Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-15 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача [PERSON] звернулася до суду з позовом до Чернігівської міської ради про визнання за нею права власності за набувальною давністю на 1/3 частину будинку [ADDRESS] (а.с.3-6). Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що є власником 2/3 частин будинку [ADDRESS]. Власником 1/3 частини будинку був [PERSON], який з 1973 року за вказаною адресою не проживав, за будинком не доглядав, а [INFO] року помер. Зазначила, що лише вона користується вказаним будинком, лише вона сплачує за комунальні послуги. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України, вважає, що набула право власності за набувальною давністю на 1/3 частину будинку [ADDRESS], оскільки добросовісно, відкрито та безперервно володіє та користується спірним майном більше десяти років. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи та інші процесуальні дії у справі Ухвалою суду від 18 грудня 2018 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 04.01.2019 року представник відповідача Чернігівської міської ради у встановлений строк подав відзив, згідно якого просив відмовити у задоволенні позову (а.с.124-125). Обставини, які викладені у позовній заяві свідчать про те, що позивач була обізнана відносно того, що власником 1/3 частину будинку [ADDRESS] був [PERSON], а тому не можна вважати володіння позивачем частиною будинку, яке залишилось після смерті останнього, добросовісним. Смерть [PERSON] та відсутність спадкоємців, які могли б прийняти спадщину після смерті останнього, не давали підстав позивачу для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним. Використовуючи своє право позивач 15.01.2019 року подав відповідь на відзив (а.с.129-130) де повторно зазначив, що з 1972 року законно проживає у вказаному будинку. Добросовісно, відкрито та безперервно володіє та користується даним майном більше 10 років, доглядає за будинком, постійно утримує його в належному стані, сплачує за комунальні послуги. Щодо безтитульності володіння вважає, що дана правова позиція відповідача не підлягає застосуванню в конкретній справі. Ухвалою суду від 25.02.2019 року зупинено провадження по вищевказаній справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду цивільної справи № 910/17274/17. Ухвалою суду від 31.05.2019 року поновлено провадження у справі та призначено по справі підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 25.07.2019 року закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали та просили його задовольнити з підстав вказаних у позовній заяві та відповіді на відзив. Позивач доповнила, що будинок складається із двох окремих квартир. Власником спірної частини будинку є колишній її чоловік. В частині будинку, яка належить померлому [PERSON], не має ні електропостачання, ні газопостачання, ні водопостачання. Ця частина будинку не придатна для проживання. Будь-які ремонтні роботи в цій частині будинку, окрім перекриття даху, не проводились. Вказала, що проводить оплату за комунальні послуги лише по квартирі № 1, так як квартира № 2 не облаштована ніякими комунікаціями та будь-які послуги до даної квартири не постачаються. Представник відповідача в судове засідання не прибув, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи у його відсутність. Відповідно ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відповідно до положень ст.223 ЦПК України ухвалив проводити розгляд справи за відсутності представника відповідача на підставі наявних у матеріалах справи доказів. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин Судом встановлено, що рішенням виконкому Чернігівської міської ради депутатів трудящих №71 від 06.02.1976 року оформлено право власності на 1/3 частину будинку [ADDRESS] за [PERSON], а 2/3 частини вказаного будинку за [PERSON] (а.с.158). Даний факт також підтверджується висновком Чернігівського міжміського бюро технічної інвентаризації від 03.02.1976 року (а.с.160). На підставі вказаного рішення [PERSON] та [PERSON] отримали свідоцтва про право особистої власності на 2/3 частини будинку [ADDRESS] (а.с.9) та відповідно на 1/3 частину будинку (а.с.174). Станом на 31 грудня 2012 року право власності на будинок [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] (а.с.10), що підтверджується інформаційною довідкою КП Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації №8226/694 від 24.09.2018 року. Відповідно до технічного паспорту на садибний житловий будинок по вул.. Земнухова, 26 у м.Чернігова (а.с.11-15), вказаний житловий будинок має дві відокремлені квартири № 1 та № 2. Згідно листа Чернігівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану від 15.02.2019 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.02.1967 року до 13.08.1973 року. Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]» (а.с.175). Однак, у подальшому після розірвання шлюбу вона повернула дошлюбне прізвище «[PERSON]», що підтверджується довідкою відділу реєстрації актів громадянського стану Чернігівського районного управління юстиції від 11.10.2001 року (а.с.219). Також, позивач з 26.11.1981 року по 17.06.1988 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та змінила прізвище на «[PERSON]», що підтверджується довідками від 27.10.2006 року (а.с.221) та копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.222). Згідно запису акта про смерть №44 07 грудня 1999 року помер [PERSON] (а.с.152, 178). Відповідно до інформації Новобілоуської сільської ради Чернігівського району та області від 18.02.2019 року у сільській раді відсутня інформація для підтвердження місця проживання [PERSON] та про те, з ким проживав останній на день смерті (а.с.178). Відповідно листа Державного нотаріального архіву Чернігівської області від 23.01.2019 року спадкова справа до майна померлого [PERSON] не заводилась (а.с.149). За даними відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Чернігівській області [PERSON] зареєстрованим або знятим з реєстрації місця проживання по м. Чернігову та Чернігівській області не значиться, що підтверджується листом УДМС в Чернігівській області від 14.02.2019 року (а.с.176). Згідно відомостей Управління адміністративних послуг №4677 від 07.11.2018 року [PERSON] зареєстрована у будинку [ADDRESS] (а.с.8). Позивач сплачує за послуги з газопостачання, електропостачання, водопостачання, телекомунікаційні послуги та інші комунальні послуги, а також від свого імені укладає договори на отримання комунальних послуг, що підтверджується копіями квитанцій та договорів (а.с.19-94, 167-173). Відповідно до пояснень позивача проводить оплату за вказані послуги лише по квартирі № 1, так як квартира № 2 не облаштована ніякими комунікаціями та будь-які комунальні послуги до даної квартири не постачаються. Допитана в судовому засіданні як свідок [PERSON] - сусідка позивача, суду пояснила, що у спірному будинку, крім позивача, ніхто не проживає. Будинок складається із двох окремих квартир. У квартирі № 2 немає ні світла, не газу. Позивачка користується також квартирою № 2, ставить там свої речі. Свідок [PERSON] - сусідка позивача, в судовому засіданні пояснила, що проживає по [ADDRESS] з 1996 року. З того часу за спірною адресою бачила тільки позивача. У іншій частині будинку ніхто не проживає та не користується, так як відсутні умови для проживання. ІV. Норми права, які застосував суд та оцінка аргументів сторін Стаття 41 Конституції України зазначає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Частиною 4 ст. 344 ЦК України встановлено, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. У постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 викладені висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме статті 344 Цивільного кодексу України. Зокрема, правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Цивільне судочинство, згідно зі ст.12 цього ж Кодексу, здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обов'язок доказування передбачений також ст.81 ЦПК України. Позивач була обізнана, що співвласником спірної частини будинку був її колишній чоловік Свиридовський Олександр Іванович. Позивач, так і допитані в судовому засіданні свідки підтвердили, що у спірній частині будинку ніхто не проживає, частина будинку не облаштована комунікаціями та будь-які комунальні послуги не постачаються. Зазначені обставини викликають сумніви у добросовісному володінні позивачем чужим майном. Оскільки позивачем всупереч вимог статей 77-80 ЦПК України не надано належних та достатніх доказів на підтвердження наявності правових підстав щодо добросовісного володіння спірним нерухомим майном, суд дійшов висновку про відсутність передбачених статтею 344 Цивільного кодексу України правових підстав для визнання за позивачем права власності на спірне майно за набувальною давністю, у зв'язку з чим відмовляє у задоволенні позовних вимог. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до ст.141 ЦПК України, у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача. За таких підстав, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed