Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-26 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача. Позивачем зазначено, що з лютого 2004 року вона мешкала однією сім`єю з відповідачем без реєстрації шлюбу. 24.09.2005 в них народилася донька [PERSON] , а 08.02.2009 - син [PERSON] . 24.09.2010 вони з відповідачем зареєстрували свій шлюб. 05.05.2016 шлюб між ними розірвано рішенням суду, що набуло законної сили 17.05.2016. За час спільного проживання та ведення спільного господарства за спільні кошти вони придбали нерухоме майно: -22.02.2008 - трикімнатну квартиру [ADDRESS] , власником якої згідно з договором купівлі-продажу є [PERSON] ; ринкова вартість квартири станом на 18.05.2018 становить 73003,50 грн; -28.03.2013 - житловий будинок [ADDRESS] , власником якого згідно з договором купівлі-продажу є [PERSON] ; ринкова вартість будинку станом на 18.05.2018 становить 82149,52 грн. Крім того, в період спільного проживання вони придбали у 2009 році холодильник «Samsung», вартість якого наразі позивач оцінює в 2000,00 грн; та меблі для кухні (гарнітур), що складається із трьох навісних шаф, двох напільних шаф та мийки, вартість якого наразі позивач оцінює в 2500,00 грн; в 2011 році - електричну плиту «Gorenie», вартість якої наразі позивач оцінює в 2000,00 грн; у 2013 році - двоярусне дитяче ліжко, вартість якого наразі позивач оцінює в 2000,00 грн. На цей час вказане майно і документи, що підтверджують його придбання, перебувають у [PERSON] , як само й документи про власність щодо нерухомого майна. На думку позивача, загальна вартість придбаного ними із відповідачем майна становить 163653,02 грн, отже, кожен з них має право на виділ йому майна на суму 81826,51 грн. Вважає, що і квартира, і будинок, і перелічені вище речі за законом є спільною сумісною власністю подружжя, частки подружжя у цьому майні є рівними. Про порядок розподілу майна сторони домовитися не змогли. Оскільки позивач разом з дітьми мешкає у спірній квартирі, то, на її думку, ця квартира має бути виділена їй. Відповідач, який мешкає у будинку, має отримати його. Різниця у вартості житла має бути компенсована шляхом виділення позивачеві рухомого майна. Позивач просить суд встановити факт її проживання із [PERSON] однією сім`єю з лютого 2004 року по 23.09.2010; визнати спільною сумісною власністю сторін зазначені вище квартиру, будинок, холодильник, меблі для кухні, електричну плиту та двоярусне дитяче ліжко; розділити майно таким чином: квартиру, холодильник, меблі для кухні, електричну плиту та двоярусне дитяче ліжко виділити їй, виділивши [PERSON] житловий будинок із господарськими будівлями і спорудами. Судові витрати у справі просить покласти на відповідача. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Відповідачем [PERSON] подано судові відзив на позовну заяву, в якому він зазначив про часткове визнання позову. Вказав, що з жовтня 2004 року вони із позивачем почали систематично спілкуватися і зустрічатися, з листопада 2004 року почали проживати разом. Десь у грудні 2007 року його відносини з позивачем та її батьками почали погіршуватися через зраду позивача, від якої він пішов у січні 2008 року та разом зі своєю дочкою від першого шлюбу [PERSON] винаймав квартиру для мешкання за адресою: [ADDRESS] , доки не придбав свою квартиру в лютому 2008 року. В березні-квітні 2008 року [PERSON] почала просити його повернутися і у квітні 2008 року він знов почав мешкати з нею однією сім`єю, а 24.09.2010 вони уклали шлюб. Під час їхніх стосунків у них народилися дочка [PERSON] і син [PERSON] , дочка наразі мешкає разом із ним. 05.05.2016 шлюб розірвано рішенням суду. Заперечує придбання нерухомого майна під час спільного проживання та за спільні кошти. Квартиру за адресою: [ADDRESS] , він придбав 22.02.2008 самостійно, не перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах з позивачем, мешкаючи у той час окремо від неї. Будинок із господарськими побудовами та земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] , він придбав 28.09.2013 за власні кошти в розмірі 60000,00 грн, отримані від продажу власної квартири 20.08.2013. Зазначає, що він постійно працює з 1990 року, має власний дохід, тоді як позивач за весь час свого життя майже не працювала та не мала змоги отримувати доходу. У спірній квартирі позивач не мешкає. Просив суд встановити факт його проживання однією сім`єю з [PERSON] з листопада 2004 року по грудень 2007 року та з квітня 2008 року по 23.09.2010; визнати спільною сумісною власністю подружжя холодильник «Samsung», меблі для кухні, електричну плиту «Indesit», двоярусне дитяче ліжко; розділити це майно, виділивши йому електричну плиту та двоярусне дитяче ліжко, а позивачеві - холодильник і меблі для кухні; стягнути з [PERSON] на його користь судові витрати. Позивачем [PERSON] подане суду клопотання про витребування доказів - копії кредитного договору [PERSON] з ПАТ «Сбербанк», яке задоволено ухвалою суду від 28.01.2019. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Варцаба О.Д. підтримали позовні вимоги та наполягали на їхньому задоволенні, мотивуючи це викладеними у позовній заяві обставинами. Додала, що з лютого 2004 року по 05.05.2016 вона працювала неофіційно, також отримувала дитячі кошти з 2005 по 2007 роки приблизно 80 грн щомісячно, а з 2009 по 2011 роки приблизно по 800 грн на місяць. З 2004 по 2010 роки вони з відповідачем проживали майже постійно, але були періоди, коли не мешкали 2 тижні-місяць. Це були інші квартири, не ті, що вони зараз ділять. Щодо найменування плити, яку вона просить поділити, то не впевнена, що правильно вказала її назву, але згодна з маркою електричної плити, яку вказав відповідач. Докази сумісного проживання з відповідачем - це народження дітей, свідки та фотокартки. На фотокартках дійсно дати немає, але це підтверджує їх сумісне проживання. Вартість рухомого майна вона оцінила на власний розсуд. У лютому - березні 2008 року вона дійсно подавала до суду позов до відповідача про стягнення аліментів на дитину, але потім вони примирилися та вона забрала заяву. Позивач не заперечувала, що їх спільна із відповідачем дочка [PERSON] наразі мешкає із батьком. Відповідач [PERSON] зі своїм представником - адвокатом Скобліковим С.О. в судовому засіданні підтримали позицію, викладену у відзиві на позов, щодо часткового визнання позову. Відповідач додав, що він сплачує аліменти на утримання дітей на користь позивача із жовтня 2015 року. До жовтня 2015 року діти мешкали з матір`ю. З грудня 2007 року по квітень 2008 року аліменти не стягувалися, позивач писала відмову від позову у суді. Він дійсно брав кредит у «Сбербанку Росії» на суму десь 30 000,00 грн для лікування позивача та доньки. У позивача необхідність лікування не підтвердилася, лікував лише дочку від першого шлюбу. Коштами в їхній родині розпоряджалася позивач. З оцінкою рухомого майна не згоден, але це майно дійсно придбавалося за час їх стосунків. Вони із дружиною не ходили разом придбавати до нотаріуса квартиру за адресою: [ADDRESS] . Перший свій шлюб він розірвав 26.12.2003. Де складався Акт фактичних обставин проживання особи без реєстрації від 16.10.2018, йому невідомо, але про його складання він просив свою доньку. Коли він пішов від позивача, то мешкав разом зі своєю донькою за адресою: [ADDRESS] , із січня по квітень 2008 року. На час складання Акту від 16.10.2018 він там не мешкав. Судом за клопотанням сторін у справі опитані свідки, які показали таке. Свідок [PERSON] , яка є подругою позивача [PERSON] , пояснила судові, що з відповідачем [PERSON] її познайомила позивач у 2004 році. [PERSON] та [PERSON] проживали разом з осені 2004 року у м. Макіївці, десь 1-2 року, вона одного разу була в гостях у [PERSON] , коли відповідач був на роботі. Потім вони приїхали до м. Мирнограда і мешкали за адресою: [ADDRESS] . Сама вона мешкала у своїх батьків за адресою: [ADDRESS] . У Бібукових була у гостях майже кожного дня, а іноді декілька разів на день, тому може підтвердити, що вони вели спільне господарство з 2008 по 2009 роки. У них були сумісні діти, а на той час, коли вони почали спілкуватися, була спільна донька [PERSON] та дитина відповідача від першого шлюбу. Потім у 2009 році народився син [PERSON] . Сторони придбали квартиру у цивільному шлюбі, десь місяць робили ремонт, потім переїхали туди приблизно через місяць після народження [PERSON] . Придбання квартири - це спільне їх рішення, квартира у провулку Львівському - це не власність подружжя. Ремонт у новій квартирі робили сторони разом. Також вони придбали будинок у шлюбі. Розписалися, коли народився син. У придбаному будинку вона особисто була пару разів. Будинок придбавався зі спільного бюджету Бібукових, позивач працювала у нічному ларьку та у магазині « [PERSON] », отримувала гроші. Розійшлися вони на початку літа 2016 року, позивач переїхала на квартиру. Позивач, на її думку, працювала весь час, також виконувала роботу по дому. Перед 2008 роком, протягом місяця, сторони не мешкали разом внаслідок сварки, яка сталася у грудні 2007 року. Відповідач у цей місяць мешкав з [PERSON] , а потім повернувся до позивача. Знають, що відбувається у цій сім`ї, їх куми, які виїхали до РФ. Квартира [ADDRESS] це квартира батьків позивача. Батьки позивача з ними не мешкали. У 2009 році квартира у сторін вже була, її придбали до народження сина [PERSON] . Час непроживання разом був до вагітності [PERSON] , зійшлися вони після цього наприкінці 2007 або на початку лютого 2008 року. Вона не пам`ятає, чи казала їй позивач про те, що подавала на аліменти до відповідача. Свідок [PERSON] пояснив суду, що [PERSON] і [PERSON] є друзями його сім`ї з 2007 року, вони мешкали поруч у пров. Львівському в будинку № 1 - він у 3-му під`їзді, а вони - у 4-му. Наприкінці 2007 року Бібукови розійшлися. Оскільки у них з матір`ю [PERSON] була вільна квартира, позивач попросилася переїхати туди, де й проживала без відповідача. Це квартира за адресою: [ADDRESS] , там позивач мешкала з іншим молодим хлопцем з грудня 2007 року. Він бачив це сам, оскільки зі своєю матір`ю ходив у гості до позивача у свою квартиру. Сам він був там нечасто, може, 2-3 рази, а матір частіше, вони були як подруги. Проживала там позивач приблизно місяць разом із іншим чоловіком, більше там він нікого не бачив. Цей чоловік був в окулярах, приблизно до 25 років, на ім`я [PERSON] . Коли приходив до цієї квартири, позивач з цим чоловіком сиділи разом. Коли покидав цю квартиру, позивач там залишалася. У цій квартирі відповідача на той період не бачив. Відповідач продовжував мешкати окремо від позивача в 4-му під`їзді. Потім, наприкінці січня 2008 р., відповідач переїхав до їх квартири, а позивач повернулася до своєї, у 4-й під`їзд, де раніше мешкав відповідач, тобто, вони помінялися житлом, але не зійшлися. Відповідач заїхав у їхню квартиру зі своєю донькою [PERSON] , мешкав там десь 2-3 місяці, він 1 раз до нього заходив. Далі відповідач з`їхав, він дізнався, що сторони помирилися. З літа 2008 року вони почали мешкати разом у [ADDRESS] , та приходили до них у гості. Наразі позивач не ходить до його матері десь 8-9 років, матір ні з ким зі сторін не підтримує відносини, з якого часу матір перестала спілкуватися з ними та з якої причини - не знає. Свідок [PERSON] пояснила суду, що сторони у справі є її сусідами. Сама вона мешкає у квартирі [ADDRESS] , з 2009 року. Позивача вперше побачила у 2009 році, а відповідача - на початку 2008 року, вона його бачила, але не знала, хто він. Познайомилася з їх сім`єю у 2009 році, разом святкували 1 Травня. У 2008 році у цій квартирі були будівельні роботи, вона це чула. Наприкінці 2007 року - на початку 2008 року вона заходила у цю квартиру, бо бажала її придбати. Про те, що квартиру придбали, дізналася у лютому 2008 року. Вона дружила з позивачем, у обох були маленькі діти. У 2013 році було весілля сторін, вона була свахою. Донька відповідача [PERSON] лежала у лікарні до весілля, тобто до 01.06, та після у вересні. Позивач після весілля восени також лежала у лікарні. У листопаді 2015 року сторони перестали мешкати разом, у грудні 2015 знов жили, потім розійшлися наприкінці травня 2016 року. Позивач зустрічалася з [PERSON] та у 2015 році попросила допомогти їй переїхати від відповідача. Були випадки застосування відповідачем фізичної сили до позивача. Свідок [PERSON] пояснила суду, що відповідач є її батьком. З листопада 2004 року батько зі своєю співмешканкою [PERSON] , позивачем у справі, став спільно проживати у м. Макіївці, с-ще Нижня Кринка. Десь у грудні 2004 року вони вперше роз`їхалися, потім примирилися приблизно через місяць, знову почали жити разом, та вона весь цей час жила у їх сім`ї. Як вона пам`ятає, приблизно восени 2006 року вони переїхали у м. Димитров, мешкали місяць у батьків [PERSON] , а потім переїхали у [ADDRESS] , до квартири її бабусі. У грудні 2007 року [PERSON] пішла з сім`ї, не приходила додому, не ночувала. Потім вона побачила її на початку січня 2008 року, та прийшла за донькою [PERSON] , оскільки залишила свою доньку у сусідів, вони про це узнали та забрали її собі на Новий рік. Позивач прийшла за дитиною та наполягала, щоб вони з`їхали з квартири, де вони мешкали. Батько почав шукати квартиру та на середині січня 2008 вони з`їхали до квартири сусідів [PERSON] у [ADDRESS] . Після того, як вони виїхали, позивач почала проживати у [ADDRESS] , з донькою [PERSON] . У квартирі Победрі вони мешкали до квітня 2008 року, а у лютому 2008 року батько придбав квартиру. Пам`ятає, що 08.03.2008 батько носив подарунок доньці [PERSON] , отже, не жив з ними. З грудня 2007 по квітень 2008 року батько не жив із [PERSON] , але потім вони примирилися, вона з батьком знову переїхали до позивача у пров. Львівський, 1/ 45 . У 2009 році після ремонту вони переїхали у квартиру по [ADDRESS] . У 2013 році вона вийшла заміж та перестала мешкати з батьком та [PERSON] , повернулася лише навесні 2014 року після розлучення. У 2016 році позивач забрала дітей, речі та з`їхала від батька. Додала, що у 2013 році вона 6-7 разів лежала у лікарні, а позивач 1 раз була на денному стаціонарі у лікарні. За грошима на лікування вона зверталася до батька, оскільки не працювала. Позивач працювала у нічному ларьку. Батько у вересні 2013 року придбав будинок. У цьому будинку вона мешкає з 2016 року. До цього року приблизно 1 місяць вони там жили, а так будинок стояв пустий та потребував ремонту. Вона не знає випадків, коли б батько підіймав руку на позивача. Були 2 гучні скандали між ними, коли [PERSON] уходила, у грудні 2007 року та у 2016 році. Коли вони жили разом, бюджет був спільний, [PERSON] готувала їжу, прала, прибирала. Свідок [PERSON] пояснила судові, що сторони у справі є її сусідами, вона опікується ОСББ. На початку 2008 року вона дізналася від сусідки [PERSON] , що в неї придбає квартиру якийсь чоловік з донькою, у лютому - на початку березня 2008 року вже побачила відповідача та його доньку, ті сказали, що будуть робити ремонт. Восени 2008 року вона зверталася до відповідача, тому що треба було спускати воду, почався опалювальний сезон. Потім вже появилася позивач, десь у 2009 році. З початку опалювального сезону 2008-2009 відповідач сам проживав з донькою у цій квартирі, позивач з`явилася у 2009 році, точніше сказати не може. Відповідача бачила приблизно декілька разів на тиждень. Вона не бачила у 2008 році позивача взагалі. Вона не пам`ятає такого факту, щоб позивач та її батько підходили до неї та брали ключі від підвалу. Вона не може сказати, до якого часу сторони мешкали разом. Дати раніше вона запам`ятала, тому що був ураган, коли зривало кровлю, і вона запам`ятала ці події. З батьком позивача вона знайома, також знає її брата, це її мешканці. Вона на боці справедливості, а не на чиїйсь стороні. 27.08.2019 сторонами подані суду клопотання про закінчення розгляду справи у їхню відсутність та відсутність їх представників та представником відповідача заявлено клопотання про доручення до справи довідки Мирноградського міського ВДВС ГТЮ у Донецькій області від 01.08.2019 про заборгованість позивача перед відповідачем по аліментам на утримання доньки [PERSON] [INFO] за період з лютого 2018 по липень 2019 (а. с. 144). Представник позивача [PERSON] заперечував проти задоволення клопотання, оскільки відсутні докази неможливості подання цієї довідки у підготовчому засіданні. Суд вважає за необхідне долучити зазначену довідку, оскільки вона була видана вже після підготовчого засідання. Інших клопотань в порядку ст. 222 ЦПК України учасниками справи суду не надано, підстави для вирішення справи шляхом укладення мирової угоди відсутні. ІІІ. Процесуальні дії у справі. 03.08.2018 позовна заява надійшла до суду і ухвалою судді від 06.08.2018 була залишена без руху для усунення недоліків. Ухвалою судді від 26.09.2018 відкрите загальне позовне провадження у даній справі, призначено підготовче судове засідання на 19.10.2018, відповідачеві запропоновано подати судові відзив на позовну заяву, який подано 17.10.2018. Ухвалою суду від 28.01.2019 підготовче провадження у справі закрите, справа призначена до судового розгляду на 25.02.2019. Судом визначено коло свідків, що підлягають допиту за клопотанням сторін, витребувано докази, визначено судові витрати позивача і відповідача. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, вбачається з матеріалів справи та визнається сторонами, що 24.09.2010 відділом РАЦС Димитровського МУЮ Донецької області за актовим записом №285 було зареєстровано шлюб між [PERSON] і [PERSON] , яка після укладення шлюбу почала йменуватися прізвищем « [PERSON] » (а. с. 6). При цьому на момент укладення шлюбу сторони мали двох спільних дітей - [PERSON] , народжену [INFO] (а. с. 7), та [PERSON] , народженого [INFO] (а. с. 8), у свідоцтвах про народження яких позивач і відповідач зазначені батьками. Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 05.05.2016, яке набрало законної сили 17.05.2016, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а. с. 9). 22.02.2008 [PERSON] за договором купівлі-продажу (реєстровий №1313) за 15000,00 грн придбана квартира [ADDRESS] (а. с. 53, 54), яка на момент розгляду справи належить [PERSON] (а. с. 18-20) і вартує 73003,50 грн (а. с. 10-12). 20.08.2013 [PERSON] за договором купівлі-продажу (реєстровий №816) продана квартира [ADDRESS] , продаж квартири здійснено за 65000,00 грн (а. с. 50-51). 28.09.2013 [PERSON] за договором купівлі-продажу (реєстровий №1965) за 60000,00 грн придбано житловий будинок з господарськими побудовами та спорудами разом із земельною ділянкою, наданою для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: [ADDRESS] (а. с. 47-49), який на момент розгляду справи належить [PERSON] (а. с. 16-17) і вартує 82149,52 грн (а. с. 13-15). На час розгляду справи [ADDRESS] перейменоване у [ADDRESS] вулицю Новаторську , вулиця Краснолиманська - у вулицю Лиманську, що є загальновідомими обставинами і доказування не потребує згідно ч. 3 ст. 82 ЦПК України. Згідно з актом фактичних обставин проживання особи без реєстрації №281 від 16.10.2018, [PERSON] та його донька [PERSON] з січня по березень 2008 року мешкали без реєстрації за адресою: [ADDRESS] (а. с. 55). Як вбачається з акту №12 від 17.10.2018, [PERSON] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , не мешкає за цією адресою з 26.04.2016 (а.с.59). За відомостями листів Мирноградської ЦМЛ №667 від 22.11.2018, №1164 від 07.12.2018, №1226 від 14.12.2018, [PERSON] у період з 01.01.2013 по 31.12.2013 до лікарні не зверталася і на лікуванні не знаходилася (а. с. 82), а [PERSON] з 09.03.2013 по 15.03.2013 проходила оперативне лікування у гінекологічному відділенні лікарні, з 15.03.2013 по 05.04.2013 лікувалася амбулаторно після оперативного втручання, з 04.07.2013 по 19.07.2013 та з 16.09.2013 по 30.09.2013 проходила стаціонарне лікування у гінекологічному відділенні лікарні (а. с. 91, 92). 27.09.2013 [PERSON] за кредитним договором, укладеним із ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», отримано кредитні кошти в сумі 40000,00 грн на поточні потреби без обмеження цільового використання кредитних коштів; кредит погашено відповідачем 26.09.2015 (а. с. 119-129). Факт наявності рухомого майна - холодильнику «Samsung», меблів для кухні, електричної плити «Indesit» та двоярусного дитячого ліжка, як само й придбання цього майна в період шлюбу, відповідачем визнається і не оспорюється, отже, суд вважає цю обставину справи встановленою з огляду на положення ч. 1 ст. 82 ЦПК України. V. Оцінка суду. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Спірні правовідносини у цій справі регулюються Сімейним кодексом України. Предметом позовних вимог [PERSON] , по-перше, є встановлення факту спільного проживання без реєстрації шлюбу з [PERSON] у період з лютого 2004 року по 23.09.2010. Так, згідно ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Разом з тим, згідно зі ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Тобто, при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Європейський суд з прав людини, надаючи власне визначення терміну «сімейне життя», вказує на те, що сімейне життя може існувати там, де між особами не існує жодних юридичних зв`язків. Так, у справі «Ельсхольц проти Німеччини» суд визначив, що «поняття сім`ї (за статтею 8 ЄСПЛ) не обмежується стосунками на основі шлюбу і може охоплювати інші «сімейні» de facto зв`язки, коли сторони проживають разом поза шлюбом». Відповідачем визнається факт спільного проживання з позивачем з листопада 2004 року по грудень 2007 року та з квітня 2008 року по 23.09.2010. Виходячи з обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд констатує, що позивач, визначаючи період спільного проживання з відповідачем без шлюбу з лютого 2004 року по 23.09.2010, не навела достатніх переконливих доказів того, що таке проживання було постійним і безперервним. В той самий час обставини, зазначені відповідачем, підтверджуються наданими ним доказами - актом фактичних обставин проживання особи без реєстрації про проживання відповідача з дочкою з січня по березень 2008 року окремо від позивача у пров. Львівському, показами свідка [PERSON] , який підтвердив надання [PERSON] квартири для тимчасового проживання на період припинення його відносин з [PERSON] на 2-3 місяці з січня 2008 року, показами свідка [PERSON] , яка вказала, що мешкала зі своїм батьком [PERSON] окремо від позивача з січня по квітень 2008 року. Покази свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не спростовують встановлених вище обставин про тимчасове непроживання сторін у січні-квітні 2008 року, оскільки свідчення [PERSON] не підтверджені іншими доказами, а свідчення [PERSON] та [PERSON] щодо періоду 2008 року не мають значення для справи, оскільки обидва свідки вказали, що познайомилися із [PERSON] лише у 2009 році. Надаючи оцінку доказам позивача у вигляді фотографій сімейних свят, суд не може визнати їх такими, що підтверджують позовні вимоги в частині встановлення факту спільного проживання, оскільки оглядом цих фото неможливо достовірно встановити, коли саме і в якому місці вони виконані, хто саме зображений на них, з фото не вбачається, доказом чого саме вони можуть слугувати. В той самий час, інші зазначені вище та досліджені судом докази в своїй сукупності дають підстави встановити характер відносин між сторонами в період з листопада 2004 року по грудень 2007 року та з квітня 2008 року по 23.09.2010 як сімейний, що свідчить про наявність факту проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу, який має бути встановлений судом. Що стосується вимог про розподіл спільного майна подружжя, то, вирішуючи спір, суд виходить з такого. Вирішуючи спір про поділ майна, суд має установити як обсяг спільного нажитого подружжям майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання. Квартира [ADDRESS] була придбана відповідачем 22.02.2008, тобто, у період, коли сторони у шлюбі між собою не перебували, тимчасово не мешкали однією сім`єю та не вели спільного господарства, як це встановлено судом вище. Отже, вказана квартира не є спільною сумісною власністю сторін і не може бути предметом поділу у цій справі, оскільки належить на праві особистої приватної власності відповідачеві [PERSON] . В той самий час, житловий будинок [ADDRESS] придбаний відповідачем 28.09.2013, тобто під час шлюбу з [PERSON] Відповідач [PERSON] вважає, що вказаний будинок є його особистою приватною власністю, оскільки придбаний ним за кошти, отримані від продажу власного майна - квартири, при цьому наголошує, що позивач [PERSON] не брала фінансової участі у придбанні будинку, оскільки за час спільного проживання та шлюбу не працювала та не отримувала доходу. Суд не може погодитися з такими твердженнями відповідача з огляду на таке. За змістом статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18). Відповідачем [PERSON] на підтвердження придбання житлового будинку за власні кошти надано суду договір купівлі-продажу належної йому квартири у м. Макіївці Донецької області, продаж якої відбувся 20.08.2013, тобто, до придбання будинку 28.09.2013, і за суму в розмірі 65000,00 грн, яка є більшою за суму, сплачену в якості вартості будинку - 60000,00 грн. В той самий час доказів, які б свідчили про придбання будинку саме за виключно отримані від продажу квартири кошти, суду не надано. Крім того, суд бере до уваги, що здійснення правочинів з купівлі та продажу об`єктів нерухомості потребує, крім сплати продавцеві суми вартості предмету продажу, здійснення певних обов`язкових платежів у прибуток держави, що значно збільшує витрати покупця. Судом встановлено факт отримання відповідачем 27.09.2013, тобто за день до придбання будинку, кредиту на суму 40000,00 грн. Відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя можуть бути, зокрема, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідачем [PERSON] не наведено відомостей, які б спростовували укладення ним кредитного договору саме в інтересах сім`ї, відтак, враховуючи, що сторони на час придбання будинку перебували в шлюбі, вели спільне господарство та були пов`язані спільним побутом, а кредитні кошти отримані відповідачем безпосередньо перед купівлею будинку, суд вбачає, що для здійснення правочину щодо купівлі будинку були залучені спільні кошти подружжя, що свідчить про належність спірного житлового будинку до спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до статей 69-71 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. В п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, серед іншого, що під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу. Позивач [PERSON] . згідно з відомостями її трудової книжки (а. с. 46) працювала з 03.12.2007 по 31.01.2008 у ТОВ «НТЦ «УкрМетиз» укладальником деталей та виробів, з 29.02.2012 отримувала допомогу з безробіття та не працювала, в той час як відповідач [PERSON] увесь час спільного життя сторін працював у гірничій галузі виробництва (а. с. 43-45). Втім, ця обставина не є перешкодою для набуття позивачем права спільної сумісної власності на будинок. На момент придбання будинку 28.09.2013 сторони мали двох малолітніх дітей - Валерію 8 років та [PERSON] 4 років. Суд вважає, що праця вдома, ведення домашнього господарства, виховання дітей та догляд за ними є справою, яка не менш важлива, ніж праця на виробництві та матеріальне забезпечення сім`ї. Таким чином, суд вважає, що оскільки спірний будинок був придбаний у період шлюбу сторін, він є спільною сумісною власністю подружжя, а тому підлягає поділу в рівних частках. Як передбачено ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За положеннями ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Так, сторонами визнана наявність певного переліку рухомого майна, вказаного у позові, як такого, що придбаний у період сімейних відносин та шлюбу. Це холодильник «Samsung», вартість якого наразі позивач оцінює в 2000,00 грн; меблі для кухні (гарнітур), що складаються з трьох навісних шаф, двох напільних шаф та мийки, вартість яких наразі позивач оцінює в 2500,00 грн; електрична плита «Indesit», вартість якої наразі позивач оцінює в 2000,00 грн; двоярусне дитяче ліжко, вартість якого наразі позивач оцінює в 2000,00 грн. Визнана наявність цього рухомого майна не підлягає доказуванню у справі. Незгода відповідача з визначеною позивачем вартістю вказаних речей не підкріплена жодними фактичними даними, правом заявити клопотання про призначення товарознавчої експертизи вартості майна відповідач не скористувався, тому суд приймає оцінку речей позивачем для врахування під час розподілу. Розподіляючи спільне рухоме майно подружжя, суд враховує позиції сторін, фактичну наявність майна на час його поділу, принцип рівності часток і інтересів подружжя та їхніх дітей. Виходячи з викладеного, суд вважає за доцільне виділити [PERSON] холодильник «Samsung» та меблі для кухні (гарнітур), що складаються із трьох навісних шаф, двох напільних шаф та мийки, а [PERSON] - електричну плиту «Indesit» та двоярусне дитяче ліжко. Цей варіант поділу найбільш наближений з всіх можливих варіантів до поділу майна повністю у рівних частках в грошовому вираженні, різниця в сумах становить 250 грн, що менше 1% від загальної вартості поділеного майна і тому суд вважає за можливе відступити від вимог ч. 5 ст. 71 СК України. Порядок розподілу судових витрат між сторонами регламентовано ст. 141 ЦПК України. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України). Позивачем [PERSON] сплачено судовий збір у справі за три вимоги: 704,80 грн за встановлення факту спільного проживання та двічі по 818,27 гривень за дві вимоги про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ цього майна, загалом на суму 2341,34 грн (а. с. 1, 2, 31). Оскільки всі три позовні вимоги задоволені судом частково, суд вважає за доцільне розподілити судові витрати у вигляді судового збору між сторонами навпіл в рівних частинах, поклавши на кожну по 1170,67 грн судового збору. Згідно ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать також витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частин першої - шостої ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Правничу допомогу позивачеві у цій справі надавав адвокат Варцаба О.Д., що діяв згідно з договором від 21.03.2018 (а. с. 5). Детального опису робіт на підтвердження сплачених витрат на правничу допомогу адвоката [PERSON] суду не надано. Відповідачеві правнича допомога надавалася адвокатом Скобліковим С.О. на підставі договору від 11.10.2018 щодо представлення інтересів [PERSON] як позивача у справі (а. с. 56), в той час як [PERSON] має статус відповідача, та ордеру (а. с. 62). На підтвердження витрат на правничу допомогу надано рахунок на оплату №2 від 16.10.2018 на загальну суму 5900,00 грн, де замовником є [PERSON] , яка не є учасником даної справи, та зазначено, що в цю суму включено 3200,00 грн оплати за участь в судових засіданнях по представленню прав та інтересів позивача у справі за позовом про зміну формулювання причини звільнення, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в той час як судом розглядається сімейний спір (а. с. 57). Також надана довідка про оплату послуг адвоката в сумі 5900,00 грн (цифрами) та шість тисяч чотириста гривень (літерами), тобто, остаточна сума незрозуміла (а. с. 58), де зазначено, що допомога надана у справі за позовом [PERSON] (в той час як позивачем є [PERSON] ), а також те, що адвокатом підготовлено і складено договір про надання правничої допомоги від 16.10.2018, в той час як суду надано такий договір від 11.10.2018. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Витрати на правову допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних з наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Суд наголошує, що склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, беззаперечно входять до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Позивачем [PERSON] жодних доказів на здійснення оплати послуг адвоката суду не надано. Документи, надані відповідачем [PERSON] , містять численні помилки та суперечності, а довідка про сплату послуг адвоката сама по собі не може бути підставою для стягнення заявлених витрат. З огляду на викладене витрати сторін у справі на правничу допомогу судом не розподіляються як недоведені. Таким чином, у зв`язку з наявністю підстав для часткового задоволення позову з відповідача на користь позивача підлягає стягненню половина сплаченого нею при пред`явленні позову судового збору у сумі 1170,67 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial