Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-18 00:00:00

Керченський міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері звернувся до суду з позовом, з урахуванням уточнення позовних вимог до Ленінської районної державної адміністрації, [PERSON] , [PERSON] ., які є правонаступниками права власності на земельні ділянки [PERSON] та [PERSON] , про визнання пунктів розпорядження недійсними та витребування земельної ділянки. Позовна заява мотивована тим, що на підставі розпорядження Ленінської районної державної адміністрації Автономної Республіки Крим від 23 листопада 2005 року № 874 «Про передачу у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства» громадянам, зокрема, [PERSON] та [PERSON] , із земель резерву Семисотської сільської ради незаконно передано у власність земельні ділянки площею по 2,0 га кожному. Оскільки ці земельні ділянки знаходяться в межах прибережної захисної смуги Азовського моря, їх передача для ведення особистого селянського господарства заборонена. Рішенням Ленінського районного суду Автономної Республіки Крим від 18 вересня 2013 року у у задоволенні позову відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 26 листопада 2013 року апеляційну скаргу заступника прокурора Автономної Республіки Крим залишено без задоволення, рішення Ленінського районного суду Автономної Республіки Крим від 18 вересня 2013 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 30 січня 2014 року касаційну скаргу заступника прокурора Автономної Республіки Крим залишено без задоволення, рішення Ленінського районного суду Автономної Республіки Крим від 18 вересня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 26 листопада 2013 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року рішення Ленінського районного суду Автономної Республіки Крим від 18 вересня 2013 року, ухвалу Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 26 листопада 2013 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 січня 2014 року у справі за позовом Керченського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері до Ленінської районної державної адміністрації Автономної Республіки Крим, [PERSON]., [PERSON]. про визнання недійсними пунктів розпорядження, визнання недійсними державних актів та зобов`язання повернути земельні ділянки скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Скасовуючи попередні рішення судів, Верховний Суд у своїй постанові від 03 жовтня 2018 року зазначив, що суди попередніх інстанцій, не встановили всіх фактичних обставин справи, зокрема не надали належної оцінки доводам позивача про те, що спірна земельна ділянка знаходиться в межах прибережної захисної смуги Азовського моря, тому передача її у власність фізичним особам для ведення особистого селянського господарства суперечить вимогам статті 88 ВК України, та дійшли передчасного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 24 січня 2019 року прийнято цивільну справу за позовом Керченського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері до Ленінської районної державної адміністрації Автономної Республіки Крим, [PERSON]., [PERSON]. про визнання недійсними пунктів розпорядження, визнання недійсними державних актів та зобов`язання повернути земельні ділянки до свого провадження та призначено підготовче судове засідання. В судовому засіданні прокурор надав усні пояснення щодо позовних вимог, заявлених в інтересах держави, позовні вимоги підтримав, вважає їх обґрунтованими і правомірними та такими, що підлягають задоволенню з підстав, зазначених в позовній заяві, з урахуванням останнього уточнення позовних вимог. Представники інших учасників справи у судове засідання не з`явились, хоча про судове засідання були повідомлені належним чином, про причини своєї неявки у судове засідання суд не повідомили, документи, витребувані судом, не надали. Заслухавши пояснення представників учасників справи, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що розпорядженням Ленінської районної державної адміністрації АР Крим № 874 від 23.11.05 «Про видачу державних актів на право власності на земельні ділянки 30 громадянам (згідно додатку) для ведення особистого селянського господарства із земель резерву Семисотської сільської ради», затверджено проект землеустрою з відведення земельних ділянок та передано громадянам, у тому числі [PERSON] та [PERSON] , у власність земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства площею по 2,0 га пашні кожному із земель резерву Семисотської сільської ради Ленінського району АР Крим. На підставі зазначеного розпорядження громадянам видані державні акти на право власності на земельні ділянки, зокрема: [PERSON] державний акт серії КМ №119230 (кадастровий номер 0122787500:07:001:0694); [PERSON] державний акт серії КМ №119234 (кадастровий номер 0122787500:07:001:0698). Згідно висновку Управління екологічної інспекції Керченського регіону №145 від 06.07.05, висновку відділу містобудування та архітектури Ленінської райдержадміністрації №453 від 21.07.05, що містяться у проекті землеустрою розробленого Ленінським відділом КРФ ДП «ЦДЗК», а також відомостей з публічної кадастрової карти України, розміщених на офіційному веб-сайті http://map.dazru.gov.ua/kadastrova-karta встановлено, що спірні земельні ділянки, які передані 30 громадянам у власність для ведення особистого селянського господарства із земель резерву Семисотської сільської ради Ленінського району АРК, знаходяться на відстані від 120 метрів від урізу води Азовського моря, та входять у 2-х кілометрову прибережну захисну смугу. Також, згідно інформації Ленінської райдержадміністрації №01-17/2117 від 13.05.13, міськрайонного управління Держземагенства в м. Керчі і Ленінському районі АРК, проекти землеустрою з виносу меж водоохоронних зон (прибережної захисної смуги Азовського моря) на території Семисотської сільської ради Ленінського району АР Крим не розроблялися та в натуру не виносилися, а отже ширина прибережної захисної смуги має бути такою, що установлена законом і становити 2 кілометри. Згідно зі ст. 12 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), п. 2 ст. 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» державна адміністрація здійснює передачу у власність або надання у користування земельних ділянок виключно в порядку, передбаченому Земельним кодексом України. Згідно ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави. Право на землю набувається і реалізується громадянами і суб`єктами господарської діяльності (юридичними і фізичними особами) виключно відповідно до закону. Згідно ст. 58 ЗК України, ст. 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водоймами, болотами, а також островами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів. Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але які за своїм призначенням сприяють функціонуванню й належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції. Відповідно до ст. 59 ЗК України передбачено обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлено можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно ж до ч. 4 ст. 84 ЗК України землі водного фонду взагалі не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством. Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями ч. 2 ст. 59 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин). Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми (ч. 2 ст. 59 ЗК України), а також передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (ч. 4 ст. 59 ЗК України). Отже, за змістом зазначених норм права (у редакціях, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин) землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами, внутрішніми морськими водами та територіальним морем, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України. Крім того, за положеннями ст. 60 ЗК України та ст. 88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин) уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається ст.ст. 60, 62 ЗК України та ст.ст. 1, 88, 90 ВК України. Так, згідно зі ст. 61 ЗК України, ст. 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Відповідно до ст. 60 ЗК України, ст. 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період). Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів виділяється прибережна захисна смуга шириною не менше 2 кілометрів від урізу води. Крім того, за положеннями ч. 4 ст. 88 ВК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися. Згідно з п. 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження, шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час встановлення водоохоронної зони. Порядок та умови виготовлення проектів землеустрою, в тому числі й щодо прибережних смуг, визначаються ст.ст. 50, 54 Закону України «Про землеустрій». Таким чином, землі, зайняті поверхневими водами, природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами й іншими водними об`єктами, та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які поширюється окремий порядок надання й використання. Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (ст. 60 ЗК України, ст. 88 ВК України). Відтак відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом. Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених ст. 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення. Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у ст. 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу. Аналогічної правової позиції притримується й Велика Палата Верховного Суду у постановах від 30.05.2018 у справі № 469/1393/16-ц, від 15.05.2018 у справі № 372/2180/15-ц та від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16. Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи місцевого самоврядування, їх посадови особи зобов`язані діяти тільки на підставі, в межах повноважень і способом, які передбачені Конституцією і законами України. В той же час, в порушення вимог вищевказаного законодавства розпорядженням Ленінської районної державної адміністрації № 874 від 23.11.05 незаконно передано громадянам [PERSON] , [PERSON] земельні ділянки у межах прибережної захисної смуги Азовського моря, передача у власність яких для ведення особистого селянського господарства законодавством не передбачена. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності, та його державної реєстрації, а відповідно до ст. 126 ЗК України (в редакції, чинній на час отримання земельної ділянки позивачем) таким документом є державний акт, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України. Із системного аналізу норм Земельного кодексу вбачається, що державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування, а тому вирішення питання про правомірність його видачі залежить від того, чи є законним рішення, на підставі якого його видано. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності особи припиняється на майно, яке за законом не може належати цій особі. Оскільки [PERSON] та [PERSON] набули право власності на спірні земельні ділянки на підставі незаконного рішення Ленінської районної державної адміністрації № 874 від 23.11.05, а тому державні акти на право власності на земельні ділянки, зареєстровані у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю, є також незаконними. Однак, враховуючи те, що підставою набуття права приватної власності [PERSON] та [PERSON] на земельні ділянки із земель резерву Семисотської сільської ради, є розпорядження Ленінської районної державної адміністрації № 874 від 23.11.05, а не державні акти на право власності на земельні ділянки, визнання недійсними державного акта не є необхідним для вирішення питання про те, що земельна ділянка належить державі, та для її витребування на користь держави. Таку правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц. У подальшому право власності на вищезазначені земельні ділянки перейшли до правонаступників [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] , відповідно. У процесі розгляду справи судом та з урахуванням останнього уточнення позовних вимог прокурора встановлено, що згідно з інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, земельна ділянка з кадастровим номером 0122787500:07:001:0698, яка розпорядженням Ленінської районної державної адміністрації №874 від 23.11.05 «Про видачу державних актів на право власності на земельні ділянки 30 громадянам (згідно додатку) для ведення особистого селянського господарства із земель резерву Семисотської сільської ради», передана у власність [PERSON] , наразі належить третій особі ( [PERSON] ). При цьому, право власності на спірну земельну ділянку вищезазначеною третьою особою не знайшло свого підтвердження. Отже, враховуючи вищевикладене та те, що, як було встановлено судом у процесі розгляду справи, розпорядження Ленінської районної державної адміністрації №874 від 23.11.05 «Про видачу державних актів на право власності на земельні ділянки 30 громадянам (згідно додатку) для ведення особистого селянського господарства із земель резерву Семисотської сільської ради» було прийнято із порушенням положень Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України, Водного кодексу України та інших нормативно-правових актів України за відсутності відповідних повноважень для його прийняття, і таке рішення порушує інтереси держави, а тому позовна вимога прокурора в інтересах держави до Ленінської районної державної адміністрації, [PERSON] , [PERSON] про визнання його пунктів незаконними, є законною і обґрунтованою, та такою, що підлягає задоволенню у повному обсязі. Витребування спірної земельної ділянки із володіння [PERSON] відповідає критерію законності: воно здійснюється на підставі норми статті 388 ЦК України в зв`язку з порушенням органом державної влади низки вимог ВК України та ЗК України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності. Відповідач не мав перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірних земельних ділянок, проявивши розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що ділянка перебуває у межах прибережної захисної смуги, а тому вибула з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить її, відповідача, добросовісність під час набуття земельної ділянки у власність під обґрунтований сумнів. Аналогічної правової позиції притримується й Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.05.2018 у справі № 372/2180/15-ц. Отже, позовні вимоги є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved