Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-07 00:00:00

КС «Істок» позов мотивувала тим, що 03.06.2016 року між КС «Істок» та [PERSON] був укладений кредитний договір № ДКВ-2359, відповідно до якого позичальник отримав кредит в сумі 25\~000 грн. на строк до 02.06.2017 року, із відсотковою ставкою за користування кредитом 0,001% річних (п.2.5). Плата за надання кредиту становить 40,999% щорічно (п.2.7). Загальна вартість кредиту для позичальника складається з нарахованих відсотків, плати та витрат, які понесе кредитор на повернення простроченої заборгованості у разі її виникнення. Плата за надання кредиту встановлена відповідно до ст. 19, ч. 2 ст. 21 ЗУ «Про кредитні спілки», п. 5.1 Статуту КС, п.2.7 договору. Відповідач використав кредитні кошти, але не виконав належним чином взяті на себе зобовязання і не погасив борг. Остання оплата була здійснена 07.03.2017 року. У звязку з порушенням відповідачем умов п. 6.1, 6.2 кредитного договору йому був направлений за адресою місця реєстрації лист-попередження про наявність заборгованості з вимогою про погашення кредиту, однак в усній формі відповідач повідомив, що заборгованість погашати не буде. Станом на 30.06.2017 року заборгованість [PERSON] перед спілкою становить 9\~020,98 грн. Дана сума складається з: тіла неповернутого кредиту 6\~364,84 грн., плати за надання кредиту 2\~415,09 грн., суми відсотків за користування кредитом 0,26 грн., суми інфляційних нарахувань 193,16 грн., 3% річних 47,63 грн. Позивач просив стягнути дану суму з відповідача. 10.08.2017 року до суду звернувся [PERSON] до КС «Істок» із зустрічним позовом про захист прав споживача та зобовязання вчинити дії. Мотивував позов тим, що він погодився отримати кредит в КС «Істок» на вигідних умовах - за ставкою 0,001% річних, однак не звернув уваги, що п.2.7 договору було передбачено плату за надання кредиту в розмірі 40,999% щорічно. Одночасно із підписанням договору за нав`язливою пропозицією представника КС він підписав додатковий договір, в п.1 якого передбачено внести зміни до п.2.7 основного договору і зазначено, що плата за надання кредиту становить 163,9% щорічно. Вважає, що плата за надання кредиту в розмірі 40,999% не є послугою в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» Відповідно до ст. 11 Закону кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, що не є послугою у визначенні цього закону. Тобто, умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою, є нікчемною. За таких підстав він повинен був сплачувати значно менші суми щомісячних платежів (без включення в них плати за надання кредиту), а оскільки він сплатив всього 26 442 грн., то повністю погасив кредит і відсотки. Крім того, позивач зазначив, що Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 року, з 18.03.2014 року в Україні розпочався особливий період. ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20.05.2014 року, ст. 14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнено п. 15 та встановлено, що військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобовязаним з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобовязань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, в тому числі банками та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Оскільки [PERSON] є військовослужбовцем, просив зобовязати КС «Істок» не нараховувати йому плату за надання кредиту за договором від 03.06.2016 року № ДКВ-2359, а раніше сплачену плату за надання кредиту зарахувати як погашення заборгованості за тілом кредиту. Також просив стягнути з КС на його користь судові витрати 2000 грн. за надання правової допомоги (а.с. 26-30). В судовому засіданні представник позивача-відповідача [PERSON] первісний позов підтримав за обставин, викладених у позові, просив його задоволити. Зустрічний позов не визнав, надав письмові заперечення. Суду пояснив, що [PERSON] добровільно уклав і підписав кредитний договір, впливу на нього не було, він повністю усвідомлював свої дії (п. 2.1.3 договору), договір не оспорив. Плата за надання кредиту визначена у договорі, сукупна вартість кредиту за умови виконання графіку погашення становить 10 221,93 грн. Оскільки відповідач не виконав своє зобов`язання, просив стягнути борг з відповідача з врахуванням ст. 625 ЦК України. Також вважає, що на момент підписання договору особливий період в Україні не діяв, тому підстав для звільнення відповідача від відсотків і плати за надання кредиту немає. Просив врахувати, що кредитна спілка є неприбутковою організацією, членами кредитної спілки є лише військовослужбовці, які також укладають депозитні договори, тому в разі невиконання відповідачем умов кредитного договору будуть порушені інтереси вкладників. Представник відповідача - позивача [PERSON] [PERSON] позов КС «Істок» не визнав, зустрічний позов підтримав і просив задоволити. Вважає, що під платою за надання кредиту фактично приховане нарахування відсотків, а оскільки [PERSON] є військовослужбовцем, відповідно до ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» позивач не мав права нараховувати відсотки за користування кредитом до закінчення особливого періоду в Україні. Також зазначив, що нарахування плати за надання кредиту суперечить вимогам ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки плата не є послугою в розумінні цього Закону. Ця умова договору є нікчемною. Оскільки [PERSON] сплатив більше 18\~000 грн. тіла кредиту та 7800 грн. плати, яку сплачувати не повинен був, вважає, що він повністю погасив кредит, тому просив зобов`язати КС не нараховувати [PERSON] плату за надання кредиту, а раніше сплачену плату зарахувати в якості погашення заборгованості за тілом кредиту. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що первісний позов підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Судом встановлено, що [PERSON], як член КС «Істок», звернувся до КС із заявою на отримання кредиту в розмірі 25\~000 грн. для ремонту автомобіля на строк 12 місяців (а.с. 6). 03.06.2016 року між КС «Істок» та [PERSON] був укладений кредитний договір № ДКВ-2359, відповідно до якого позичальник отримав споживчий кредит в сумі 25\~000 грн. на строк до 02.06.2017 року, із відсотковою ставкою за користування кредитом 0,001% річних (п.2.5). Плата за надання кредиту становить 40,999% щорічно (п.2.7). Строк позовної давності за цим договором становить 10 років (п. 7.2). Графік повернення кредиту та сплати зобовязань є додатком до кредитного договору від 03.06.2016 року (а.с. 8). Сукупна вартість кредиту для позичальника становить 10221,93 грн. (п. 2.9 договору). 25.04.2017 року між сторонами був укладений додатковий договір № 1 до кредитного договору, згідно якого плата за надання кредиту становить 163,9% щорічно (а.с. 11 зворот). Кредитна спілка надала [PERSON] кредитні кошти в сумі 25000 грн. (а.с. 9). Відповідач виконував умови договору до березня 2017 року включно, частково погасив суму кредиту, а в подальшому виконувати умови відмовився, повідомивши про це спілку усно. За таких обставин суд вважає, що правовідносини, що виникли між сторонами, є зобов`язальними і регулюються нормами глав 47-49 ЦК України, а також спеціальними нормами глави 71 ЦК України та Законом України «Про кредитні спілки», Законом України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки. Згідно наданого позивачем розрахунку боргу (а.с. 14, 16) відповідач [PERSON] сплатив кредит в сумі 18 635,16 грн., вніс плату за кредит в сумі 7 806,84 грн. Заборгованість становить 8 780,19 грн. і складається з заборгованості по тілу кредиту 6 364,84 грн., плати за надання кредиту 2 415,09 грн., відсотків 0,26 грн. Плата за надання кредиту нарахована виходячи з ставки - 40,999% щорічно, в судовому засіданні представник позивача повідомив, що за умовами додаткового договору плата відповідачу не нараховувалась. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно наданого розрахунку прострочення за договором виникло з квітня 2017 року, сума боргу за квітень, травень, червень 2017 року 8780,19 грн. (а.с. 8). За цей період 3% річних становить 47,63 грн., сума втрат від інфляції 193,16 грн. (а.с. 16). Суд вважає, що дані суми підлягають стягненню з відповідача в повному обсязі. Заперечуючи проти позову і обґрунтовуючи вимоги за зустрічним позовом [PERSON] зазначив, що встановлення плати за надання кредиту суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», а також Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Заперечення відповідача і його вимоги за зустрічним позовом є необґрунтованими, виходячи з наступного. Згідно абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції станом на день укладення кредитного договору) кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно із цим Законом послуга це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Разом з тим, суд вважає, що п. 2.7 кредитного договору визначена плата за надання споживчих коштів, а такі дії кредитної спілки є фінансовою послугою, тому визначення плати є законним. Крім того, суд враховує, що ст.ст. 19, 21 Закону України «Про кредитні спілки» передбачено, що спілка надає кредитні кошти на умовах їх платності. Розмір плати за надання кредиту кредитна спілка встановлює самостійно. [PERSON] є членом кредитної спілки з 2008 року, він був ознайомлений із Положенням та Статутом кредитної спілки, зобов`язувався виконувати їх умови і сплачував пайові внески (а.с. 5, 9). Також він був ознайомлений з умовами договору, його сукупною вартістю, і погодився, що вартість в договорі чітко визначена і є прийнятною. Також позичальник повідомив, що він є дієздатним, волевиявлення є вільним і відповідає його внутрішній волі, він не перебуває під впливом тяжкої для нього обставини, а документи, що подав для отримання кредиту, є достовірними та відображають реальний фінансовий стан позичальника та його родини (п. 2.1.3). Таким чином, підстав для визнання нікчемним п. 2.7 кредитного договору немає. Також в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є військовослужбовцем, має статус учасника бойових дій (а.с. 36), тому на нього поширюється дія Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Так, згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року №1275-УП\~(підпунктом 3 пункту 4 Закону) внесено доповнення до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а саме статтю 14 доповнено пунктом 15 наступного змісту: «15. Військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов'язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов'язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються». Статтею 1 Закону України «Про оборону України»\~визначено, що особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. У відповідності до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-XII, особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. У свою чергу, мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано (абз. 4 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»). Отже, за змістом наведених норм особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, а в разі оголошення стану війни - воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. В умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації, чи закінчення строків, встановлених для проведення мобілізації, особливий період не діє. Відповідно до пункту 3 зазначеного Указу мобілізація проводиться протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом. Таким чином, з 18 березня 2014 року в Україні відповідно до абзацу 11 статті 1 Закону України «Про оборону України» та абзацу 4 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» настав особливий період, тривалість якого пов'язується з тривалістю мобілізації, строк якої встановлено пунктом 3 Указу, тобто 45 діб. Отже, тривалість особливого періоду відповідно до Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 становила 45 діб: з 18 березня 2014 року по 2 травня 2014 року. Указом Президента України від 6 травня 2014 року №454/2014 «Про часткову мобілізацію», який затверджено Законом України № 1240-VІІ від 06.05.2014, оголошено часткову мобілізацію тривалістю 45 діб із дня набрання чинності цим Указом. Закон України № 1240-VІІ від 6 травня 2014 року «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 7 травня 2014 року, отже, тривалість особливого періоду відповідно до Указу Президента України від 6 травня 2014 року № 454/2014 становила 45 діб: з 7 травня 2014 року по 21 червня 2014 року. Указом Президента України від 21 липня 2014 року № 607/2014, який затверджено Законом України від 22 липня 2014 № 1595-VІІ, оголошено часткову мобілізацію тривалістю 45 діб із дня набрання чинності цим Указом. Закон України від 22 липня 2014 № 1595-VІІ «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 24 липня 2014 року, отже, тривалість особливого періоду відповідно до Указу Президента України від 21 липня 2014 року № 607/2014 становила 45 діб: з 24 липня 2014 року по 7 вересня 2014 року. Указом Президента України від 14 січня 2015 року № 15, який затверджено Законом України від 15.01.2015 № 113-VІІІ, оголошено протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом. Закон України від 15.01.2015 № 113-VІІІ «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 20 січня 2015 року, отже, тривалість особливого періоду відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15 становила 210 діб: з 20 січня 2014 року по 22 серпня 2014 року. Таким чином, особливий період в Україні діяв з 18 березня 2014 року по 2 травня 2014 року; з 7 травня 2014 року по 21 червня 2014 року; з 24 липня 2014 року по 7 вересня 2014 року; з 20 січня 2015 року по 22 серпня 2015 року. Крім того, згідно Указу Президента України від 25.03.2016 року № 115/2016 «Про звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних відповідно до Указу Президента України від 21.07.2014 року № 607 та під час першої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14.01.2015 року № 15» вирішено провести у березні-квітні 2016 року звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період: - призваних відповідно до Указу Президента України від 21.07.2014 року № 607 «Про часткову мобілізацію» і не звільнених з військової служби згідно з Указом Президента України від 12.06.2015 року № 328 «про звільнення з військової служби військовослужбовців, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до Указу Президента України від 21.07.2014 року № 607 «Про часткову мобілізацію»; - призваних під час першої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14.01.2015 року № 15 «Про часткову мобілізацію». Крім того, указ про демобілізацію останньої, шостої черги мобілізованих, було ухвалено 26.09.2016 року, згідно з яким у жовтні закінчилось звільнення в запас військовослужбовців за призовом під час мобілізації на особливий період. Таким чином на момент укладення кредитного договору, а також в період його дії і виконання позичальником [PERSON], особливий період в Україні не діяв, тому підстав для звільнення позичальника від сплати відсотків і плати за надання кредиту немає. Враховуючи наведені обставини, зустрічний позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з [PERSON] на користь КС «Істок» (код ЄДРПОУ 26364449) підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір в сумі 1600 грн. (а.с. 1). [PERSON] є учасником бойових дій, проте відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» учасники бойових дій звільнені від сплати судового збору лише у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Outcome: approved