Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-29 00:00:00

І. Короткий виклад обставин справи. Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування зазначеного позову покликається на те, що він являється власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Окрім нього у даному будинку також зареєстрований відповідач по справі. Вказаний будинок такий покинув добровільно, забравши усі свої речі. Покликається на те, що через формальну прописку відповідача, він змушений нести додаткові витрати по оплаті комунальних послуг, також не в змозі через наведені обставини розпорядитись належним йому на праві власності майном та немає можливості оформити субсидію. Стверджує, що перешкод у користуванні жилим приміщенням, ні він (позивач), ні інші члени сім`ї, відповідачу не чинили. ІІ. Позиція учасників справи Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак подав на адресу суду заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує щодо ухвалення заочного рішення по даній справі та просить справу слухати у його відсутності. Відповідач [PERSON] , в судове засідання повторно не з`явився з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлявся про час та місце слухання справи, що стверджується матеріалами справи. Окрім цього, відзив від відповідача [PERSON] на адресу суду не надходив. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді від 05.10.2020 року відкрито провадження у справі та постановлено проводити розгляд справи у загальному позовному провадженні. Ухвалою суду від 05.11.2020 року закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Судом на підставі частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК), у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання (стаття 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК)), в судове засідання не з`явився, а позивач не заперечував проти проведення заочного розгляду справи, судом постановлено ухвалу про заочний справи, що відповідає вимогам статей 280-281 ЦПК. ІV. Встановлені судом фактичні обставини справи Судом встановлено, що будинок по [ADDRESS] , належить [PERSON] , позивачу по справі, що стверджується матеріалами справи. Із акту обстеження матеріально побутових умов проживання [PERSON] від 03.08.2020р. відомо, що в будинку по [ADDRESS] зареєстрований відповідач по справі [PERSON] (дядько позивача), однак такий більше 25-ти років в даному будинку не проживає. Відповідно до довідки відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України у Львівській області, [PERSON] , 1962р.н., зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Водночас відповідач знятим з реєстрації за вказаною вище адресою, не значиться. V. Застосоване судом законодавство та висновки суду. Відповідно до положень ст.1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з цим принципом норми цивільного законодавства не передбачають такого способу захисту як визнання дійне законними. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ч.ч. 1-4 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Положеннями статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. У відповідності до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Виходячи зі змісту положень ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого майнового або немайнового права та інтересу в спосіб, передбачений цією нормою Закону, або у спосіб передбачений договором чи законом. Як слідує зі ст. 316 ЦК України, право власності являє собою право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом ст.ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, яким він розпоряджається на власний розсуд. Стаття 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених законом та у встановленому законом порядку. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння (ст.391 ЦК України). Отже із вищенаведеного вбачається, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Слід зазначити те, що по 1995 рік відповідач по справі [PERSON] , постійно мешкав у спірному житловому будинку разом з позивачем та його сім`єю, та таким чином відповідач набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини першої статті 402, частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до частини першої статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Таким чином, відповідач [PERSON] будучи членом сім`ї позивача набув особистого сервітуту, що полягав у праві користування будинку. Такий сервітут є тимчасовим. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Як вже судом було встановлено судом, відповідач [PERSON] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, починаючи з 1995 року відповідач виїхала на постійне місце проживання у м.Львів, де на даний час проживає, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі пункту 4 частини першої, частини другої статті 406 ЦК України. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постановах від 09 жовтня 2019 року та від 19.08.2019 року в справах №№695/2427/16-ц, 369/9681/17, відповідно, що користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ч.ч. 1,2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст.229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст.2 ЦПК України. В ході розгляду справи судом не встановлено наявності домовленостей між відповідачем [PERSON] , та позивачем [PERSON] , як власником житла, щодо порядку користування даним житловим будинком або щодо збереження за відповідачем права на користування житлом на час його відсутності. Не встановлено судом і обставин, які б свідчили про поважність причин відсутності відповідача у належному позивачу житловому будинку у період з 1995 рік по даний час, факту чинення йому перешкод щодо користування та проживання у даному будинку чи вчинення відповідачем дій у зазначений період часу, які б свідчили про його намір зберегти право на користування даним житловим приміщенням. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, враховуючи те, що відповідач [PERSON] , без поважних причин був відсутній у спірному жилому приміщенні понад встановлений законом строк збереження права користування житлом, останній самостійно залишив дане жиле приміщення і протягом тривалого часу (понад 25 років) не намагався вселитись у таке, перешкод в користуванні спірним житловим будинком йому не чинилось і він добровільно обрав собі інше місце проживання, а також з огляду на те, що формальна реєстрація відповідача у спірному житловому будинку є такою, що перешкоджає позивачу у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що є всі підстави для задоволення позову в повному обсязі та визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням у житловому будинку [ADDRESS] . VІ. Судові витрати За змістом статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, згідно квитанції від 18 серпня 2020 року позивачем було сплачено 840,80 грн. судового збору. Позивачем заявлено вимогу, котра була задоволена в повному обсязі, а тому у зв`язку із задоволенням позову на користь позивача підлягає стягненню з відповідача судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Outcome: approved