Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-27 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог та доводів позивача. [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , який в подальшому уточнила та просила припинити право спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , визнавши, що частка кожного із співвласників квартири - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] становить 1/5; визнати за [PERSON] , [INFO] , паспорт [NUMBER] , виданий Пісочинським ВМ Харківського РВ УМВС України в Харківській області 16 грудня 1999 року, ідентифікаційний номер [NUMBER] , право власності на 2/5 частин квартири, загальною площею 43,80 кв.м., житловою площею 30,60 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , а саме - на 1/5 частину в порядку поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності та визначення частки за кожним із співвласників та на 1/5 частину - в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] .. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності позивачу, її батьку - [PERSON] , її матері - [PERSON] , її чоловіку - [PERSON] та їх донці - [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 04 листопада 2002 року відділом приватизації Х+арківського міжміського бюро технічної інвентаризації. [INFO] батько позивача - [PERSON] помер, після його смерті позивач прийняла спадщину, оскільки на момент його смерті вони проживали разом, вели спільне господарство , здійснювала за ним догляд. Крім того, 12 грудня 2020 року звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого батька, однак їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки вона звернулась до нотаріальної контори із пропуском шестимісячного строку. Інші спадкоємці не заперечують проти визнання за позивачем права власності на належну йому частину спірного майна. Аргументи учасників справи. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] 26 квітня 2021 року надали до суду заяву, в якій зазначили, що позовні вимоги вони визнають у повному обсязі та не заперечують проти їх задоволення. Рух справи. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 09 лютого 2021 року провадження у справі відкрито, розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено проведення підготовчого засідання. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 30 березня 2021 року прийнято до розгляду уточнену позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про припинення права спільної сумісної власності на квартиру та визнання права власності на 2/5 частини квартири, подану представником позивача Міщенко Н.І. до Харківського районного суду Харківської області 29 березня 2021 року; клопотання представника позивача Міщенко Надії Іванівни про витребування доказів задоволено; з Харківської районної державної нотаріальної контори Харківської області витребувані відомості про те, чи подавалися ким-небудь заяви про прийняття спадщини або відмову від прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON] , померлого [INFO] ,чи маються відомості щодо складання заповітів від його імені та чи видавалися свідоцтва про право на спадщину після смерті останнього. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 20 квітня 2021 року закрито підготовче провадження по справі, справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Представник позивача - адвокат Міщенко Н.І., яка діє на підставі ордеру, виданого відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» у судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явились, надали суду заяву про розгляд справи за їх відсутності. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин На підставі свідоцтва про право власності на житло від 04 листопада 2002 року, виданого Відділом приватизації Харківського міжміського бюро технічної інвентаризації на підставі розпорядження №12770 від 28 жовтня 2002 року, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у рівних частках. Квартира приватизована згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», її загальна площа становить 43,8 кв.м., характеристика квартири наведена у технічному паспорті, який є складовою частиною цього свідоцтва. Згідно із технічним паспортом на вказану квартиру, вона є трикімнатною, має житлову площу 30,6 кв.м., зареєстрована на праві приватної спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності і записана у реєстрову книгу під №1 реєстр №12/3 від 14 листопада 2002 року. Зазначені обставини також підтверджуються листом Комунального підприємства «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» №778 від 30 грудня 2020 року. Як вбачається зі змісту довідки від 23 грудня 2020 року, складеної ФОП [PERSON] , самочинні побудови, перепланування та реконструювання за вказаною адресою відсутні. Постановою Верховної Ради України від 12 травня 2016 року №1353-VIII назву селища Комунар Коротичанської селищної ради перейменовано на селище Новий Коротич . Рішенням виконавчого комітету №12 Коротичанської селищної ради Харківського району Харківської області від 06 листопада 2018 року №52, будинку [ADDRESS] надано нову адресу: [ADDRESS] . Зазначені обставини підтверджуються листом Комунального підприємства «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» №778 від 30 грудня 2020 року. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 10 березня 2020 року. Позивач є донькою померлого, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 25 січня 1967 року та свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 07 липня 1990 року. Як вбачається зі змісту довідки Виконавчого комітету Пісочинської селищної ради №466 від 11 березня 2020 року, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . На момент смерті [PERSON] , який помер [INFO] , проживала разом з останнім, вела з ним спільне господарство та здійснювала за ним догляд. Постановою державного нотаріуса Харківської районної державної нотаріальної контори Харківської області Радіонової Тетяни від 12 грудня 2020 року, позивачу [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , оскільки відсутні відомості щодо спільного проживання позивача зі спадкодавцем на день його смерті. Зі змісту листа Харківської районної державної нотаріальної контори №394/01-16/П від 15 квітня 2021 року вбачається, що після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , який на день смерті був зареєстрований в [ADDRESS] , до Харківської районної державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом звернулась [PERSON] , її заява зареєстрована в книзі обліку спадкових справи за №673, заведена спадкова справа №219П/2020. Інших заяв щодо спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , не зареєстровано. Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що закріплено в ст. 316 ЦК України. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно положень ч. 1 та ч. 2 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Статтею ч. 1 ст. 369, ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Виходячи з підстав набуття права власності, а саме шляхом приватизації квартири [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які були членами однієї сім`ї ( [PERSON] та [PERSON] чоловік та дружина, [PERSON] - їх донька, [PERSON] - чоловік останньої, [PERSON] - їх донька), слід виходити з того, що частки співвласників у вказаному майні є рівними, оскільки інші частки не визначені. Оскільки власниками вищевказаної квартири є п`ять осіб, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , частка кожного з них у праві власності на зазначену квартиру складає 1/5. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором, у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Враховуючи викладене, суд вважає можливим визначити частки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] , які є рівними та становлять по 1/5 частці за кожним, припинивши право спільної сумісної власності на вищевказану квартиру. Як встановлено вище в судовому рішенні [PERSON] помер [INFO] , після його смерті відкрилася спадщина у вигляді 1/5 частини квартири [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Статтею 1258 ЦК передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Цивільним Кодексом передбачена черговість спадкоємців за законом, відповідно до якої у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є його дружина - [PERSON] , та донька - позивач по справі [PERSON] . В ході судового розгляду судом встановлено, що [PERSON] до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не зверталась, про що свідчить лист Харківської районної державної нотаріальної контори №394/01-16/П від 15 квітня 2021 року. Крім того, в ході судового розгляду [PERSON] надала суду заяву про визнання нею позову в тому числі в частині визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Натомість позивач [PERSON] звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проживала разом з померлим на день його смерті, вела з ним спільне господарство, здійснювала за ним догляд, про що надала відповідні докази. Враховуючи всі надані позивачем докази у їх сукупності, суд вважає встановленим той факт, що позивач [PERSON] проживала разом з батьком [PERSON] на день його смерті, за час спільного проживання вони вели спільне господарство, позивач здійснювала за ним догляд. При цьому, як зазначив Верховний Суд в постанові від 10 січня 2019 року у справі №484/747/17 зазначено, що що відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. За змістом норми статті 1268 ЦК України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Статтями 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Тому ВС погодився, що відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем. В постанові від 07 листопада 2018 року у справі №336/709/18-ц Верховний Суд зазначив що, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Отже, для підтвердження прийняття спадщини має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. ВС зазначив, що спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі (частина друга статті 1278 ЦК України). Згідно з частиною другою статті 1279 ЦК України спадкоємці, які разом із спадкодавцем були співвласниками майна, мають переважне право перед іншими спадкоємцями на виділ їм у натурі цього майна в межах їхньої частки у спадщині, якщо це не порушує інтересів інших спадкоємців, що мають істотне значення. При вирішенні спорів про поділ спадщини та визнання права власності на спадкове майно суди встановлюють належне спадкодавцю на час його смерті майно, яке входить до складу спадщини, а також з`ясовують чи не порушуються права та інтереси всіх спадкоємців, які мають право на спадщину. Відповідно до вимог ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За ч. 3, ч.5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. За змістом ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1273 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Як встановлено судом [PERSON] проживала разом з батьком [PERSON] на день його смерті, звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька, однак їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Відповідач [PERSON] , яка є також спадкоємцем після смерті [PERSON] та має переважне право на прийняття спадщини після нього, не претендує на спадщину, про що свідчить її заява про визнання позовних вимог. Отже, єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] , померлого [INFO] є його донька - [PERSON] , яка у встановленому законом порядку прийняла спадщину після смерті батька, оскільки проживала разом з померлим на день смерті останнього. В ході судового розгляду не встановлено наявність інших спадкоємців після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . При таких обставинах, суд вважає встановленим той факт, що [PERSON] , як спадкоємцем першої черги спадкування за законом, була прийнята спадщина після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , а тому суд вважає [PERSON] такою, що набула право власності на 1/5 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . У відповідності до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи те, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, та оскільки судом визначені частки кожного із співвласників зазначеної квартири у праві спільної сумісної власності і частка [PERSON] складає 1/5, суд вважає можливим визнати за [PERSON] право власності на 2/5 частин квартири [ADDRESS] , з яких: на 1/5 частину квартири в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] та на 1/5 частину в порядку поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності та визначення частки за кожним із співвласників. Суд вважає необхідним вирішити питання щодо права власності на спірну квартиру за відповідачами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , визнавши за ними право власності по 1/5 частині за кожним в порядку поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності та визначення частки за кожним із співвласників, при цьому суд виходить з принципу непорушності його права власності у спільній сумісній власності подружжя, встановленого Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (ст. 1 Першого протоколу) та Главою 23 ЦК України. Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Outcome: approved