Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-14 00:00:00

КП «ПКВ» ЕМР звернулося до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], та стягнути з відповідача на свою користь витрати про сплаті судового збору. В обґрунтування позовних вимог у позові зазначено, що 04.11.2014 року відповідачу було надано ліжко-місце у кв. № 51А у гуртожитку по вул. Центральна буд. 2 корп. 2. При перевірці паспортного режиму встановлено, що відповідач у зазначеному житловому приміщенні не мешкає з 12.03.2018 року, плату за комунальні послуги не сплачує. Ухвалою судді Енергодарського міського суду Запорізької області від 08.01.2019 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 28.03.2019 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду. В судове засідання сторони не зявилися. Представник позивача - КП «ПКВ» ЕМР, через канцелярію суду надав клопотання про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить задовольнити (а.с. 18). Відповідач [PERSON] через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи у його відсутність (а.с. 51) та відзив на позов, у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування своїх доводів зазначив, що він дійсно зареєстрований та проживає за адресою: [INFO], щомісячно та своєчасно сплачує квартплату та комунальні платежі, тощо. Ліжко-місце у вказаній квартирі отримував на підставі ордеру як працівник ВП «ЗАЕС». Квартплату та комунальні платежі сплачує регулярно, заборгованості не має. Складені акти непроживання від 22.03.2018р. та 15.11.2018р. вважає необґрунтованими, оскільки вони складалися у четвер, який є робочим днем тижня, та [PERSON] перебував в ці дні на робочому місці. Крім того, вказані акти підписані лише одним свідком- Попковим В.В., який є його сусідом по квартирі та може бути заінтересований у звільненні помешкання з огляду на те, що йде приватизація житла. 31.05.2018 року відповідач по справі звертався з усною заявою до завідуючого гуртожитками [PERSON] про видачу довідки про прописку. Того ж дня йому була видана довідка № 26 від 31.05.2018р., у якій зазначено, що [PERSON] зареєстрований та постійно проживає за адресою: [INFO]. Ніякими доказами також не обґрунтовані доводи позивача, що [PERSON] не проживає у житловому приміщенні саме з 12.03.2018 року. У звязку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст.\~47\~Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст. 6 та ч. 1 ст. 127 ЖК УРСР, жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Відповідно до предмету позову, КП «ПКВ» ЕМР просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловою площею в гуртожитку з тих підстав, що останній не проживає в ній більше шести місяців. Оскільки правовий режим відповідної категорії гуртожитків згідно з Законом України\~«Про забезпечення\~реалізації житлових\~прав мешканців\~гуртожитків» та Законом України\~«Про приватизацію\~державного житлового\~фонду» прирівняно до правового режиму житлових приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду, то до мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються вимоги статей 71,72 ЖК УРСР(висновок Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладений в Аналізі судової практики застосування Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»). Згідно зі ст.ст.71,72 ЖК України, у разі відсутності без поважних причин в житловому приміщенні більше шести місяців наймача або членів його сім'ї в судовому порядку зазначені особи визнаються такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. При цьому тимчасова відсутність повинна нести безперервний характер. Якщо особа повертається на місце проживання, вважається, що переривається і строк тимчасової відсутності. Згідно з встановленим ст.\~13\~ЦПК України принципом диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексах випадках. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 3 ст. 12 та частиною 1 ст. 81\~ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. (ч. 1 ЦПК України) Виходячи зі змісту ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно вимог ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. На підтвердження викладених у позові обставин, які свідчать про тривале- більше шести місяців не проживання відповідача за спірною адресою, долучено наступні докази, які були предметом дослідження судом під час розгляду справи по суті. За змістом актів про непроживання мешканця від 22.03.2018р. та 15.11.2018р. вбачається, що було проведено обстеження житлового приміщення за адресою: [ADDRESS]. Під час обстеження виявлено, що у вказаному приміщенні [PERSON] не проживає на момент її обстеження (а.с. 5, 6). Суд критично ставиться до вищевказаних актів, оскільки з них не вбачається, в який час доби (нічний чи денний) та у який способом проводилось обстеження (чи була комісія допущена в житлове приміщення, і якщо ні, то з яких причин). В актах вказаний висновок, що відповідач [PERSON] не проживає в зазначеній кімнаті, але зі змісту актів не зрозуміло на підставі яких даних чи доказів комісія при складанні актів дійшла вказаного висновку. Крім того вказані акти спростовуються письмовими поясненнями відповідача у відзиві на позов та доданими до нього письмовими доказами: дублікатами квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг (а.с. 28-33), довідкою № 26 від 31.05.2018 року про реєстрацію та фактичне проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 34), копією ордеру на жиле приміщення (а.с. 35), довідкою КП «ПКВ» від 14.02.2019 року про відсутність у [PERSON] заборгованості по оплаті житлово-комунальних послуг (а.с. 36). За наведених обставин, доказів безперервного непроживання відповідача більше шести місяців за спірною адресою, що були б підставою для правомірного застосування положень ст.\~ст.\~72\~ЖК України суду не надано, що дає підстави прийти до висновку про відсутність визначених законом підстав для задоволення позову. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст.\~6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ст. 2 ЦПК України) Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ст. 89 ЦПК України). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки повністю спростовується наданими відповідачем письмовими доказами. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed