Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-08 00:00:00

Керівник Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради 26.06.2019р. звернувся до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська з позовом, у якому просить суд: скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 37174072 від 20.09.2017 державного реєстратора Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Зубко В.Ю. про проведення державної реєстрації права приватної власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] ; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, який зареєстрований в реєстрі №\~886 за адресою: [ADDRESS] , укладений 26.09.2017 між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець); витребувати від [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) на користь територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради квартиру [ADDRESS] ; стягнути з відповідачів судовий збір на користь прокуратури Дніпропетровської області, 49044, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 38, МФО 820172, розрахунковий рахунок З 5217020000291 в ДКСУ у м. Київ, код ЄДРПОУ 02909938, за кодом класифікації видатків бюджету - 2800. Позовна заява мотивована тим, що квартира [ADDRESS] вибула з власності Дніпровської міської ради поза волею власника, внаслідок здійснення шахрайських дій. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.06.2019р. прийнято позовну заяву до розгляду, постановлено проводити розгляд справи у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.06.2019р. накладено арешт на нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] . Представником [PERSON] надано суду відзив на позов, у якому посилаючись на відсутність доказів того, що спірна квартира вибула з власності Дніпровської міської ради поза волею власника, а також на те, що [PERSON] є добросовісним набувачем такої квартири, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Представником позивача надано суду відповідь на відзив, у якій він посилаючись на безпідставність викладених у відзиві обставин, просить суд позовні вимоги задовольнити. Представником Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 Яковенко Ю.І. надано суду заяву у якій вона позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Представником ДМР Недосвітньою С.В. надано суду заяву у якій вона позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. [PERSON] надав суду заяву про відкладення розгляду справи, позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні. Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР яку свого представника у судове засідання не забезпечив, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відзив на позов не надав. [PERSON] у судове засідання не з`явилась, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Відзив на позов суд не надала. [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відзив на позов суд не надав. Згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, з`ясувавши обставини по справі та перевіривши їх наданими доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи із наступних підстав. Відповідності до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати: захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), споживачів (стаття 42), захист прав і свобод людини і громадянина судом, Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини, відповідними міжнародними судовими установами чи міжнародними організаціями (стаття 55). Частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що одним із учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. За частиною другою статті 4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Одним із таких органів є прокуратура, на яку пунктом 2 статті 121 Конституції України покладено представництво інтересів держави у випадках, визначених законом. Підставою звернення прокурора до суду з метою представництва інтересів держави в особі Дніпропетровської міської ради стали захист порушених майнових прав на володіння об`єктами нерухомого майна комунальної власності територіальної громади м. Дніпро. При вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує правові позиції Європейського суду з прав людини, Верховного Суду України, положення Конституції України, Цивільного кодексу України в редакції 2003 року та інших законів України. Статтею 143 Конституції України і ст. 327 Цивільного кодексу України закріплено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є у комунальній власності. Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти , лище на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України Відповідно до ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Згідно з ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Відповідно до п. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Згідно з п. п. 1, 2 п. «а» ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання міських рад належать повноваження щодо управління об`єктами житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, транспорту і- зв`язку, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню; облік громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов; розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності; вирішення питань щодо використання нежилих приміщень, будинків і споруд, що належать до комунальної власності. Відповідно до п. 31 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до виключної компетенції пленарного засідання міської ради відноситься прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади^ визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах серед іншого належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, тощо, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Відповідно до ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. Таким чином Дніпровська міська рада є органом, на який покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Встановлено, що у комунальній власності міста перебувала квартира за адресою: [ADDRESS] , яку 16.01.1974р. надано у користування [PERSON] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1356983912101), що підтверджується ордером № 1086, виданим виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради депутатів трудящих (а.с.31). Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 355 від 06.02.2006р. та від 16.03.2006р. № 1396 «Про прийняття у комунальну власність територіальної громади міста житлових будинків ВАТ «Дніпроважмаш», на підставі листа ВАТ «Дніпроважмаш» від 07.09.2005 № 40/117/1605, на підставі Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», згідно з постановами Кабінету Міністрів України від 06.11.1995 №\~891 «Про затвердження Положення про порядок передачі в комунальну власність загальнодержавного житлового фонду, що перебував у повному господарському відання та оперативному управлінні підприємств, установ та організацій», від 21.09.1998 №1482 «Про цередачу об`єктів права державної та комунальної власності» та відповідно до рішення міської ради від 06.11.2002 №'56/4 «Про надання згоди на прийняття житлового фонду та гуртожитків у комунальну власність територіальної громади міста» виконком міської ради прийнято у власність територіальної громади міста, згідно доданого переліку, житловий будинок [ADDRESS] ). Відповідно до листа Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур №\~6/5-307 від 13.03.2019р., згідно даних картотеки з питань реєстрації фізичних осіб, [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований в спірній квартирі з 02.10.1957р. по 02.11.1987р. (а.с.35). Відповідно до вказаного листа у спірній квартирі також зареєстровані наступні особи: [PERSON] , [INFO] , зареєстрована 02.10.1957р., знята з реєстраційного обліку 12.04.1985р., після цього, зареєстрована 09.07.1998р., знята з реєстраційного обліку 07.04.2014р.; [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 27.03.1973р., знятий з реєстраційного обліку 15.03.2010р.; [PERSON] , [INFO] , зареєстрована 25.07.1989р., знята з реєстраційного обліку 04.05.1998р.; [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 25.12.1997р., знятий з реєстраційного обліку 29.11.2007р.; [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 18.10.2002р., знятий з реєстраційного обліку 22.12.2017р.; [PERSON] , [INFO] , зареєстрована 06.08.2018 \~ \~ \~ \~р. по теперішній час; [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 06.08.2018р. по теперішній час. Відповідно до листів Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради №1/9-324 від 22.02.2019р. та КП « ДМБТІ» № 5234 від 10.04.2019, на момент смерті останнього наймача квартири [PERSON] . квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] приватизована не була і віднесена до об`єктів комунальної власності міста. В провадженні СВ Новокодацького ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області перебуває кримінальне провадження № 12018040690000313 від 10.02.2018, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, за фактом заволодіння шляхом обману квартирою [ADDRESS] . Досудовим розслідуванням встановлено, що 13.09.2017р. право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1356983912101). Підставою внесення запису стало рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 37174072 від 20.09.2017 державного реєстратора Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Зубко В.Ю. (а.с.36). Правовою підставою реєстрації речового права за [PERSON] стало свідоцтво про право власності, видане 20.05.1992р. Виконкомом міської Ради народних депутатів на підставі розпорядження (наказу) № 42/ст52 від 20.05.1992р. та технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] від 12.07.2017р., виготовлений ФОП [PERSON] (а.с.32-34, 37). Проте, відповідно до листів Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради №1/9-324 від 22.02.2019, № 3/12-2227, №3/12-2212 від 20.05.2019р. та № 1/12-1686 від 10.06.2019р. за даними електронної бази департаменту, відсутня інформація щодо передачі у власність громадянам, шляхом приватизації, квартири [ADDRESS] та свідоцтво про право власності від 20.05.1992р. № 42ст/52 органом приватизації, не видавалося (а.с.28, 63, 64, 74). Відповідно до листа Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради №\~1/12 - 1715 від 12.06.2019р. Дніпровською міською радою розпорядження від 20.05.1992р. №\~42ст/52 щодо видачі свідоцтва про право власності на житло, розташоване за адресою: [ADDRESS] , не видавалося (а.с.75). Згідно з відповіддю КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» №\~5234 від 10.04.2019р. станом на 10.04.2019р. в матеріалах інвентаризаційної справи відсутні відомості про право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] (а.с.23). Відповідно до ст. 51 ЖК України житлові приміщення в будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів Рад, представників громадських організацій, трудових колективів. На підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підіставою для вселення в надане жиле приміщення (ст. 58 ЖК України). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв та ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі за текстом - Закон) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Під час вирішення питання про наявність підстав для проведення державної реєстрації прав на нерухоме майно, відповідно до ст. 10 Закону державний реєстратор, серед іншого зобов`язаний: встановити відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженням, зокрема: перевірити документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 27 Закону, державна реєстрація права власності та інших речових прав, проводиться на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією. Відповідно до п. З ч. З ст. 10 Закону, під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, державний реєстратор обов`язково має запитати від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником. Досудовим розслідуванням встановлено, що з метою вчинення реєстраційних дій державним реєстратором управління у сфері державної реєстрації відділу реєстрації майнових прав Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Зубко В.Ю. до КП «ДМБТІ» ДОР скеровано запит № 2.1-19/2708 від 15.09.2017р. (вх. КП «ДМБТІ» ДОР № 15/7082 від 15.09.2017р.) щодо надання інформації про реєстрацію права власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] . На зазначений вище запит державного реєстратора КП «ДМБТГ» ДОР надано відповідь № 10555 від 19.09.2017р., підписану державним реєстратором КП «ДМБТІ» ДОР Усмановим\~С.В., відповідно до якої станом на 18.07.2017р. в інвентаризаційній справі містяться відомості про право власності, за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності від 20.05.1992р. та записано в реєстрову книгу за № 3581-40. З метою перевірки інформації, викладеної у зазначеному вище листі КП «ДМБТІ» ДОР, в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні скеровано запит до КП\~«ДМБТІ» ДОР від 10.04.2019р. № 77/1-936. Згідно з інформацією, наданої КП «ДМБТІ» ДОР за вихідним № 5508 від 16.04.2019р запит державного реєстратора № 2.1-19/2708 від 15.09.2017р. (вх. КП «ДМБТІ» ДОР № 15/7082 від 15.09.2017р.) щодо надання інформації про реєстрацію права власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] до КП «ДМБТІ» ДОР, не надходив. Крім того, КП «ДМБТІ» ДОР зазначено, що 08.08.2017р. за № 10555 підготовлено відповідь щодо об`єкту нерухомого майна по [ADDRESS] . (а.с.61). Відповідно до ст. 11 Закону, державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Статтею 24 Закону визначено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяження. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Відповідно до ст. 37 Закону рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду. Враховуючи вищевказане, суд доходить висновку, що спірне нерухоме майно вибуло з власності Дніпровської міської ради поза волею власника. В подальшому 26.09.2017р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мазуренком С.В. та зареєстровано в реєстрі за № 886 (а.с.39). 27.12.2017р. укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сидорович В.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1735 (а.с.40). Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно з до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, ш;о пов`язані з його недійсністю. Частиною З ст. 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно з ст.ст. 13, 15, 16 ЦК України право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Частиною 2 статті 16 ЦК України передбачено перелік способів захисту цивільних прав, які мають універсальний характер та можуть застосовуватися до всіх чи більшості суб`єктивних прав. Разом з тим, законодавцем передбачено, що такий перелік не є вичерпним та надано право суду захистити цивільне право або інтерес особи іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (частина З статті 16). Особа, законне право або інтерес якої порушено, може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту. Якщо спеціальні норми права визначають конкретні заходи з урахуванням специфіки порушеного права та характеру правопорушення, особа вправі скористатися такими способами захисту. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання даної норми у її практичному застосуванні гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання відповідного відшкодування. Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з вимог ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст. 388 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього (ст. 330 ЦК України). Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України визначені випадки витребування майна від добросовісного набувача власником. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, зокрема, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі. Наведене вище узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постановах від 05.10.2016 у справі №916/2129/15 та від 25.01.2017 у справі №916/2131/15 про те, що у разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК. У такому випадку діюче законодавство не пов`язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності у відчужувана за останнім у ланцюгу договорів договором, права відчужувати це майно. Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувана за першим договором у ланцюгу договорів. Відповідно до ч. 5 ст.12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов`язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК України. Як роз`яснено в. п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та п. 21 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Аналогічні висновки щодо можливості витребування нерухомого майна, що вибуло поза волею власника, викладені в постановах Верховного Суду України, від 30.09.2014 у справі № 43/440-6/231, від 11.06.2014 у справі №6-52цс14 та від 08.06.2016 у справі № 6-3089ц15. Крім того, в постанові Верховного Суду України від 17.12.2014 у справі № 6/140цс14 зазначено, що за положеннями вищевказаних норм права власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. У постанові Верховного Суду України від 18.01.2017 у справі № 6-2776цс16 зазначено, що одним із випадків, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (пункт З частини 1 статті 388 ЦК України). Відповідно до статей 317, 319 ЦК України, саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Одним із випадків, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі. За змістом зазначеної норми майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 6-2233цс16 та постанові Верховного суду від 16.01.2019 у справі № 61-4577скІ8. Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку у сукупності, беручи до уваги факт незаконного вибуття спірної квартири з комунальної власності поза волею власника, суд вважає вимоги позивача законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. За змістом ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved