Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-12 00:00:00

І. Стислий виклад позицій учасників справи. У квітні 2018 р. [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) звернувся до суду з позовомдо [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , відповідач) про встановлення факту незаконного вивезення за межі України малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , відібрання дитини від матеріі повернення її батьку, визнання незаконним утримування дитини на території Республіки Польща, зобов`язання відповідача не чинити позивачу перешкод у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною, а у разі невиконання рішення у добровільному порядку, - зобов`язати відповідача передати дитину батьку для забезпечення її повернення до України. З урахуванням клопотання позивача, яке за своєю суттю є фактично заявою про змісту предмету позову, що було подане до закінчення підготовчого провадження, позивач просив встановити факт незаконного вивезення за межі України малолітньої дитини [PERSON] , відібрати дитину від матеріта повернути її батьку, інші вимоги просив залишити без розгляду. Позов обґрунтований такими обставинами. Після розірвання між сторонами шлюбу дитина залишилась проживати з матір`ю, при цьому остання повністю позбавила позивача права на спілкування з дочкою. 21.09.2016 відповідач виїхала сама та вивезла дочку до Республіки Польща на підставі вчиненого від імені позивача дозволу на виїзд дитини за кордон, який має ознаки підробки. Факт підробки відповідачем дозволу на виїзд дитини за кордон підтверджується висновком експертизи, проведеної у кримінальному провадженні. Таким чином, з вересня 2016 р. позивач не бачив свою дитину, при цьому відповідач постійно чинить перешкоди у їх спілкуванні, мирним шляхом вирішити питання побачень з дитиною не вдалося. Неодноразові спроби позивача законно повернути дитину з-за кордону та його звернення до компетентних державних органів за захистом своїх порушених прав позитивного результату не дали. Відповідач [PERSON] в особі представника [PERSON] позов не визнала пославшись на те, що в частині вимог про встановлення факту незаконного вивезення дитини за кордон позивач обрав невірний спосіб захисту порушених прав та відсутні визначені сімейним законодавством підстави для відібрання дитини від матері і повернення її батьку. Вказала, що встановлення фактів протиправних дій, пов`язаних зокрема з підробленням офіційних документів, їх використанням та правовими наслідками таких дій відносяться до компетенції правоохоронних органів і не можуть бути вирішені судом в порядку цивільного судочинства, а висновок експерта не є допустимим доказом у даній справі. За міркуванням представника відповідача відсутні також підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 162 Сімейного кодексу України з огляду на відсутність рішення про визначення місця проживання дитини з батьком. Від третіх осіб - Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації та Міністерства юстиції України, надійшли пояснення, у яких вони просили ухвалити рішення згідно вимог чинного законодавства. Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації також повідомила, що даний спір не відноситься до категорії справ, у яких є обов`язковим надання органом опіки та піклування письмового висновку, передбаченого статтею 19 Сімейного кодексу України ІІ. Рух справи, заяви (клопотання) учасників справи та процесуальні дії суду. Ухвалою від 16.04.2018 позовна заява залишена без руху. 06.08.2018 від представника відповідача надійшли документи на виконання вимог ухвали про залишення позову без руху. Ухвалою від 06.09.2018 суд відкрив провадження у справі та призначив справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання на 14.12.2018. 12.12.2018 від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. 14.12.2018 підготовче засідання було відкладене на 09.04.2019. 15.03.2019 від представника відповідача надійшла заява про визнання подання даного позову зловживанням процесуальними правами, притягнення позивача до відповідальності та залишення позову без розгляду. 03.04.2019 від Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації надійшов лист про розгляд справи за відсутності її представника. 09.04.2019 від представника позивача надійшли клопотання про приєднання додаткових доказів та про залишення частини позовних вимог без розгляду.. В підготовчому засіданні 09.04.2019 суд постановив ухвали про закриття провадження у справі в частині заявлених вимог та відмову у прийнятті додаткових доказів, зобов`язав позивача надати додаткові обґрунтування обраного способу захисту та оголосив перерву до 20.06.2019. 13.06.2019 від представника позивача надійшло пояснення щодо обраного способу захисту порушених прав та додаткові докази з підтвердженням направлення їх відповідачу. 20.06.2019 суд прийняв пояснення та додаткові докази, закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду справи по суті на 24.10.2019. 24.10.2019 від представника відповідача надійшли відзив на позов та попередній розрахунок судових витрат. В судовому засіданні 24.10.2019 суд прийняв відзив, постановив ухвалу про залучення Міністерства юстиції України до участі у справі як третьої особи та відклав розгляд справи на 18.02.2020. 05.02.2020 від Міністерства юстиції України надійшли пояснення на позовну заяву. 18.02.2020 від представника відповідача надійшли документи на підтвердження понесених відповідачем витрат на правничу допомогу. 18.02.2020 суд заслухав вступні промови учасників справи, дослідив письмові докази та оголосив перерву до 23.07.2020. 14.07.2020 від представника позивача надійшло клопотання про приєднання інформації Державної прикордонної служби України щодо перетину дитиною кордону. 23.07.2020 від Міністерства юстиції України надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим суд відклав розгляд справи на 13.10.2020. 08.10.2020 від Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації надійшли пояснення щодо відсутності підстав для надання висновку, передбаченого статтею 19 Сімейного кодексу України. В судовому засіданні 13.10.2020 суд заслухав додаткові пояснення учасників справи, їх виступи у судових дебатах, вийшов до нарадчої кімнати, по виходу з якої оголосив вступну та резолютивну частини рішення. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом. [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої дитини - дочки [PERSON] , [INFO] (а.с. 45). 10.10.2016 Дарницький районний суд м. Києва ухвалив заочне рішення про розірвання шлюбу сторін та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дитини в розмірі 1/3 частини усіх видів його доходів (а.с. 23-24). Судом установлено, що 21.09.2016 відповідач разом з дитиною виїхали до Республіки Польща і з того часу в Україну не повертались. Вказана обставина не заперечується представником відповідача та підтверджується інформаційною довідкою Державної прикордонної служби України (а.с. 31). Підставою для виїзду дитини за межі України послугувала нотаріально засвідчена заява [PERSON] від 17.05.2016, за змістом якої він надав згоду на виготовлення для дитини візи і всіх необхідних для поїздок документів та на тимчасовий її виїзд за кордон до Республіки Польща та інших країн Шенгенської Угоди та Європейського союзу в період з 01.06.2016 по 01.06.2017 в супроводі матері [PERSON] , яка взяла на себе зобов`язання по поверненню дитини в Україну по закінченню терміну поїздки (а.с. 122). Водночас позивач вказує, що не надавав згоди на виїзд дитини за кордон, а заява від його імені є підробкою. На підтвердження вказаних доводів позивачем надано витяг з кримінального провадження № 12017100020000487, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17.01.2017 за фактом підроблення заяви про надання згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України (а.с. 37), та копію висновку судової почеркознавчої експертизи, проведеної в рамках вищевказаного кримінального провадження, згідно якого підпис від імені [PERSON] та запис його прізвища і ініціалів у заяві від 17.05.2016 виконані не ним, а іншою особою (а.с. 123-138). Починаючи з серпня 2017 р. позивач неодноразово звертався до компетентних державних органів як в Україні (Служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, Уповноваженого Президента України з прав дитини, Міністерства юстиції України), так в Республіці Польща (поліції м. Варшави), із заявами та скаргами, у яких просив вжити ефективних заходів для повернення його дочки на територію України та надання йому можливості безперешкодно спілкуватися з нею (а.с. 10-11, 12-13, 25, 32, 35, 6). За результатами розгляду даних звернень позивачу було роз`яснено, що ініціювати процедуру повернення дитини в Україну можливо на підставі Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей (1980 року). Натомість поліція м. Варшави роз`яснила, що за загальними правилами польського законодавства карний закон не поширюється на подію, яка сталася за межами Республіки Польща (а.с. 6). У 2017 р. [PERSON] звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про позбавлення його батьківських прав відносно дочки [PERSON] (цивільна справа № 753/9956/17). В рамках даної справи [PERSON] пред`явив до [PERSON] зустрічний позов про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з малолітньою дитинною, визнання незаконним утримання дитини в Республіці Польща, повернення дитини до постійного місця проживання та передачу дитини батьку для повернення в Україну. 06.12.2018 суд ухвалив у цивільній справі № 753/9956/17 рішення про відмову у задоволенні первісного та зустрічного позовів. На обґрунтування рішення суд послався на відсутність підстав для позбавлення батька батьківських прав та ненадання доказів незаконності виїзду дитини за кордон і вчинення батьку перешкод у спілкуванні з дитиною. Суд також зазначив, що [PERSON] у будь-який спосіб не ставив питання про визнання місця проживання дитини з ним. Дане рішення ніким не оскаржувалось і набрало законної сили. IV. Зміст спірних правовідносин, норми права і мотиви їх застосування. Згідно положень статей 150, 151, 152, 155 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. За нормою статті 141 цього Кодексу мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 153 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом. Дитина, яка розлучена з одним із батьків чи обома батьками, має право регулярно підтримувати особисті стосунки й прямі контакти з обома батьками, крім випадків, коли це суперечить найвищим інтересам дитини. За правилами статті 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (частина 1 статті 160 Сімейного кодексу України). Статтею 161 цього Кодексу встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Правові наслідки протиправної поведінки одного з батьків або іншої особи при визначенні місця проживання малолітньої дитини визначає стаття 162 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини й повернення її за попереднім місцем проживання. Даною нормою також передбачені виключні умови, за яких повернення дитини за попереднім місцем проживання не допускається. Законодавець визначив, що дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Конвенція про права дитини від 20.11.1989, ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 (далі - Конвенція), яка є першим і основним міжнародно-правим документом, присвяченим широкому спектру прав дитини, визначає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці даної Конвенції зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Статтею 18 Конвенції визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Такі ж рекомендації містяться і в Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959. У 2006 р. Україна приєдналася до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.10.1980 (Гаазька конвенція), учасницею якої також є Республіка Польща. Ставши учасницею Гаазької конвенції, Україна взяла на себе зобов`язання вживати усіх необхідних заходів і долучилася до міжнародного механізму співпраці, який дозволяє 92 державам світу вирішувати питання організації впорядкованого і найшвидшого повернення незаконно вивезених або утримуваних за кордоном дітей, що постраждали від наслідків протиправної поведінки одного з батьків або інших родичів, діями яких порушуються права батьків щодо піклування про дитину. Гаазька конвенція запроваджує процедуру для забезпечення повернення дітей, яких незаконно вивозять або утримують на території іноземної держави, до держави їхнього постійного місця проживання та визначає, що така процедура може бути судовою, адміністративною і змішаною. Особа, яка звертається із заявою, на власний розсуд обирає форму захисту свого права. Судова процедура реалізується особою шляхом подання позову. Адміністративна процедура передбачає можливість звернення особи із заявою до Центрального органу (частина перша статті 8 Конвенції), який діє у межах наданої Конвенцією компетенції (стаття 7 Конвенції). Змішана процедура полягає у тому, що особа може звернутися із заявою до Центрального органу, який потім звертається з позовом до суду. Водночас слід зазначити, що дія Гаазької конвенції обмежується лише функціями негайного повернення незаконно вивезеної (утримуваної) дитини, і в ній не йдеться про визначення її постійного місця проживання, а тим більше піклування. В Україні Центральним органом з виконання передбачених Гаазькою конвенцією функцій, а також співробітництва з компетентними органами за кордоном визначено Міністерство юстиції України, яке діє безпосередньо або через територіальні управління юстиції. З пояснень позивача в судовому засіданні вбачається, що він намагався захистити своє порушене право шляхом звернення до Міністерства юстиції України, проте у застосуванні процедур, передбачених Гаазькою конвенцією, йому було відмовлено з підстав спливу річного терміну з дати переміщення дитини за кордон (стаття 12 Гаазької конвенції). Відтак, позивач, звернувшись до суду з даним позовом, обрав судову форму захисту свого права. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). У будь-якому випадку під час вибору правомірного способу захисту порушеного права підлягають врахуванню правова природа цивільних відносин, що існують між сторонами як сторонами спірних правовідносин. У даній справі [PERSON] просить суд, зокрема, встановити факт незаконного вивезення малолітньої дитини за кордон вважаючи, що у такий спосіб він зможе повернути дитину в Україну. Водночас за змістом положень Гаазької конвенції право вирішувати питання повернення дитини мають виключно суди тієї держави, де знаходиться дитина, а відтак встановлення судовою установою країни постійного проживання дитини факту її незаконного вивезення за кордон в даному випадку не породжує жодних цивільно-правових наслідків, тобто не є ефективним та правомірним способом захисту порушеного права. Задоволення вимоги про встановлення факту незаконного вивезення малолітньої дитини за кордон також не зможе захистити право позивача на опіку над дитиною, оскільки не відповідає передбаченим сімейним законодавством України способам захисту особистих немайнових прав батьків. Заслуговують на увагу і доводи представника відповідача про недоведеність позивачем обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог про встановлення факту незаконного вивезення малолітньої дитини за межі України. Так, відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом. За приписами статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77 ЦПК України). За змістом норм статей 77, 78, 79, 80, 89 ЦПК України докази повинні відповідати критеріям належності, допустимості і об`єктивності, а в своїй сукупності - також достатності, для підтвердження наявності або відсутності обставин справи, які відносяться до предмета доказування. Згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доводи позивача про незаконність вивезення малолітньої дитини за межі України обґрунтовані посиланням на підроблення нотаріально засвідченої заяви про надання ним згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон в супроводі матері, проте належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження цієї обставини ним не надано. Оскільки Кримінальний кодекс України передбачає кримінальну відповідальність за підроблення офіційного документа, який посвідчується нотаріусом, належним доказом цієї обставини може бути лише вирок або постанова суду, прийняті в порядку кримінального судочинства. Враховуючи відсутність належних доказів, які б підтверджували факт підроблення заяви, яка послугувала підставою для виїзду дитини за межі України, відкриття за даним фактом кримінального провадження та висновок експертизи у даному кримінальному провадженні, не є достатніми доказами, які б давали підстави для визнання переміщення дитини незаконним, а по іншому позивач питання не ставить. Як зазначено вище, правові наслідки протиправної поведінки одного з батьків або іншої особи при визначенні місця проживання малолітньої дитини визначає стаття 162 Сімейного кодексу України, за змістом якої суд може постановити рішення про відібрання дитини лише тому разі, якщо мала місце самочинна зміна її місця проживання, визначеного законом або рішенням суду. За обставинами справи установлено, що після припинення між сторонами шлюбно-сімейних відносин малолітня дитина залишилась з матір`ю і подальшому разом з нею виїхала за кордон, при цьому батько не ставив питання про визначення місця проживання дитини з ним і з цього приводу ні до органу опіки та піклування, ні до суду, не звертався, а відтак правові підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 162 Сімейного кодексу України відсутні. Правове регулювання правовідносин, що виникають внаслідок протиправної поведінки одного з батьків або іншої особи при визначенні місця проживання дитини, жодною іншою нормою не здійснюється. У Гаазькій конвенції, на яку позивач посилався як на правову підставу своїх вимог, такі положення теж відсутні. Отже на підставі оцінки наведених сторонами доводів і аргументів та наданих ними доказів суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог [PERSON] про встановлення факту незаконного вивезення малолітньої дитини за межі України та відібрання дитини від матері і повернення її батьку та відмовляє у їх задоволенні. ІV. Розподіл судових витрат між сторонами. У зв`язку з розглядом цієї справи позивач поніс витрати на сплату судового збору в розмірі 2 819,20 грн. (а.с. 62), а відповідач - витрати на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 12 500 грн., що підтверджується наданими суду доказами, а саме: ордером, додатковою угодою від 14.10.2019 до договору про надання правової допомоги від 30.10.2018, актом прийому-передачі результатів надання правової допомоги від 30.10.2019 та квитанціями від 16.10.2019, 23.10.2019, 29.10.2019 (а.с. 193-198). За правилом, встановленим статтею 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові - на позивача. Отже з огляду на результат розгляду справи суд покладає на позивача в повному обсязі витрати відповідача на професійну правничу допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: approved