Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-12 00:00:00

І. Зміст позовних вимог. У квітні 2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дітей. Позовну заяву мотивує тим, що 24 грудня 2010 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON] , від даного шлюбу мають трьох малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які проживають разом з нею та знаходяться на її утриманні. Подружнє життя з відповідачем не склалось по тій причині, що вони не зійшлися характерами, проживають окремо, шлюбні відносини припинено, діти проживають разом з нею та знаходяться на її утриманні, вона не працює, відповідач матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, інші стягнення за виконавчими документами з відповідача не здійснюються. Враховуючи викладене, вважає, що спільне сумісне життя та збереження сім`ї є неможливим, просить шлюб з відповідачем розірвати та стягнути з нього на її користь аліменти на утримання дітей в розмірі 1/2 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня подачі заяви до суду і до досягнення їх повноліття. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі. Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 17 квітня 2020 року позовну заяву [PERSON] у зв`язку з невідповідністю вимогам ст.175 КПК України залишено без руху, позивачу надано строк для усунення зазначених в ухвалі суду недоліків позовної заяви. Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 28 квітня 2020 року відкрито провадження у справі за вказаною позовною заявою та призначено до розгляду в спрощеному позовному провадженні на 18 травня 2020 року. Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 18 травня 2020 року у зв`язку з неявкою відповідача в судове засідання, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, судове засідання у даній справі відкладено на 22 червня 2020 року. 28 травня 2020 року від відповідача [PERSON] до суду надійшло клопотання, в якому останній просив надати строк для примирення з позивачем, оскільки, вважає, що сім`ю можна зберегти. Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 22 червня 2020 року провадження у даній справі зупинено у зв`язку з наданням сторонам у справі строку для примирення один місяць. Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 27 липня 2020 року провадження у справі відновлено та призначено до судового розгляду на 13 серпня 2020 року. ІІІ. Позиції учасників судового провадження. Позивач, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, до суду надала заяву, в якій просить розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує, після реєстрації розірвання шлюбу просить змінити прізвище на дошлюбне - « [PERSON] ». Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, оскільки перебуває в місцях позбавлення волі, до суду надав заяву, в якій позовні вимоги визнає в повному обсязі. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин, суд дійшов висновку, що справу можливо розглянути без учасників справи за наявних у справі доказів. ІV. Фактичні обставини встановлені судом. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який зареєстрований 24 грудня 2010 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №2142, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 24 грудня 2010 (а.с.5). Від шлюбу мають трьох малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с.9-11). Як вбачається з довідки №105 від 24 квітня 2020 року, виданої Данилівською сільською радою Менського району Чернігівської області, [PERSON] , 1976 року народження, проживає разом зі своїми дітьми: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , останні знаходяться на її утриманні (а.с.23). V. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи. Відповідно до положень статті 3 Сімейного кодексу України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до частини 1 статті 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Статтею 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачено право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Поняття «приватного та сімейного життя» ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, серед яких, зокрема, є права особи на приватний простір, право визначати своє приватне життя (справа «Пек проти Сполученого Королівства» від 28 січня 2003 року, заява №44647\\98). Зважаючи на принцип рівноправності жінки та чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час перебування в шлюбі, що передбачає можливість добровільного розірвання шлюбу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року, якщо після закінчення призначеного судом строку примирення подружжя не відбулося і хоча б один з них наполягає на припиненні шлюбу, суд вирішує справу по суті. Враховуючи викладене та приймаючи до уваги обставини життя подружжя, які свідчать про те, що між сторонами шлюбні стосунки фактично припинились, проживають окремо, на даний час відповідач відбуває покарання в місцях позбавлення волі, і перебування їх у шлюбі носить формальний характер, а також те, що після закінчення строку для примирення позивач наполягає на задоволенні позовних вимог, а відповідач визнає позовні вимоги, що не суперечить закону та не порушує права свободи та інтереси інших осіб, суд вважає, що позовні вимоги в частині розірвання шлюбу підлягають задоволенню, оскільки причини розпаду сім`ї, на які посилається позивач, є поважними, примирення між подружжям, за таких обставин, неможливе і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам. Відповідно до ст.113 СК України, в силу якої, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище, та враховуючи надані позивачем на підтвердження дошлюбного прізвища документи, а саме копії свідоцтва про народження позивача серії [NUMBER] від 24 грудня 1976 року, свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , якими прослідковуються зміна прізвища позивача з « [PERSON] » на « [PERSON] », відомості, зазначені в свідоцтві про шлюб серії [NUMBER] , відповідно до яких позивач після реєстрації шлюбу з відповідачем змінила своє прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », ту обставину, що позивач наполягає на зміні свого прізвища на « [PERSON] » після розірвання шлюбу, суд, вважає за необхідне після розірвання шлюбу змінити позивачу прізвище на дошлюбне - « [PERSON] ». Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідач визнає свій обов`язок брати участь в утриманні дитини, але заперечує проти розміру аліментів, які просить стягнути позивачка. Відповідно до ст. 18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до закону батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, зазначене лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. Відповідно до ст. 182 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір. Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містити незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. Частиною 3 статті 183 Сімейного кодексу України визначено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Відповідно до положень частини 3 статті 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, може бути змінений за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до частини другої статті 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до частини першої ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Пунктом 1 частини першої ст. 430 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що рішення про стягнення аліментів підлягає негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць. Враховуючи, що обов`язок утримувати батьками своїх неповнолітніх дітей є безумовним, ту обставину, що неповнолітні діти проживають разом з позивачем та знаходяться на її утриманні, визнання відповідачем позову, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку по задоволення позовних вимог [PERSON] та стягнення із відповідача [PERSON] на її користь аліментів на утримання дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/2 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 15 квітня 2020 року до досягнення старшою дитиною повноліття. VI. Вирішення питання щодо розподілу судових витрат. Відповідно до положень статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як визначено ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Частиною першою статті 142 ЦПК України визначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Судом встановлено, що позивачем при зверненні до суду із вказаною позовною заявою було сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн в частині заявлених позовних вимог про розірвання шлюбу, що підтверджується квитанцією АТ КБ «ПриватБанк» №0.0.1670625651.1 від 08.04.2020 (а.с.2). Оскільки позивач визнав позовні вимоги в частині розірвання шлюбу до початку розгляду справи по суті, з урахуванням положень частин 1 статей 141 та 142 ЦПК України, суд приходить до висновку про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, та стягнення з відповідача на її користь 420,40 грн сплаченого позивачем судового збору. Враховуючи положення п.п.1 п.1 ч.2 ст.4 ЗУ «Про судовий збір», відповідно до якого ставка судового збору за подання фізичною особою позовної заяви майнового характеру складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 840,80 грн, п.3 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», в силу якого позивач [PERSON] була звільнена від сплати судового збору в частині заявлених вимог про стягнення аліментів на утримання дітей, ту обставину, що відповідач позовні вимоги в частині стягнення аліментів на утримання дітей визнав в повному обсязі, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача [PERSON] на користь держави судового збору в розмірі 840,80 грн.

Outcome: approved