Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-22 00:00:00

Лікар-психіатр Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні Старущак О.В. звернулась до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із заявою про проведення в примусовому порядку госпіталізації [PERSON], посилаючись на те, що у зв'язку з наявністю у нього тяжкого психічного розладу, який обумовлює його безпорадність і неможливість самостійно задовольняти основні життєві потреби, він потребує психіатричної допомоги та не може дати усвідомлену згоду на госпіталізацію. У судовому засіданні лікар-психіатр Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні Старущак О.В. заяву підтримала з підстав, викладених у ній, просить задовольнити. Додатково зазначила, що особу [PERSON], як і місце його народження та проживання: с.Влищинці Лановецького району Тернопільської області, встановлено зі слів останнього. При поступленні в лікувальний заклад документів, що посвідчують особу [PERSON], при ньому не було. Лікарня вживала заходів для того, щоб з'ясувати місце фактичного проживання особи, яка потребує психіатричної допомоги, чи його рідних, однак на час розгляду заяви такі відомості відсутні. Особа, щодо якої розглядається заява про проведення в примусовому порядку госпіталізації до психіатричного закладу, зі слів [PERSON], [INFO], уродженець та житель с.Влащинці Лановецького району Тернопільської області, заперечував проти її задоволення. Прокурор в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні поданої заяви про проведення в примусовому порядку госпіталізації [PERSON], оскільки його особа не встановлена, крім того в судовому засіданні відсутній його законний представник. Заслухавши думку учасників судового розгляду, суд відмовляє в її задоволенні, виходячи з наступного. Згідно поданої заяви, [PERSON], 1935 року народження, житель Лановецького району, с.Влащинці 21 квітня 2015 року поступив на стаціонарне обстеження і лікування в 7-ме психіатричне відділення Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні з приводу діагнозу: Деменція внаслідок ОУГМ. Анамнестичні відомості у пацієнта, зважаючи на його психічний стан, зібрати практично можливості немає. Перехожим по вулиці Тролейбусній у Тернополі було повідомлено про пацієнта на швидку допомогу, був забраний БШД і доставлений в ТОККПНЛ. При прицільному розпитуванні вдалося встановити лише прізвище, ім'я, по батькові пацієнта, його вік. Як він опинився в Тернополі, де він зараз знаходиться, чіткої відповіді дати не може. В подальшому вдалося вияснити, що пацієнт проживає в с.Влащинці Лановецького району. Стверджує, що його вдома побили сини, також проживає разом із дружиною. Згідно висновку комісії лікарів-психіатрів Тернопільської обласної клінічної комунальної психоневрологічної лікарні, на час огляду пацієнта при огляді в ділянці грудей обширна синюшність, гематома на всю грудну клітку, синці окремі в ділянці шиї, локальна припухлість в ділянці правої ключиці, порушення функції правої руки (відведення піднімання). Р-70уд/хвилину, ритмічний, АТ-140/90 мм.рт.ст. Тони дещо приглушені. В легенях дихання везикулярне. Живіт без особливостей. Периферичний набряків немає. Психіка: контакт із пацієнтом малопродуктивний. Відповідає при повторних поставлений запитаннях, відповідає лише на окремі запитання, що стосується його особистості, називає своє прізвище, ім'я, по батькові, дату народження, місце проживання. Як він опинився в Тернополі, місце теперішнього його знаходження чітко вказати, пояснити не може. Стверджує, що вдома його «побили сини, не давав їм гроші, кинули на землю і покопали, жінка кричить, свариться на мене каже, що я пияк, а я не випиваю». На більшість інших запитань дає протиречиві відповіді або взагалі не в змозі відповісти. В часі, місці перебування не орієнтується. Достатньо виражене когнітивне зниження. Благодушний, посміхається, всім задоволений. За результатами огляду комісія прийшла до висновку, що [PERSON] не спроможний самостійно задовольняти свої життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність, і потребує госпіталізації до психіатричного закладу без його усвідомленої згоди. Відповідно до ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. В силу ст.9 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я», застосування примусових заходів медичного характеру щодо осіб, які вчинили суспільно небезпечні діяння, обмеження прав інших громадян у вигляді примусового медичного огляду або примусової госпіталізації, а також у зв'язку з проведенням карантинних заходів допускається тільки на підставах і в порядку, передбачених законами України. У ст.1 Закону України «Про психіатричну допомогу» (далі - Закон) визначено, що психіатрична допомога - це комплекс спеціальних заходів, спрямованих на обстеження стану психічного здоров'я осіб на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами, профілактику, діагностику психічних розладів, лікування, нагляд, догляд та медико-соціальну реабілітацію осіб, які страждають на психічні розлади. Психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально-правовими обмеженнями (ст.4 Закону). Стаття 25 Закону визначає що особи, яким надається психіатрична допомога, мають права i свободи громадян, передбачені Конституцією України та законами України. Обмеження їх прав i свобод допускається лише у випадках, передбачених Конституцією України, вiдповiдно до законів України. Частиною 2 ст.281 ЦПК України передбачено, що справа за заявою про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку чи про припинення надання амбулаторної психіатричної допомоги, госпіталізацію у примусовому порядку розглядається у присутності особи, щодо якої вирішується питання про надання їй психіатричної допомоги у примусовому порядку, з обов'язковою участю прокурора, лікаря-психіатра, представника психіатричного закладу, що подав заяву та законного представника особи, щодо якої розглядається питання, пов'язані з наданням психіатричної допомоги. Аналогічні приписи містяться і у ст.22 Закону України «Про психіатричну допомогу». Таким чином, законодавство зобов'язує суд, по-перше, розглядати справи даної категорії в присутності особи, щодо якої вирішується питання про надання їй психіатричної допомоги у примусовому порядку; по-друге, розглядати такі справи за обов'язкової участі прокурора, лікаря-психіатра, представника психіатричного закладу, що подав заяву, та законного представника особи, щодо якої розглядаються питання, пов'язані з наданням психіатричної допомоги. Оскільки згідно зі ст.49 Конституції України охорона здоров'я та медична допомога є правом кожного, то обмеження у цьому праві повинні контролюватися вищевказаними особами. Відповідно до ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. З наведеного вище слідує, що законодавством визначено вичерпний перелік підстав для госпіталізації особи без її усвідомленої згоди до психіатричного закладу, а ч.2 ст.280 ЦПК України встановлено, що до заяви про примусову госпіталізацію має бути надано крім висновку комісії лікарів-психіатрів й інші відповідні матеріали, які б свідчили про необхідність такої госпіталізації без згоди самої особи. Під «іншими матеріалами», про які йдеться у даній статті процесуального закону, слід розуміти виписки з історії хвороби, довідки про психіатричні огляди встановленого зразка; пояснення осіб на підтвердження фактів вчинення чи виявлення реальних намірів вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для особи, відносно якої ставиться питання про примусову госпіталізацію, чи оточуючих, тощо. Отже, виходячи із засад пріоритету забезпечення прав і свобод людини і громадянина при вирішенні питання про надання громадянинові психіатричної допомоги, зважаючи на відсутність у [PERSON] будь-якого документу, який би дав можливість суду встановити його особу, місце проживання (реєстрації), та залучити до участі в розгляді заяви законного представника особи, щодо якої подано заяву про проведення в примусовому порядку госпіталізації до психіатричного закладу, зваживши на те, що заявником не надано, крім висновку лікарів-психіатрів, інших доказів, які підтверджують або спростовують вимоги заявника і, зокрема, щодо необхідності лікування [PERSON] лише в стаціонарних умовах; реальних намірів вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи інших осіб, суд приходить до переконання, що заява не підлягає до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed