Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-15 00:00:00

І. Виклад позиції позивачів та відповідача. 15 березня 2021 року позивачі звернулися до суду з вказаним позовом до відповідача про визнання права власності, у якому просили визнати за ними право власності на 16/25 частин домоволодіння з надвірними будівлями, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 15 жовтня 1997 року між сторонами укладено договір купівлі-продажу 16/25 частин домоволодіння з надвірними будівлями, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . Договір оформили в Херсонській товарній біржі «Ізумруд», про що в журналі реєстрації біржових угод зроблено запис №2772 від 15.10.1997 року. На підставі ст.15 Закону України від 10 грудня 1991 року «Про товарну біржу» договір не підлягає нотаріальному посвідченню. Договір підлягає реєстрації у Херсонському бюро технічної інвентаризації. 18.12.1997 року договір був зареєстрований в ХБТІ в реєстровій книзі №46 за №3365. Оскільки, сторони договору купівлі-продажу досягли згоди щодо всіх умов договору, що підтверджується підписами сторін, всі зобов`язання за договором сторонами виконанні в повному обсязі, договір зареєстрований в Херсонському бюро технічної інвентаризації, тому позивач та підставі статей 128, 153 ПК УPCP і статті 49 Закону України «Про власність», який діяв на той час, набув право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами і правомірно володіє ним. У зв`язку із змінами у законодавстві, укладений між сторонами договір купівлі-продажу на теперішній час не є належним документом, що посвідчує право власності позивачів, нотаріуси та інші державні установи не визнають дійсними договори купівлі-продажу будинків, які зареєстровані товарними біржами, що позбавляє позивачів реалізувати своє право власності на нерухоме майно. За вказаних обставин позивачі змушені звернутися до суду з вказаним позовом. Відповідач 16.06.2021 року подав заяву про розгляд справи без його участі, не заперечував проти задоволення позовних вимог. ІІ. Процесуальні дії суду у справі. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 30.03.2021 року позовну заяву залишено без руху з наданням позивачам 5-денного строку для усунення недоліків. Заявою від 06.04.2021 року, яка передана головуючому у справі 12.04.2021 року, позивачі недоліки позову усунули, але частково. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 12.04.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання на 17.05.2021 року. За клопотанням відповідача підтовче засідання відкладено на 16.06.2021 року. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 16.06.2021 року витребувано докази у КП «Херсонське бюро технічної інвентаризації» ХОР. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 16.06.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 06.07.2021 року. У зв`язку з ненадходженням витребуваних доказів судове засідання відкладено на 16.09.2021 року. У судове засідання у час призначений для розгляду справи позивачі не з`явилися, 16.06.2021 року подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали та просили задовольнити у повному обсязі. У судове засідання відповідач не з`явилася, 16.06.2021 року подала заяву у якій не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Розгляд справи просила провести у її відсутність. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, враховуючи згоду сторін про розгляд справи у їх відсутності, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, крім того, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. З`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались. ІІІ. Фактичні обставини справи, встановлені судом та зміст правовідносин. Батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , про що 08 липня 1978 року Орським міським РАЦС Оренбурзької області зроблено актовий запис №2099 та видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] . 07 березня 1997 року між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] укладено шлюб, про що 07.03.1997 року відділом реєстрації актів громадянського стану Каховського міськвиконкому Херсонської області зроблено актовий запис №50 та видано свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] . Прізвище дружини після реєстрації шлюбу « [PERSON] ». [INFO] помер [PERSON] , про що 24.11.2006 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану Херсонського обласного управління юстиції зроблено актовий запис №4482 та видано свідоцтво про смерті серії [NUMBER] . 21 серпня 2009 року між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] укладено шлюб, про що 21.08.2009 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Херсонській області зроблено актовий запис №636 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Прізвище дружини після реєстрації шлюбу « [PERSON] ». 15 жовтня 1997 року між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] і [PERSON] з іншої сторони, укладено договір №2772 купівлі-продажу на Херсонській товарній біржі «Ізумруд», а саме: 16/25 частини домоволодіння з надвірними прибудовами за адресою: [ADDRESS] . Домоволодіння в цілому складається з жилого будинку літ. А (житлова площа 32, 3 кв. м.), жилого будинку літ. В (житлова площа 14, 1 кв. м.), водопровід №1. Договір зареєстровано на Херсонській товарній біржі «Ізумруд» в Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю, реєстраційний номер 2772 від 15.10.1997 року та 18.12.1997 року зареєстрований у Херсонському Бюро технічної інвентаризації в книзі №46 за реєстровим №3365. З копії паспорта серійний номер [NUMBER] .02.1997 року Суворовським РВ УМВС України в Херсонській області, встановлюється, що [PERSON] зареєстрована з 06.01.1998 року за адресою: [ADDRESS] . Рішенням №56470599 від 05.02.2021 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Матвєєвим А.А. відмовлено [PERSON] та [PERSON] в державній реєстрації права власності на 16/25 частин домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , оскільки подані для державної реєстрації документи не відповідають вимогам закону, тому що не посвідчені нотаріально. Досліджена у судовому засіданні Інвентарна справа реєстровий №3365 відомостей про реєстрацію права власності на 16/25 домоволодіння за адресою: [ADDRESS] після 2013 року за позивачами не містить. За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на 16/25 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за позивачами не зареєстровано. ІV. Оцінка Суду та застосовані норми права Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Зокрема, відповідно до пункту 4 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України від 16 січня 2003 року, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Отже, оскільки спірний договір укладено 15.10.1997 року, до спірних правовідносин необхідно застосувати ЦК УРСР від 1963 року. Звертаючись до суду з позовом, позивачі посилалися на те, що вони є власниками 16/25 частин спірного домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу від 15.10.1997 року. На теперішній час, звернувшись до державного реєстратора із заявою про реєстрацію права власності на спірну частину домоволодіння, отримали від державного реєстратора відмову, оскільки подані для державної реєстрації документи не відповідають вимогам закону, тому що не посвідчені нотаріально, внаслідок чого позивачі не мають можливості здійснити його реєстрацію у встановленому на цей час порядку та в повній мірі реалізувати своє право власності. У зв`язку з цим та посилаючись на статтю 392 ЦК України, просили суд визнати за ними право власності на вказане майно. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно із усталеною судовою практикою власник майна має пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджені відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється. Отже, передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, способу для відновлення порушеного права власника. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 08 серпня 2018 року у справі № 453/1240/13 (провадження № 61-20741св18). В разі, якщо право власності не підтверджується правовстановлюючим документом або його втрачено, позивач звертається до суду, як правило, у зв`язку з неможливістю реалізації ним свого права власності. У таких випадках суб`єктивне право власності іншими особами не порушується, однак відповідачами в таких справах є особи, які не визнають належності на праві власності майна позивача у зв`язку з недійсністю (відсутністю) відповідного документа. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. Як вбачається з матеріалів справи договір купівлі-продажу між позивачами та відповідачем укладено на Херсонській товарній біржі «Ізумруд» і державним реєстратором спірний договір не сприймається як документ, що підтверджує право власності позивачів, так як не здійснено його нотаріального посвідчення. Оскільки договір купівлі-продажу укладений 15 жовтня 1997 року на Товарній Біржі «Ізумруд», то при вирішенні спору підлягають застосуванню положення ЦК Української РСР, Закон України «Про товарну біржу». Відповідно до статті 1 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції на час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири) товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій. Крім того, статтею 2 Закону встановлено, що основними принципами діяльності товарної біржі є рівноправність учасників біржових торгів, застосування вільних (ринкових) цін, публічність проведення біржових торгів. На товарних біржах здійснюються біржові операції, які повинні відповідати сукупності вимог, установлених статтею 15 Закону, згідно з якою угода вважається укладеною на біржі: якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; якщо її учасниками є члени біржі; якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. При цьому слід зазначити, що чинним законодавством України на момент вчинення правочину не було передбачено такої форми угоди, як біржова. Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти. Згідно зі статтею 41 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Відповідно до статті 42 ЦК Української РСР угоди можуть укладатися усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Водночас згідно зі статтею 47 ЦК Української РСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди. За змістом статей 128, 153 ЦК Української РСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 224 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК Української РСР передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування. Відповідно до статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Однак за загальним правилом, визначеним у статтях 47, 227 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), договори купівлі-продажу нерухомості підлягали нотаріальному посвідченню. У період укладання оспорюваного договору купівлі-продажу існувала колізія у чинному законодавстві, оскільки згідно зі статтями 224, 227 ЦК Української РСР договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Проте, згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню. За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (частина перша статті 128 ЦК Української РСР), а відповідно до статті 153 ЦК Української РСР договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору. Отже, положення статті 227 ЦК Української РСР спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу житлового будинку. Тобто, правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальний характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як стаття 15 Закону України «Про товарну біржу» закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою. З цього випливає, що положення статті 15 Закону України «Про товарну біржу» по відношенню до угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення мають загальний характер. Тобто, закон спеціальний переважає закон загальний. Таким чином, договір купівлі-продажу житлового будинку (16/25 частин домоволодіння в нашому випадку), укладений на біржі в простій письмовій формі, може бути визнаний недійсним. Згідно зі статтею 47 ЦК Української РСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 48 ЦК Української РСР по недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2020 року в справі № 754/1466/15-ц (провадження № 61-11804св18), від 26 листопада 2018 року в справа № 205/8493/16-ц (провадження № 61-40951св18). Крім того, Пленум Верховного Суду України у своїй постанові «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28 липня 1978 року № 3 (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від 25 грудня 1992 року № 13 тавід 25 травня 1998 року № 15) роз`яснив, з яких підстав угода може бути визнана недійсною судом. Відповідно до пункту 4 цієї постанови, з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки ті угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини. Таким чином, угоди щодо придбання на біржових торгах, об`єктів нерухомого майна вимагають оформлення в нотаріальній формі. Ураховуючи вищевикладене, немає різниці, де фізичні або юридичні особи уклали угоду - на біржі чи поза нею. Тому необхідно дотримуватися законодавчо встановленої форми угод про відчуження нерухомого майна незалежно від місця, де ці угоди укладаються. Для договорів купівлі-продажу, міни жилого будинку (стаття 227, 242 ЦК Української РСР) у разі, якщо хоча б однією із сторін є громадянин, було установлено обов`язкову нотаріальну форму. Недотримання цієї вимоги тягне недійсність договору. Як встановлено в ході розгляду справи, позивачі відповідно до законодавства, що діяло на час укладення договору купівлі-продажу, набули у власність частину домоволодіння, здійснили її реєстрацію в КП «ХДБТІ» ХОР, крім того [PERSON] зареєструвалася у вказаному домоволодінні, однак договір купівлі-продажу частини домоволодіння нотаріально посвідчений не був, а тому підстави для задоволення вимог позивачів про визнання права власності за ними на 16/25 частин домоволодіння розташованого за адресою: [ADDRESS] у відповідності до статті 392 ЦК України відсутні. Згідно з частиною першою статті 15, частинами першою, другою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права власності. У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права. Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18). За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними. Позивач, звертаючись із позовними вимогами до суду, самостійно обирає спосіб захисту своїх прав та інтересів. Дослідивши матеріали цивільної справи, матеріали інвентарної справи судом також не встановлено будь-яких порушень прав позивачів відповідачем у зв`язку із недійсністю правовстановлюючого документа, у даному випадку договору купівлі-продажу. За викладених обстави у задоволенні позовних вимог слід відмовити. V. Заходи забезпечення позову (заяви). Заходи забезпечення позову (заяви) судом не застосовувалися. VІ. Розподіл судових витрати. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до статті 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача судовий збір, витрати по сплаті якого понесені позивачем і документально підтвердженні. З урахуванням того, що в ході розгляду справи суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, підстави для стягнення судових витрат з відповідача на користь позивача відсутні.. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed