Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-27 00:00:00

Комунальне підприємство «Макіївтепломережа» звернулося до суду із позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про стягнення солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованості за відпущену теплову енергію в сумі 15 952,13 грн. за період з 01.11.2003р. по 19.06.2013р.; стягнення з [PERSON] заборгованості за відпущену теплову енергію в сумі 1 946,36 грн. за період з 19.06.2013р. по 01.02.2014р. (з урахуванням уточнених вимог). Слід зазначити, що ухвалою суду від 6 березня 2014 року до участі у справі у якості співвідповідача було залучено [PERSON] (рідну сестру відповідача 1), оскільки вона прописана у квартирі щодо якої пред'явлено вимоги про стягнення заборгованості за теплову енергію з 21.12.2006р. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що КП «Макіївтепломережа» були надані послуги з теплопостачання мешканцям квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. У період з 01.11.2003р. по 01.02.2014р. у відповідачів виникла заборгованість за відпущену теплову енергію у розмірі 17 898,49 грн. Тому, посилаючись на норми ст.ст. 509, 541, 543, 815-816, 824 ЦК України, норми ст.ст. 160, 162 ЖК Української РСР, ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», просить позов задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Відповідачі в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, заперечували проти їх задоволення, посилаючись на те, що послуги з теплопостачання вони не отримують, оскільки радіатори у квартирі за спірний період були відсутні, у зв'язку із тим, що за замовленням їх матері - [PERSON] був розроблений проект на відключення від центрального опалення, складені відповідні акти про відсутність радіаторів. Проте документи на узгодження відключення відсутні. Крім того, договір з КП «Макіївтепломережа» не укладений, тому позивач безпідставно вимагає сплати. Крім того, відзначили про пропуск строку позовної давності при зверненні до суду. Просили відмовити у задоволенні позову. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) встановив наступне. Судом встановлено, що відповідачі, які є братом і сестрою є дітьми [PERSON] та [PERSON], що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження. Мати - [PERSON] померла [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть. Відповідач 1 - [PERSON] був зареєстрований у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS], у період з 08.02.2000р.по 18.06.2013р.; відповідач 2 - [PERSON] зареєстрована у цій квартирі з 21.12.2006р. та по теперішній час є зареєстрованою там та проживає, що підтверджується даними їх паспортів. Відповідачі пояснили, що ордер на вселення не зберігся. Згідно роздруківки з особового рахунку № [NUMBER], відкритого на [PERSON], за даною квартирою з 2003р. по січень 2014р. рахується заборгованість за відпущену теплову енергію у розмірі 17 898,49 грн. Суд не приймає доводи відповідачів про те, що вони здійснювали відключення від мереж центрального опалення, що на їх думку є підставою для не сплати даних послуг, а також їх посилання на те, що відсутність укладеного договору з КП «Макіївтепломережа» звільняє їх від сплати послуг за теплопостачання, з огляду на ступне. Так, відповідно до вимог ст. 67 ЖК України наймач квартири повинен щомісячно вносити плату за комунальні послуги. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004р. № 1875-IV, комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов'язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов'язком виконавця надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення зі споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про теплопостачання» від 02.06.2005р. № 2633-IV споживач має право, зокрема, 1) одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг; 6) на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно зі ст. 24 Закону України «Про теплопостачання» основними обов'язками споживача теплової енергії є: своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії; додержання вимог договору та нормативно-правових актів. Пунктом 2 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005р. № 630, встановлено, що під централізованим опаленням розуміється послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем теплопостачання. Пунктом 3 цих Правил встановлений Порядок надання послуг. Так, послуги надаються споживачам безперебійно, виключно за винятком часу перерв, визначених відповідно до частини третьої статті 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Згідно із п. 9 Правил у квартирі (будинку садибного типу) роботи з установлення засобів обліку води і теплової енергії (далі - квартирні засоби обліку) проводяться спеціалізованою організацією, виконавцем, виробником чи постачальником за рахунок коштів споживача. Квартирні засоби обліку беруться виконавцем на абонентський облік. Згідно із п.п. 20, 21 Правил плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку. У платіжному документі передбачаються графи для зазначення поточних і попередніх показань засобів обліку води, теплової енергії, різниці цих показань або затверджених нормативів (норм) споживання, тарифу на даний вид послуг і суми, яка належить до сплати за надану послугу. У разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання. З наведених норм випливає, що споживач послуг з теплопостачання повинен сплачувати плату за їх отримання, незалежно від наявності або відсутності укладеного договору. Отже, доводи відповідачів про відсутність договору між сторонами є обґрунтованими, оскільки між сторонами існують фактичні договірні відносини, про що свідчить відкриття особового рахунку позивачем на ім'я [PERSON], який на даний час не закрито. Обов'язок власника квартири укласти договір на надання житлово-комунальних послуг та оплачувати надані послуги передбачено також і п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків в редакції, яка затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2006 року № 45. Таким чином, необхідність укладення договору на надання житлово-комунальних послуг передбачена законом і його укладення визначено як обов'язок, а не право сторін. Згідно із п. 25 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005р. № 630, відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється. Дозвіл на відключення споживача від користування послугами із централізованого опалення та гарячого водопостачання надається органами місцевого самоврядування. Доказів отримання такого дозволу відповідачі не надали. Водночас, єдиною підставою для зняття з обліку та припинення відповідних нарахувань за послуги опалення є з акт про відключення квартири представниками власника будинку, КП «Макіївтепломережа», який надається у відповідно комісію органу місцевого самоврядування для затвердження не надавався. Такий акт не складався. Проект на демонтаж опалювальних приладів у квартирі, розроблений у 2006р. Відокремленим підрозділом «Проектно-конструкторське бюро» на замовлення [PERSON] може свідчити лише про намір здійснити відключення, але не про факт такого відключення у встановленому законом порядку. З актів на відсутність опалення від 21.10.2006р. та від 10.11.2006р. складеними представником КП «Макіївтепломережа», наданих відповідачами, вбачається, що при обстеженні квартири зафіксована відсутність приладів опалення. Квартиронаймачів у цих актах поінформовано, що вони зобов'язані надати документи для демонтажу та щомісячно викликати контролера для складання акта на демонтаж. Проте дані акти на відключення квартири за участю представників КП «Макіївтепломережа» від мережі центрального опалення відповідачами не надані. Суд також не приймає до уваги акт № 35 від 23.09.2013р., складений представником ОСББ «Оптіміст», жильцями будинку [ADDRESS] (у т.ч. [PERSON]) про те, що у квартирі підключені прилади опалення до внутрішньобудинкових мереж центрального опалення, оскільки даний акт складений відповідачем 2 за власною ініціативою та без представника КП «Макіївтепломережа», тому не може бути доказом відновлення підключення. Щодо доводів відповідачів, що у 2006 році заборгованість за теплопостачання була відсутня, на підтвердження чого вони надали довідку УПФУ у Гірницькому районі м. Макіївки від 07.12.2006р., видану [PERSON], суд не може прийняти її до уваги, виходячи з наступного. По-перше, дана довідка не може бути доказом відсутності заборгованості, оскільки видана не постачальником послуг з опалення, а органом пенсійного фонду, який не є повноважним з цього питання. По-друге, у даній довідці вказано, що згідно виконавчих документів Гірницького районного управління юстиції м. Макіївки № 2-347 від 16.12.2004р. та № 2-1244 від 25.04.2006р. проводилось щомісячне утримання заборгованості по тепломережі на користь КП «Макіївтепломережа» та по газу на користь КП «Макіївгаз» та виконавчого збору. У довідці вказано, що сума залишку заборгованості за теплопостачання в сумі 613,59 грн., яка відраховувалась у період з 01.11.2005р. по 31.08.2006р. погашена. Відомості, зазначені у даній довідці знайшли своє відображенні у копії роздруківки з особового рахунку, де вказано, що 02.12.2003р. КП «Макіївтепломережа» було подано позов до [PERSON] на суму 613,59 грн., яка виникла у період з 01.09.2001р. по 01.11.2003р. За результатами розгляду справи винесено рішення суду від 16.02.2004р. про стягнення даної суми і 30.03.2005р. на виконання рішення було відкрито виконавче провадження. У серпні 2008р. заборгованість за позовом погашена, у зв'язку із її сплатою. Отже, заборгованість, на яку посилаються відповідачі, стосується іншого спірного періоду, який вже був предметом розгляду у іншій справі. Виконання рішення у повному обсязі завершено лише у серпні 2006 року - шляхом відрахувань з пенсії [PERSON], які спрямовані на погашення боргу, що виник у спірний період, який не є предметом розгляду у даній справі (з листопада 2003р. по лютий 2014р.), тому доводи відповідачів про відсутність заборгованості станом на серпень 2006р. не знайшли свого підтвердження у даній справі. Суд зазначає, що статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У зв'язку із тим, що відповідачі не надали суду доказів про відключення у встановленому законом порядку від мереж центрального опалення та відсутність у них заборгованості за опалення, суд приходить до висновку,що позивачем у відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України належним чином доведені підстави стягнення боргу з відповідачів. Стосовно заяви відповідачів про застосування строків позовної давності, суд зазначає, що відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Як вбачається з матеріалів справи, за заявою КП «Макіївтепломережа», поданою до суду у жовтні 2011р. Гірницьким районним судом м. Макіївки видавався судовий наказ від 04.11.2011р. про стягнення заборгованості з [PERSON], який в подальшому був скасований ухвалою суду від 21.10.2013р. Таким чином, в даному випадку перебіг позовної давності був розпочався у жовтні 2011р. - із поданням заяви про видачу судового наказу. Як вбачається з матеріалів справи, заборгованість за теплову енергію нарахована з листопада 2003р. Згідно наданої позивачем довідки, з урахуванням трирічного строку позовної даності, сума заборгованості за теплову енергію за період з 01.10.2008р. по 01.02.2014р. (яка входить до спірного періоду) складає 14 594,16 грн. Частиною 3 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи те, що відповідачами заявлено про даний строк, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню частково - у зв'язку із пропущенням строків позовної давності, та стягненню підлягає сума заборгованості за теплову енергію, нарахована в межах позовної давності - 14 594,16 грн. Крім того, суд зазначає, що відповідач 1 [PERSON] був зареєстрований у квартирі з 08.02.2000р. по 18.06.2013р., проживав у ній, тому несе повну відповідальність за сплату комунальних послуг за спірний період (з урахуванням застосованих судом строків позовної давності). Відповідач 2 - [PERSON] також зареєстрована у квартирі з 21.12.2006р. і проживає на даний момент, тому також несе солідарну відповідальність за сплату комунальних послуг. Заборгованість з 01.10.2008р. по 18.06.2013р. (до моменту виписки [PERSON]) становить 1602,80 грн., яку слід стягнути з відповідачів солідарно, як з рівноцінних наймачів квартири на підставі ст. 67 ЖК Української РСР та ст.ст. 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Разом із тим, з моменту виписки відповідача 1 (з 19.06.2013р.), відповідач 2 самостійно несе відповідальність за нараховану плату за теплову енергію, заборгованість з якої становить 1 946,36 грн., яку слід стягнути з відповідача 2 окремо, як із єдиного наймача квартири. З урахуванням всих вищевказаних обставин, позов КП «Макіївтепломережа» підлягає задоволенню частково. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011р. № 3674-VI ставки судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру встановлюються у розмірі 1 % ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати. Тому із відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі, не нижчому, аніж мінімальний розмір, встановлений законом. На підставі вищенаведеного,

Outcome: partial