Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-06 00:00:00

Керівник Маріупольської місцевої прокуратури №2, діючий в інтересах держави в особі Азовського басейнового управління Державного агентства рибного господарства у Донецькій області, звернувся до суду із вказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що постановою Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23.04.2019 р. відповідача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст.85 КУпАП та покладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в дохід держави у розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 гривень, з конфіскацією знарядь вчинення правопорушення та незаконно добутих водних живих ресурсів. Із матеріалів зазначеної справи вбачається, що 11.03.2019 о 21:00 годині [PERSON] , знаходячись на р. Кальміус в Лівобережному районі міста Маріуполя здійснював незаконний лов риби забороненим знаряддям лову - сіткою «павук» та виловив рибу піленгас у кількості 22 штуки, а також тарань у кількості однієї штуки. Згідно із розрахунком матеріального збитку, здійсненого на підставі Постанови КМУ №1209 від 21.11.2011 «Про затвердження такс для обчислення розміру відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконного добування (збирання) або знищення цінних видів водних біоресурсів», [PERSON] своїми діями заподіяв шкоду у розмірі 15 045 грн.. Зазначена постанова суду набрала чинності 03.05.2019 року, однак, судом при розгляді протоколу про адміністративне правопорушення питання щодо відшкодування шкоди, завданої відповідачем рибному господарству України, не вирішено. На цей час збитки добровільно не відшкодовано. На підставі вищевикладеного, просив стягнути з відповідача на користь держави шкоду в розмірі 15045 гривень, зарахувавши їх на розрахунковий рахунок Маріупольської міської ради Донецької області. Прокурор у судове засідання не з`явився, надав заяву про можливість розгляду справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився з невідомих причин, про час та місце слухання справи неодноразово повідомлявся своєчасно та належним чином за місцем реєстрації. У цьому випадку, суд вважає доцільним ухвалити заочне рішення, оскільки відповідно до ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що постановою Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23.04.2019 року, яка набрала законної сили 03.05.2019 р. , [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст.85 КУпАП. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Встановленими та доведеними обставинами, викладеними у мотивувальній частині вищевказаної постанови є те, що 11.03.2019 року о 21-00 годині [PERSON] на річці «Кальміус» в Лівобережному районі міста Маріуполя здійснював незаконний лов риби забороненим знаряддям лову - сіткою «павук» та виловив рибу піленгас у кількості 22 особини та тарань у кількості 1 особини, чим грубо порушив правила рибальства та завдав рибному господарству збиток на суму 15045 грн. Вищезазначені обставини за положеннями ст. 82 ЦПК України щодо цивільно-правових наслідків дій особи, стосовно якої ухвалено постанову в адміністративній справі, беруться до уваги в межах вирішення позову по даній справі і зібраних по ній доказів в сукупності. Згідно такси для обчислення розміру відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконного добування (збирання) або знищення громадянами України, іноземцями та особами без громадянства цінних видів біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах України, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2011 року № 1209, вартість 1 шт. піленгасу становить 680 грн.; вартість 1 шт. тарані - 85 грн. Тобто з урахуванням наведеного, в результаті незаконного лову [PERSON] завдав збиток рибному господарству України в сумі 15045 грн., з розрахунку: (680*22)+(85*1). Факт незаконного лову риби [PERSON] підтверджується постановою Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23.04.2019 року по справі № 265/2188/19 (провадження № 3/265/1063/19), а також розрахунком матеріального розміру шкоди, завданої внаслідок незаконного рибного промислу. Однак, судом при розгляді справи про адміністративне правопорушення стосовно [PERSON] питання щодо відшкодування ним шкоди, завданої навколишньому природному середовищу, не вирішено. Згідно з ч.6 ст.82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення є обов`язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до вимог ч.3 ст.40 КУпАП, питання про відшкодування майнової шкоди, заподіяної адміністративним правопорушенням, вирішується в порядку цивільного судочинства. Відомості щодо добровільного відшкодування указаної шкоди відповідачем у матеріалах справи відсутні. За загальним правилом, встановленим ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 4 ст. 63 «Про тваринний світ» підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства в галузі охорони, використання і відтворення тваринного світу. Згідно з ч.4, 5 ст.68, ч.1 ст.69 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України. Застосування заходів дисциплінарної, адміністративної або кримінальної відповідальності не звільняє винних від компенсації шкоди, заподіяної забрудненням навколишнього природного середовища та погіршенням якості природних ресурсів. Шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі. Статтею 13 Конституції України передбачено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах визначених цією Конституцією. Відповідно до вимог ст. 15 ЗУ «Про охорону навколишнього природного середовища» до повноважень і компетенції місцевих рад у галузі охорони навколишнього природного середовища відноситься забезпечення реалізації екологічної політики України, здійснення контролю за додержанням законодавства про охорону навколишнього природного середовища. Статтею 66 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний не заподіювати шкоду природі, культурній спадщині, відшкодовувати завдані ним збитки. Відшкодування шкоди, заподіяної порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища здійснюється у відповідності з вимогами ст. 47 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», згідно яких шкода і збитки, заподіяні навколишньому природному середовищу підлягають зарахуванню на рахунки фондів охорони навколишнього природного середовища місцевих рад, якою є Маріупольська міська рада. Згідно зі ст.47 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», для фінансування заходів щодо охорони навколишнього природного середовища утворюються фонди охорони навколишнього природного середовища. Ці фонди утворюються у складі відповідного місцевого бюджету за місцем заподіяння екологічної шкоди за рахунок, у тому числі, грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища. Ці кошти направляються на охорону та відтворення об`єктів тваринного світу згідно з постановою Кабінету Міністрів України №1147 від 17.09.1996 року. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу. Тобто, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на викладене, враховуючи, що обов`язок доведення відсутності вини покладено саме на відповідача, однак, такий ним нереалізований, суд дійшов висновку про доведеність підстав позову та наявність підстав для стягнення шкоди до спеціального фонду місцевих бюджетів у порядку, передбаченому п. 4 ч. 1 ст. 69-1 Бюджетного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. У справі судовими витратами є сплачений позивачем судовий збір у розмірі 2102 грн., який пов`язаний із розглядом справи, відповідає вимогам ст. 4 Закону України «Про судовий збір», зокрема щодо розміру його сплати при подачі позову, тому з урахуванням висновку суду про задоволення позову, підлягає стягненню з відповідача у повному обсязі.

Outcome: approved