Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-04 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача: У грудні 2020 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, на обґрунтування заявлених позовних вимог зазначивши, що на підставі договору дарування частини будинку від 19.09.2016 року є власником 87/100 частки житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд і побудов, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та розташована на земельній ділянці Маріупольської міської ради. На підставі договору дарування частини жилого будинку від 23.12.2004 року відповідач [PERSON] є власником 13/100 частки вищевказаного домоволодіння, який 2004 року вказаному будинку не мешкає, місцеперебування його невідоме, в утриманні спірного майна участі не приймає, його станом не цікавиться. Частка, що належить відповідачу, є незначною, спірний будинок є неподільним майном, спільне користування нерухомим майном неможливе. На підставі ст. 365 ЦК України просила суд припинити право власності [PERSON] на 13/100 частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] та визнати за нею право власності на 13/100 частки житлового будинку, який розташований за вказаною адресою. У відповідності до ст.ст.174, 178 ЦПК України відповідач не скористався своїм процесуальним правом та не направив суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти позову. ІІ. Процесуальні дії у справі: Ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 31 грудня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у порядку загального позовного провадження. Роз`яснено відповідачеві право подати відзив на позов, а позивачу відповідь на відзив. Ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 лютого 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. ІІІ. Заяви (клопотання) учасників справи: Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, за участю її представника - адвоката Темір І.В. Представник позивача - адвокат Темір І.В., який діє на підставі ордеру, в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Надав пояснення, аналогічні викладеним обставинам у позовній заяві. В подальшому представник позивача в судові засідання не з`явився, попередньо подавши до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечував проти винесення заочного рішення по справі. Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, що підтверджують його відзив, відповідач не надав. Ухвалою суду від 05.04.2021 року ухвалено провести заочний розгляд справи вказаної справи, оскільки відповідач, будучи неодноразово належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив не подав, в той же час представник позивача не заперечував проти заочного вирішення справи. ІV. Фактичні обставини справи, які стосуються предмету спору та встановлені судом: Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власником 87/100 частки житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд і побудов, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування частини будинку від 19.09.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області, зареєстрованого в реєстрі за №4286, що також підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна від 19.09.2016 року. На підставі договору дарування частини жилого будинку від 23.12.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Мошенко О.В., зареєстрованого в реєстрі за №2899, відповідач [PERSON] є власником 13/100 частин жилого будинку [ADDRESS] , що також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно МКП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» від 25.12.2004 року, а також витягом з Державного реєстру правочинів від 23.12.2004 року. Згідно з технічним паспортом від 20.12.2004 року житловий будинок [ADDRESS] складається з: житлового будинку літ. А-1, житлової прибудови літ. А1-1, сіней літ а-1, ганку літ. а1, погребу літ.А1/п, літньої кухні літ. Д, погребу літ. Д/п, сараю літ. Е, сараю літ. Б, сараю літ. В, вбиральні літ. Г, огорожі №1,2, замощення І, загальною площею будинку 87,0 кв м., житловою площею 49,2 кв м. Відповідно до висновку судового експерта [PERSON] № 2/дс за результатами проведення судової будівельно - технічної експертизи від 25.01.2021 року ринкова вартість 13/100 частки будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташована за адресою: [ADDRESS] , становить 60813,00 грн. 02 квітня 2021 року позивач [PERSON] внесла на депозитний рахунок Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області вартість 13/100 частки спірного житлового будинку у розмірі 60813,00 грн. Позивачкою [PERSON] надано квитанції про сплату комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] . Згідно акту про фактичне проживання №208, складеного 26.11.2020 року головою КСН «Лучистий» Костоманова О.О. разом із [PERSON] , 1939 року народження, [PERSON] , 1991 року народження, [PERSON] , 2001 року народження за адресою: [ADDRESS] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що проживає в будинку [ADDRESS] з 1970 року. В будинку [ADDRESS] по вищевказаній вулиці проживав [PERSON] з сином. Коли він розійшовся з дружиною, почав проживати один. Після смерті матері [PERSON] продав будинок позивачці [PERSON] , яка зробила ремонт. Відповідача [PERSON] бачила коли йому було 2-3 роки, мати його не бачила. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що з 2003 року проживає в будинку [ADDRESS] проживав [PERSON] разом із другою дружиною, яка померла [INFO] років тому, з того часу [PERSON] в будинку не проживав. Його першу дружину та сина в будинку не бачила. З 2016 року в спірному домоволодінні проживає позивачка разом із родиною. Будинок був зруйнований, [PERSON] все відремонтувала. V. Норми права, які застосовує суд при вирішенні спору та мотиви суду: Як передбачено, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК). Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Суд на підставі ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Відповідно до частин 1, 2 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із статтею 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Конструкція норми статті 365 ЦК України не передбачає отримання згоди співвласника на припинення його права на частку у спільній частковій власності з одержанням від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, тоді як гарантією дотримання його прав виступає попереднє внесення співвласником, який заявив вимогу про припинення його права на частку у майні, вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини 1 цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зроблено висновок, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності». Втручання у право власності може бути виправданим згідно зі статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і буде відповідати усталеній прецедентній практиці Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льонрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), якщо воно здійснено: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності. З урахуванням вищезазначеного, суд вважає, що частка відповідача у праві спільної часткової власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , є незначною, спільне володіння і користування майном є неможливим, тому є правові підстави для припинення права [PERSON] на 13/100 частки зазначеного житлового будинку. Суд виходить з того, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, оскільки з 2004 року і по теперішній час відповідач спірним житловим будинком не користується, у ньому не проживає. Таким чином,

Outcome: approved