Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-31 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. 09.09.2019 року представник позивача подав в суд вказаний вище позов, в якому просив суд скасувати наказ №184-ос т.в.о. начальника Управління СБУ в Харківській області про звільнення з роботи за п.3 ст. 36 КЗпП з 20.08.2019 року позивача [PERSON] прибиральника службових приміщень відділу господарського забезпечення та прибиральника території (на 0,5 тарифної ставки) відділу господарського забезпечення; поновити її на роботі та зберігати за нею вказане місце роботи та виплату середньої заробітної плати до моменту закінчення строку укладеного нею контракту; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу; стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 100\~000,00 грн. В обґрунтування вимог представник позивача посилався на те, що 29.04.2016 року позивач була прийнята на роботу робітником 1 сектору відділу господарського забезпечення до Управління СБУ в Харківській області відповідно до наказу УСБУ в Х/о №93-ос від 28.04.2016 року та запису в трудовій книжці. 17.11.2017 року позивач відповідно до ст. 32 КЗпП була переведена прибиральником території 1 сектору відділу господарського забезпечення відповідно до наказу начальника СБУ в Х/о №339-ос від 16.11.2017 року. 01.03.2019 року позивач була прийнята на роботу за сумісництвом прибиральником території на 0,5 тарифної ставки сектору відділу господарського забезпечення відповідно до наказу начальника УСБУ в Х/о за №53-ос від 28.02.2019 року. Зазначив, що 01.03.2018 року вона була переведена прибиральником службових приміщень 1 сектору відділу господарського забезпечення відповідно до наказу №57-ос від 01.03.2018 року. Зазначив, що 20.08.2019 року позивач уклала контракт з Міністерством оборони України про проходження військової служби ЗС України. Відповідно до витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] МОУ №200 від 20.08.2019 року позивача з 20.08.2019 року зараховано до списків особового складу та вона приступила до виконання службових обов`язків на посаду діловода технічної частини військової частини ВОС-901074А. Позивач повідомила відповідача про факт укладення контракту, проте 22.08.2019 року відповідно до витягу з наказу №184-ос позивача прибиральника службових приміщень відділу господарського забезпечення та прибиральника території (на 0,5 тарифної ставки) відділу господарського забезпечення звільнено з роботи за п.3 ст.36 КЗпП ( у зв`язку з вступом на військову службу) з 20.08.2019 року. 23.08.2019 року позивачем було подано заяву начальнику УСБУ в Х/о Носачу А.В., в якій вона просила на підставі ст. 119 КЗпП України увільнити її від виконання посадових обов`язків по цивільній посаді в штаті Управління із збереженням робочого місця та середнього заробітку до закінчення дії контракту. Проте УСБУ не надано жодної відповіді на зазначену заяву та позивач незаконно звільнена з посади. Також представник зазначив, що незаконне звільнення позивача призвело до втрати середнього заробітку за час вимушеног7о прогулу, що вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя, та враховуючи наведене позивач оцінює моральну шкоду в 100\~000,00 грн. 15 жовтня 2019 року через канцелярію суду від Управління СБУ в Харківській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просив відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначив, що п.3 ст. 36 КЗпП підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну службу, крім випадків, коли за працівником зберігається місце роботи, посада відповідно до ч.3,4 ст. 119 КЗпП. Вказали, що контракт від 20.08.2019 року укладений між позивачем та Міністерством оборони України є контрактом про проходження військової служби осіб сержантського та старшинського складу, який відповідно до п.2 Положення №1153 укладається тільки при прийнятті громадян на військову службу в добровільному порядку. Зазначили, що на відміну від прийняття осіб на військову службу в добровільному порядку, призив передбачає вимогу держави до громадян щодо початку їх проходження військової служби шляхом оголошення призову до лав ЗСУ та видання відповідного Указу Президентом України. Сторона ж позивача не надала ні до Управління ні до суду документи, якими підтверджується факт призову позивача на військову службу. Документи, на підставі яких [PERSON] було звільнено з Управління, а саме витяг з наказу командира військової частини [NUMBER] №200 від 20.08.2019 року та Контракт від 20.08.2019 року свідчать саме про добровільний вступ позивача на військову службу без попереднього призову. З наведеного виходить, що позивач до лав ЗСУ не призивалась, а отже в Управлінні відсутня посада, на якій [PERSON] працювала на час призову. Таким чином, гарантії, передбачені ч.3 ст. 119 КЗпП не можуть поширюватись на [PERSON] , її було звільнено правомірно та позивач не має права на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Проти стягнення моральної шкоди заперечують, оскільки права [PERSON] не порушено рішенням Управління. 22.10.2019 року до суду через канцелярію надійшла відповідь на відзив від представника позивача, в якій зазначено, що відповідач тлумачить норми ч.3 ст. 119 КЗпП на власний розсуд. Зазначив, що на теперішній час за всіма працівниками, які під час особливого періоду на підставі норм Закону №2232 уклали контракти на військову службу, зберігають місце роботи, посаду та середній заробіток до закінчення особливого періоду чи до дня фактичного звільнення. 09.12.2019 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначено, що відповіді на відзив, представник позивача, коментуючи ч.3 ст. 119 КЗпП України не бере до уваги той факт, що у всіх випадках перерахованих в нормі за працівником зберігається місце роботи і середній заробіток в установі де він працював на час призову. Однак, стороною позивача не враховано, що за [PERSON] не може бути збережена Управлінням посада, у зв`язку з відсутністю посади в Управлінні, яку вона займала на час призову. Також, представник позивача помилково стверджує про прийняття [PERSON] на військову службу під час існування кризової ситуації. Хибність даного твердження полягає в тому, що укладений між позивачем та Міністерством оборони України контракт про проходження військової служби не містить жодних відомостей про його укладення у зв`язку з кризовою ситуацією, що загрожує національній безпеці або на час існування особливого періоду в країні на час підписання Контракту. Існування даного пункту в Контракті дає підстави стверджувати, що Міністерством оборони прийняття позивача на службу не сприймалось як з причин існування кризової ситуації в Україні або особливого періоду. ІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2019 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 21 січня 2020 року закрито підготовче засідання по вказаній цивільній справі, справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. 07.04.2020 року відповідно до протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями на підставі звільнення з посади відповідно до п.2.3.50 Положено про АСДС винятково, у разі коли суддя у передбачених законом випадках не може продовжувати розгляд справи (рішення Вищої ради правосуддя №848/0/15-20 від 26.03.200 року «Про звільнення [PERSON] з посади судді у відставку» адміністративна справа розподілена в провадження судді Якуші Н.В. ІІІ. Пояснення учасників справи в судовому засіданні. Представник позивача [PERSON] у судових засіданнях та у письмових поясненнях до судових дебатів позов підтримав у повному обсязі, просив його задовольнити. Представник відповідача у судових засіданнях та письмовому виступі у судових дебатів заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на необґрунтованість та недоведеність.\~ ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що 29.04.2016 року позивач була прийнята на роботу робітником 1 сектору відділу господарського забезпечення до Управління СБУ в Харківській області відповідно до наказу УСБУ в Х/о №93-ос від 28.04.2016 року та запису в трудовій книжці (а.с.15-22). 17.11.2017 року позивач відповідно до ст. 32 КЗпП України була переведена прибиральником території 1 сектору відділу господарського забезпечення відповідно до наказу начальника СБУ в Х/о №339-ос від 16.11.2017 року. 01.03.2019 року позивач прийняла на роботу за сумісництвом прибиральником території на 0,5 тарифної ставки сектору відділу господарського забезпечення відповідно до наказу начальника УСБУ в Х/о за №53-ос від 28.02.2019 року. 01.03.2018 року позивач переведена прибиральником службових приміщень 1 сектору відділу господарського забезпечення відповідно до наказу №57-ос від 01.03.2018 року. 20.08.2019 року позивач уклала контракт з Міністерством оборони України про проходження громадянами України військової служби ЗС України на посадах осіб рядового сержантського та старшинського складу строком на три роки (а.с.23-24). Відповідно до витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] МОУ №200 від 20.08.2019 року позивача солдата [PERSON] , яка призначена наказом командир військової частини [NUMBER] №95-РС від 20 серпня 2019 року на посаду діловода технічної частини військової частини ВОС-901074А з 20.08.2019 року зараховано до списків особового складу та приступила до виконання службових обов`язків на посаді (а.с.26). Відповідно до витягу з наказу №184-ос від 22.08.2019 року [PERSON] , прибиральника службових приміщень відділу господарського забезпечення та прибиральника території (на 0,5 тарифної ставки) відділу господарського забезпечення звільнено з роботи за п.3 ст.36 КЗпП ( у зв`язку з вступом на військову службу) з 20.08.2019 року (а.с. 25). Згідно наданих виписок з банківського рахунку позивача вбачається, що позивач отримала заробітню плату за червень 2019 року у розмірі 6433,89 грн., за липень 2019 року у розмірі 6433,89 грн. V. Норми права, що підлягають застосуванню та висновки суду за результатами розгляду справи.\~\~ Щодо позовної вимоги про незаконність звільнення та поновлення на роботі. Згідно з частиною шостою статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Статтею 23 Загальної декларації з прав людини передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення. Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу. Частиною третьою статті 119 КЗпП України передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Із змісту вказаної вище норми трудового законодавства вбачається, що для вирішення питання про наявність прав на гарантії, передбачені нею, правове значення мають види військової служби, її підстави, терміни дії особливого періоду, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності особливого періоду. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період, це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Законом України від 17 березня 2014 року був затверджений Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», який набрав чинності 18 березня 2014 року. Таким чином, з 18 березня 2014 року в Україні почав діяти особливий період. Указом Президента України від 14 січня 2015 року № 15 «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України від 15 січня 2015 року, який набрав чинності 20 січня 2015 року, оголошено проведення часткової мобілізації, доведено до відома керівників органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності, що згідно зі статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статтею 119 КЗпП України за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади). Згідно з висновком Верховного Суду в постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 205/1993/17-ц особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу. Рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав. Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами\~третьою\~та\~четвертою\~статті 119 КЗпП України. Враховуючи викладене, гарантії щодо збереження за працівником місця роботи (посади) та середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації, установлені згідно з указаними нормами, є безумовними. При вирішенні справи суд керувався правовими висновками\~Верховного Суду, висловленими в постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 131/1449/16-ц; від 14 лютого 2018 року у справі № 727/2187/16-ц; від 20 лютого 2018 року у справі № 640/4439/16-ц; від 21 лютого 2018 року у справі № 211/1546/16-ц; від 25 квітня 2018 у справі № 205/1993/17-ц. Отже, враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що за позивачем, яка з 20 серпня 2019 року прийнята на строкову військову службу у військову частину [NUMBER] , на підставі ч.3 ст.119 КЗпП України має зберігатися місце роботи, посада і середній заробіток, на якій вона працювала на час прийняття на військову службу. Виходячи з викладеного, з доводами відповідача погодитися неможливо, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги про скасування наказу про звільнення позивача та поновлення її на посаді підлягає задоволенню. Разом з тим, підстав для зобов`язання відповідача у майбутньому зберігати за позивачем місце роботи та здійснювати виплату середнього заробітку до моменту закінчення укладеного нею контракту у суду немає, оскільки суд здійснює захист лише порушених прав. Щодо строку звернення до суду з позовом про поновлення на роботі. Позивачем не пропущено визначений ст.233 КЗпП України строк звернення до суду з позовом про поновлення на роботі. Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до частини другої\~статті 235 КЗпП України\~при винесенні рішення про поновлення на\~роботі орган,\~який розглядає\~трудовий спір,\~одночасно приймає\~рішення\~про виплату\~працівникові середнього\~заробітку за\~час вимушеного\~прогулу або\~різниці в\~заробітку за\~час виконання\~нижчеоплачуваної роботи,\~але не\~більш як\~за один\~рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Розмір такого стягнення слід обчислювати відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року\~№ 100, виходячи із середньоденного заробітку позивача за два останні місяці роботи до звільнення, помноженого на кількість робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. При цьому середньоденна заробітна плата обчислюється діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів. Скасувавши наказ відповідача щодо звільнення позивача, суд дійшов висновку про наявність\~підстав для стягнення із відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з часу звільнення по день ухвалення рішення суду, виходячи з розмірів заробітної плати за два місяця, що передували звільненню та кількості робочих днів. Судом встановлено, що розмір заробітної плати позивача за останні два місяці, які передували звільненню, становила: у червні 2019 року 6433 грн. 89 коп. при відпрацьованих 19 робочих днях, у липні 2019 року 6433 грн. 89 коп. при 20 робочих днях. Оскільки позивач була звільнена з 20.08.2019 року, кількість робочих днів за час вимушеного прогулу з часу звільнення по день винесення судового рішення становить 259 днів, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, що складає 85454 грн. 46 коп. (259*329,94). Оскільки нарахування і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає суму, що підлягає стягненню, без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди\~працівнику\~провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно роз`яснення наданого Пленумом Верховного Суду України у п. 13 постанови від 31 березня 1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди судам необхідно врахувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплата належних йому сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності чи галузевої належності. Суд вважає, що позивач зазнала душевних страждань у зв`язку з порушенням відповідачем її права на труд та протиправним звільненням, позбавленням її можливості отримати гарантований законодавством середній заробіток на період служби.\~ Виходячи з принципів розумності та справедливості, суд дійшов висновку, що розмір відшкодування завданої позивачу моральної шкоди має становити 3000 грн. VІ. Судові витрати та інше. У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір за задоволені судом вимоги майнового характеру у загальному розмірі 88454,46 грн. та вимогу немайнового характеру. Рішення суду в частині поновлення на посаді підлягає негайному виконанню відповідно до п.2\~ст.430 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial