Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-31 00:00:00

І. Суть спору: Представник позивачки [PERSON] , - адвокат Брикар О.М., діючи в інтересах та від імені довірительки, звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що позивачка з 08.07.1989 року проживає у будинку за адресою: [ADDRESS] , власником якого був її батько - [PERSON] , який помер [INFO] . Стверджує, що Свідоцтво про право власності [PERSON] , на будинок було втрачено, про що подано заяву в місцеве ЗМІ, в Єдиному реєстрі речових прав відомості про власника будинку за вказаною адресою відсутні. Наголошує, що після смерті [PERSON] , право власності на будинок ніхто не реєстрував, а позивачка [PERSON] , з цього часу безперервно володіє та користується будинком, правомірність володіння будинком виходить з родинних відносин з [PERSON] .. Вважає, що оскільки строк відкритого, добросовісного та безперервного володіння будинком заявником становить більше 20 років (з 14.09.1999 року по сьогодні), тому є підстави для набуття права власності за набувальною давністю. З огляду на наведене, просить суд визнати за [PERSON] , право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] за набувальною давністю. ІІ. Позиція учасників справи: В судове засідання позивачка не з`явилася, однак в матеріалах справи містяться повноваження представника, згідно яких її інтереси представлятиме адвокат Брикар О.М., (довіреність на представництво від 14.08.2017 року). Представник позивачки - адвокат Брикар О.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, що викладені в позовній заяві про визнання права власності в порядку набувальної давності. Представник відповідача - Джала С.Ю. , у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову з тих підстав, що до спірних правовідносин піддягають застосуванню норми законодавства щодо колгоспних дворів, а не щодо набувальної давності. Крім того, зазначив, що Мостиська міська рада є неналежним відповідачем у справі, оскільки у 1988-1991 рр. свою частку у колгоспному дворі набули [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] .. Вказані особи не можуть відмовитись від належних їм часток і саме вони є належними відповідачами у справі, у разі смерті когось з вищевказаних осіб - належними відповідачами є відповідно їх спадкоємці. [PERSON] , може претендувати лише на належну їй частку у колгоспному дворі. З огляду на зазначене, просить суд повністю відмовити у задоволенні позову. ІІІ. Процесуальні дії у справі: Ухвалою судді від 25.11.2020року позовну заяву залишено без руху та надано позивачці строк для усунення недоліків, зазначених в ухвалі суду. Ухвалою судді від 17.12.2020 року відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою судді від 22.02.2021року залучено до участі у справі правонаступника відповідача Крукеницької сільської ради - Мостиську міську раду Львівської області. Ухвалою судді від 17.03.2021року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. ІV. Встановлені судом фактичні обставини справи: Житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] згідно погосподарської книги №1 (за 1988-1991рр.) належав до суспільної групи колгоспний двір, членами якого станом на 15.04.1991року були: [PERSON] , 1934 року народження (голова двору, помер [INFO] ); його дружина - [PERSON] , [INFO] ; дочка - [PERSON] , [INFO] ; зять - [PERSON] , [INFO] ; онук - [PERSON] , [INFO] ; син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою Мостиської міської ради Львівської області №69 від 15.03.2021 року. Виходячи з вимог ст.ст.120, 123 ЦК України в редакції 1963року, які діяли станом на 15.04.1991 року і регулювали власність колгоспного двору, зазначені особи мали в рівних частках право власності на майно колгоспного двору, тобто кожен на 1/6 частину вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. В той же час, [PERSON] , як голові колгоспного двору, було видано Свідоцтво про право власності на житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] згідно рішення виконкому Мостиської районної ради від 19.11.1987 року за №36/3 (довідка Самбірського МБТІ від 09.08.2017 року №1328), яке в подальшому було втрачено, що підтверджується оголошенням в місцевому ЗМІ. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №93883827 від 07.08.2017 року реєстрація права власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] - відсутня. З технічного паспорта на житловий будинок індивідуального житлового фонду від 17 квітня 1987 року, вбачається, що по [ADDRESS] , знаходяться житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, власником якого вказано [PERSON] (батька позивачки у справі). [INFO] відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] ). До складу даної спадщини входить майновий пай члена КСП (майновий сертифікат) ПА «Крукеницька» с.Крукеничі, Мостиського району Львівської області, а також житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами (частка такого) по [ADDRESS] , який відповідно є предметом спору у даній цивільній справі. Позивачка [PERSON] , є дочкою спадкодавця [PERSON] . Факт родинних відносин підтверджується копією свідоцтва про народження позивачки серії [NUMBER] . Як вбачається із матеріалів спадкової справи №30/03, заведеної в Мостиській державній нотаріальній конторі Львівської області, яка знаходиться на зберіганні у Львівському державному нотаріальному архіві, спадкодавець [PERSON] , за життям своїм майном не розпорядився, заповіту не склав; спадкоємцем першої черги спадкування за законом майна [PERSON] , є: його дружина - [PERSON] ; зазначений спадкоємець у встановленому законом порядку прийняла спадщину, яка відкрилася після смерті [PERSON] , та отримала в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно - майновий пай в розмірі 0,602 відсотки загальної вартості майна ПА «Крукеницька» с.Крукеничі, Мостиського району Львівської області, належний померлому на підставі Свідоцтва про право власності на майновий пай члена КСП серії [NUMBER], виданого Крукеницькою сільською радою 17.09.2002року. В той же час, представник позивачки стверджує, що позивачка з 08.07.1989 року по сьогодні, включаючи час після смерті [PERSON] , проживає в житловому будинку з господарськими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] . На підтвердження вказаної обставини, до суду надано копію будинкової книги для прописки громадян за вищевказаною адресою. Виписками з погосподарської книги №1 за 1988-1991 рр. та довідкою Мостиської міської ради Львівської області №69 від 15.03.2021 року підтверджено проживання [PERSON] у спірному домоволодінні з 1989 року. Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копією свідоцтва про смерть спадкодавця [PERSON] ; копією свідоцтва про народження позивачки; копією будинкової книги для прописки громадян по [ADDRESS] ; копією технічного паспорта на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] ; довідкою Самбірського МБТІ №1328 від 09.08.2017 року; копією оголошення про втрату Свідоцтва про право власності, опублікованому в місцевому ЗМІ; інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна; інформаційними довідками зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину; заповіти/спадкові договори) щодо спадкодавця [PERSON] ; копією спадкової справи №30/03, заведеної у Мостиській державній нотаріальній конторі Львівської області та іншими матеріалами справи. V. Застосоване судом законодавство: Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право на звернення до суду для захисту своїх прав. За змістом статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Спірні правовідносини регулюються главою 24 «Набуття права власності» та главою 87 «Здійснення права на спадкування» ЦК України. Відповідно до пункту 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини 4 статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно із частиною 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частин 1 та 2 статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом частини 1 статті 344 ЦК України, на яку посилається позивачка, обґрунтовуючи свої вимоги, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Таким чином, відповідно до частини 1 статті 344 ЦК України, для такого набуття необхідна сукупність умов: - наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; - законність об`єкта володіння; - добросовісність заволодіння чужим майном; - відкритість володіння; безперервність володіння; - сплив установлених строків володіння; - відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Аналізуючи поняття «добросовісність володіння» як ознаку набувальної давності за статтею 344 ЦК України, Верховний Суд України в Постанові від 06.09.2018 року по справі № 205/1178/16-ц, прийшов до висновку, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Згідно з правовими позиціями, викладеними у Постановах Верховного Суду від 27.09.2018 у справі № 571/1099/16-ц та Постанові від 31.10.1018 у справі № 683/2047/16-ц, добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Аналогічний висновок, викладений також у Постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі №645/2540/17-ц, де зазначено, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Відповідно до правового висновку, якого дійшла Велика палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18), правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). У постанові від 26 березня 2020 року у справі № 323/3719/15-ц Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду, аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, дійшов висновку, що добросовісність, як одна із засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. В основі такого переконання добросовісного володільця задля набуття права власності за давністю володіння має бути певна справедлива підстава ( justus titulus), яка з переконливо давала достатні й обґрунтовані підстави для такого володільця бути впевненим у правомірності такого набуття для себе, у власному інтересі та від свого імені. Отже, суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, що позивач, як володілець майна, не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, і що у нього не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. ЦПК України встановлено, що: відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. (статті 12 і 81); суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13); обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82); доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76); належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77); згідно ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. у відповідності до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. VI. Висновки суду: Оцінюючи можливість набуття позивачкою [PERSON] , права власності на спірний житловий будинок за набувальною давністю, суд, здійснює аналіз наявності всієї сукупності обставин, зазначених в частині 1 статті 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності саме за відповідною підставою. Судом встановлено, що позивачка, як громадянка України є суб`єктом, який здатний набути у власність об`єкт нерухомості - житловий будинок. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідно враховувати, зокрема, наступне: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном. Аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за ст.344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Зазначене узгоджується з пунктом 9 постанови пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Позивачка [PERSON] , як встановлено судом та підтверджується відповідними доказами, відкрито та безперервно користується чужим майном з 08.07.1989 року по сьогодні, разом з цим була обізнана відносно того, що власником частки спірного житлового будинку, який є предметом спору та на який вона просить визнати право власності за набувальною давністю, був [PERSON] , як член колгоспного двору, а тому не можна вважати володіння позивачкою часткою житлового будинку, який залишився після його смерті, безтитульним та добросовісним, оскільки частка будинку за адресою: [ADDRESS] , що належала [PERSON] , померлому [INFO] , є об`єктом спадкування, яке здійснюється у порядку, встановленому Книгою шостою «Спадкове право» Цивільного кодексу України, про що позивачка не могла не знати. Встановлені судом обставини свідчать про те, що майно належне [PERSON] , після його смерті підлягало спадкуванню спадкоємцями на підставі положень ст.ст.548,549 ЦК УРСР. Так, [PERSON] , в силу ст. 560 ЦК УРСР, реалізувала своє право на спадщину та отримала в нотаральній конторі Свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті чоловіка [PERSON] . Тобто, умови набуття права власності саме за набувальною давністю відсутні. Суд зазначає, що тривалий час проживання у будинку, догляд та утримання нерухомого майна не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог з підстав, передбачених статтею 344 Цивільного кодексу України. Крім того, слід зазначити, що Мостиська міська рада Львівської області є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки як вбачається із матеріалів справи, власником частки у спірному житловому будинку після смерті [PERSON] , є [PERSON] (матір позивачки [PERSON] ). Спірне майно не визнано відумерлою спадщиною та не перейшло у власність до Мостиської міської ради. Таким чином, суд дійшов висновку, що зазначений орган місцевого самоврядування є неналежним відповідачем у даній справі. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 р. у справі № 523/ 9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) висловлена правова позиція про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Окрім того, суд звертає увагу на те, що суд не може підміняти собою повноваження будь-яких осіб чи державних органів щодо вчинення ними дій юридичного характеру, в тому числі й щодо оформлення права власності в порядку спадкування. Отже, на підставі викладеного, враховуючи викладені в Постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі №645/2540/17-ц, висновки про те, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено, а також те, що до участі у справі залучено неналежного відповідача, суд приходить до висновку, що позивачкою не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, у зв`язку із чим позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивачка не є добросовісним та безтитульним набувачем, а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. VII. Судові витрати: Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, то й підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Outcome: dismissed