Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-21 00:00:00

Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулося до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування в порядку регресу витрат, повязаних з виплатою страхового відшкодування. В обґрунтування вимог позивач посилається на те, що 03 грудня 2012 року трапилась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу Mercedes Benz, реєстраційний номерний знак 40714АВ, який на час ДТП належав [PERSON] та перебував під керуванням останнього, та транспортного засобу MAN, реєстраційний номерний знак [NUMBER] під керуванням відповідача [PERSON] Вказана ДТП трапилася з вини останнього. Даний факт підтверджується постановою Горохівського районного суду Волинської області від 11 січня 2013 року. Зазначену подію визнано страховим випадком. 12 червня 2013 року позивач виплатив страхове відшкодування власнику пошкодженого транспортного засобу Mercedes Benz, реєстраційний номерний знак 40714АВ в розмірі 36493 гривні 62 копійки. Так як на момент вчинення ДТП цивільна відповідальність [PERSON] не була застрахована, позивач просить стягнути з відповідача виплачену у порядку регресу суму у вищевказаному розмірі та судові витрати, понесені при подачі позову до суду. Представник позивача в судове засідання не зявився, однак скерував до суду письмове клопотання, в якому позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, а розгляд справи проводити за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання також не зявився, однак скерував до суду письмову заяву в якій позов визнав повністю, справу просив слухати у його відсутність. Враховуючи, що в дане судове засідання не з'явилися всі особи, які беруть участь у справі, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України не здійснювалося. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підставний і підлягає до часткового задоволення. Відповідно до полісу №АВ/1648506 обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 06 березня 2012 року, застраховано цивільно-правову відповідальність [PERSON], забезпеченим транспортним засобом якого є Mercedes Benz 410D, реєстраційний номерний знак 40714АВ (а.с. 4). Згідно постанови судді Горохівського районного суду Волинської області від 11 січня 2013 року вбачається, що відповідач [PERSON], керуючи автомобілем MAN, реєстраційний номерний знак [NUMBER], в місті Дніпропетровську на Запорізькому шосе, не дотримався безпечної дистанції скоїв зіткнення з автомобілем Mercedes Benz, реєстраційний номерний знак 40714АВ, який зупинився, внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження (а.с. 2). Вищевказаною постановою встановлено, що дорожньо-транспортна пригода відбулася внаслідок порушення [PERSON] ПДР України, та визнано його винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та звільнено від адміністративної відповідальності на підставі ст.22 КУпАП. Відповідач [PERSON] свою вину у скоєному правопорушенні визнав повністю. Частиною 4 ст.61 ЦПК України передбачено, що постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду. Відповідно до Звіту про визначення вартості матеріального збитку №15/12/12-с від 24 грудня 2012 року, складеного ТОВ «Крок», вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Mercedes Benz, реєстраційний номерний знак 40714АВ, становить 56703,91 гривні. Відповідно до Звіту про визначення ринкової вартості автомобіля №17/12/12-с від 25 грудня 2012 року, складеного ТОВ «Крок», ринкова вартість автомобіля Mercedes Benz, реєстраційний номерний знак 40714АВ у пошкодженому стані складає 20210,29 гривень. У зв'язку з настанням події, передбаченої п.п. «а» п.41.1 ст.41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», позивачем 12 червня 2013 року здійснено виплату відшкодування власнику пошкодженого автомобіля [PERSON] в розмірі 36493 гривні 62 копійки, що підтверджується наказом платіжним дорученням №1/19445 від 12 червня 2013 року (а.с. 10). Листом за №15508/3-1-05 від 13 червня 2013 року стверджується, що позивач звертався до відповідача про компенсацію витрат у добровільному порядку до 12 липня 2013 року. Однак, суду не надано жодних доказів про добровільну сплату відповідачем таких витрат. В матеріалах справи відсутні докази того, що на момент вчинення ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON] була застрахована. Статтею 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ст.1191 ЦК України та ст.38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Відповідно до ст.993 ЦК України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Таким чином, враховуючи, що позивач здійснив регламентну виплату за власника транспортного засобу, який спричинив ДТП і не мав договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, до позивача перейшло право зворотної вимоги (регресу) до відповідача, а тому, позов слід задовольнити та стягнути з [PERSON] на користь позивача витрати, пов'язані з регламентною виплатою в розмірі 36493,62 гривні. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому вимога позивача про відшкодування відповідачем судових витрат також підлягає до задоволення. Водночас, на думку суду, в задоволенні вимоги щодо стягнення з відповідача в користь позивача витрат на правову допомогу в розмірі 2000 грн. слід відмовити, оскільки суду не надано належних доказів їх сплати. Як вбачається з представлених доказів, позивачем подано суду Контракт про надання правової допомоги №80 від 19 грудня 2012 року з якого вбачається, що вартість і порядок оплати послуг [PERSON] «ВМ» на ведення від імені позивача даної справи становить 2000 гривень. (а.с. 13 ). Однак, такий контракт, на думку суду, без надання розрахунку та доказів сплати позивачем [PERSON] «ВМ» зазначеної суми, не є належним доказом понесення позивачем таких витрат. Відповідно до роз'яснень, які містяться у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року №10 витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені, а відсутність документального підтвердження на правову допомогу та розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Тому, суд вважає, що в цій частині вимога позивача про стягнення з відповідача в його користь витрат на правову допомогу до задоволення не підлягає.

Outcome: partial