Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-12 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог та аргументи учасників. Позивач просить в суду постановити рішення, яким визнати удаваним договір дарування, укладений між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] 16.04.2014 року, посвідчений в реєстрі нотаріально за №1298; застосувати наслідки удаваності правочину шляхом визнання договору дарування, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] 16.04.2014 року, посвідчений в реєстрі нотаріально за №1298 таким, що вчинений з метою приховування договору купівлі - продажу з розстроченням платежу на три роки, відповідно до якого [PERSON] продала, а [PERSON] і [PERSON] купили в рівних частках по 1\\2 ідеальній частині приміщення торгово офісні в будинку по [ADDRESS] ; розірвати дійсний договір в частині його укладання між [PERSON] та [PERSON] . На обгрунтування вимог зазначає, що вчиняючи спірний правочин - договір дарування від 16.04.2014 року, посвідчений нотаріально в реєстрі №1298, його сторони реалізували попередню домовленість приховати дійсні правовідносин купівлі - продажу приміщення, що є предметом договору з метою зменшення розміру оподаткування операцій відчуження нерухомості. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просить вимогу задовольнити із зазначених в позові підстав. Відповідач [PERSON] та її представник вимогу заперечили в повному обсязі. На адресу суду направили заяву по суті - відзив на позов. Мотивують заперечення вимог [PERSON] тим, що у самому договорі дарування зазначено, що сторони правочину усвідомлювали значення своїх дій, діяли добровільно будучи попередньо ознайомленими нотаріусом про вимоги закону, котрим врегульовуються відносини дарування; окремо зазначила що на вчинення договору дарування [PERSON] було отримано згоду її чоловіка на вчинення спірного правочину; наявні у справі докази відповідач просить суд оцінити критично - відповідачу нічого невідомо про наявність у позивачки розписки про отримання від відповідачки 1000 доларів США, і це природньо адже наявна у справі розписка містить підпис лише [PERSON] .. Відповідачка стверджує, що ніяких домовленостей про купівлю приміщення між нею та [PERSON] не існувало. Покази свідків про обставини вчинення правочину просить суд не брати до уваги, оскільки заперечення правочину чи обставин його вчинення неприпустимо доводити показами свідків. Окремо відповідач просить застосувати наслідки пропущення позовної давності на звернення до суду з відповідним позовом. Відповідач [PERSON] та залучений судом в процесуальному статусі третьої особи [PERSON] позов визнали. Третя особа приватний нотаріус Березій З.Б. в судове засідання не зявилася, хоча належним чином повідомлялася судом про час і місце судового розгляду. Встановлені Судом обставини та перевірка їх доказами. Отже, 16.04. 2014 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу 3. А. Березій посвідчено договір дарування по реєстру за № 1298 від 16.04. 2014 року, який підписаний [PERSON] (Дарувальник) та [PERSON] , [PERSON] (Обдаровані). У відповідності до договору [PERSON] передала у власність [PERSON] та [PERSON] приміщення торгово-офісні загальною площею 99,8 кв. м., за адресою [ADDRESS] . Станом на дату нотаріального посвідчення договору вартість приміщення торгово-офісні загальною площею 99,8 кв. м., за адресою [ADDRESS] складала 331 678, 00 грн. Позивачка наголошує, що означений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу 3. А. Березій по реєстру за № 1298 від 16.04. 2014 року був укладений з метою приховання відносини купівлі - продажу між нею та відповідачами з метою зменшення розміру оподаткування операцій відчуження нерухомості. Крім того, відповідач [PERSON] доходів в Україні не отримувала та працювала на території Російської федерації, і в с обставин конфлікту між державами Україна та РФ не бажала оприлюднювати отримані доходи отримані РФ, остерігаючись неприємностей. Відповідач [PERSON] також не мала офіційних доходів і тому не бажала оприлюднювати факт набуття майна за відплатним договором. Так, вони ми домовились, що [PERSON] передає відповідачам у власність приміщення торгово офісні загальною площею 99,8 кв. м., за адресою [ADDRESS] в рівних частках по Ѕ частці кожному, а відповідачі мені сплачують суму 30 000 доларів США (еквівалент у гривні 341 700, 00 грн. станом на 16.04. 2014 року) в рівних частках в строк до 16.04. 2017 року (три роки з моменту передачі майна). За цей період 2014-2017 p.p. [PERSON] начебто було отримано від відповідача [PERSON] грошові кошти в загальній сумі 14 850, 00 доларів США що підтверджується наявними у справі копіями розписок: 16.04.2014 року 2000 доларів США 20.06. 2014 року 500 доларів США, 29.06. 2014року 500 доларів США, 18.08. 2014 року 1100 доларів США, 20.10. 2014 року 900 доларів США, 11.01. 2015 року 1000 доларів США, 16.03. 2015 року 1200 доларів США, 29.04. 2015 року 1150 доларів США, 14.12. 2015 року 100 000, 00 грн., що еквівалент» 4200 доларів США, 13.02. 2017 року 62 500, 00 грн. що еквівалентно 2300 доларів США. Також [PERSON] стверджує, що від відповідача [PERSON] вона отримала 1000 доларів США в день укладення договору 16.04. 2014 року. Таким чином, на переконання позивачки, між нею та відповідачами було укладено не договір дарування, а фактично договір купівлі - продажу, умови якого з боку відповідача [PERSON] були виконаними в повному обсязі. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що вона є донькою позивачки [PERSON] , а відповідача [PERSON] є рідною сестрою чоловіка свідка. З мамою у неї існувала домовленість купити спірне приміщення з розстрочкою платежу - договір дарування 16.04.2019 року було вчинено саме з метою уникнення сплати податку в більшому розмірі (за вчинення договору дарування приміщення матір`ю доньці ставка податку є меншою, а ніж в разі укладання договору купівлі - продажу). Свідок повідомила, що при вчиненні правочину був присутній її чоловік [PERSON] . Будучи допитаним як свідок, [PERSON] суду показав, що він є чоловіком відповідачки [PERSON] та зятем [PERSON] . Відповідачка [PERSON] є його рідною сестрою. Покази свідка [PERSON] були ідентичними за змістом показам його дружини відповідача [PERSON] Окремо [PERSON] показав Суду, що його сестра працювала в РФ і не мала наміру афішувати власні доходи, свідок з дружиною грошей не мали і просили маму [PERSON] відтермінувати розрахунки за приміщення на три роки, на що теща погодилася. Нотаріус пояснила, що якщо оформляти договір купівлі - продажу приміщення, то за слід сплатити податок 2000 доларів США, а якщо оформляти договір дарування - 500 доларів. Саме тому оформили дарування. Всі були свідомі, що договором дарування було приховано факт укладання договору купівлі - продажу приміщення. Того самого дня [PERSON] передала тещі 1000 доларів США, поїхала в РФ. Далі стосунки сторін попсувалися, бо [PERSON] відмовилася віддавати решту боргу. Натомість відповідач [PERSON] суду пояснила, що отримала в дар 1\\2 ідеальну частку приміщення не від чужої їй людини, а практично від родички. Позивач по справі є мамою відповідача [PERSON] . В свою чергу - відповідач - [PERSON] є дружиною мого рідного брата - [PERSON] прізвище [PERSON] - [PERSON] Остання зазначає, що сторони справи дружили, святкували дні народження, ходили один до одного в гості, про що свідчать світлини, копії яких відповідачка приєднала до матеріалів справи. Зазначає, що вони не тільки разом проводили дозвілля, але в спірному майні здійснювали разом підприємницьку діяльність. У відсутність відповідачки, від її імені діяв її рідний брат - [PERSON] , який є чоловіком відповідача - [PERSON] , та зятем позивача [PERSON] ; окрім цього довіреність діяти від імені [PERSON] строком на три роки (посвідчена нотаріусом Березій) була нею надана також відповідачу [PERSON] (оригінал довіреності знаходиться у [PERSON] ) В 2013 році надавала довіреність своєму братові [PERSON] на оформлення спадкового майна після смерті матері. На переконання [PERSON] , якщо мама - [PERSON] та дочка [PERSON] вважали, що спірний договір не є договором дарування, а купівлі-продажу, то чому вони відповідачку про це обидві не повідомили, а [PERSON] не вчиняла від її імені дій на виконання неіснуючого договору купівлі-продажу. [PERSON] вважає, що ситуація викладена в позовній заяві [PERSON] з посиланням на розписки, надані дочці [PERSON] є надуманою, сфальшованою, щоб незаконно позбавити відповідачку права власності. Між ними існували прекрасні відносини до того моменту, поки діяла надана нею [PERSON] - довіреність. На момент отримання в дар 1\\2 спірного майна, [PERSON] знала , і сторони були свідомі того, що укладається Договір дарування. [PERSON] було зразу оплачено належний до сплати податок за свою частину майна (6,5 % від вартості подарованого їй майна). На підтвердження викладених обставин [PERSON] надала суду наступні письмові докази: копії світлин разом з позивачем та відповідачем; копію Свідоцтва про народження [PERSON] ; копію Довіреності від 12.11.2013 року на представництво інтересів відповідачки [PERSON] ; копію ордеру на житлове приміщення з зазначенням складу сім`ї ( [PERSON] , [PERSON] ); копію Витягу з реєстру платників Єдиного податку з зазначенням місця провадження підприємницької діяльності: [ADDRESS] ; копії наказів прийняття та звільнення найманих працівників саме [PERSON] Окремо [PERSON] зазначає, що Сторони домовилися, що під передачею майна за цим Договором слід вважати символічну передачу речі. Дарувальник стверджує, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального. Сторони стверджують, що Договір ними повністю прочитано та схвалено, зміст договору зрозумілий і відповідає дійсним намірам сторін (п.10, 14, 19 Договору). Отже, укладаючи даний договір, позивач в повній мірі розуміла зміст договору даруванні, який є безоплатним та не має на мені отримання для неї будь-якої матеріальної вигоди. Посилання позивача на те, що між нею та обдарованими була усна домовленість про оплату останніми вартості майна в розмірі 30 000 доларів США в рівних частках є надуманий, оскільки жодними належними, допустимими та достатніми доказами не підтверджено. За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видав кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Можливо припустити, що між [PERSON] та [PERSON] існували інші правовідносини, окрім, тих які виникли з укладеного договору дарування, про що [PERSON] були видані розписки, на які посилається позивач у позовній заяві та які містяться у матеріалах справа. Оригінали розписок знаходяться саме у дочки позивачки - [PERSON] (яка є відповідачем 2 у даній справі). Крім того, зі слів позивачки, відомо, що вона також отримала 1000 доларів США в: [PERSON]. в день укладення договору дарування, про що позивач також написала розписку віл 16 квітня 2014 року, оригінал якої знаходиться знову ж таки в самої Позивачки. Однак, [PERSON] нічого не відомо про існування такої розписки, оскільки ніяких коштів вона не передавала в день укладення договору дарування. Право, що підлягає до застосування і висновки Суду. За удаваним правочином (ст.235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, Суд на підставі ст.235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Як правило, удавані правочини вчиняються з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді мали на увазі (ч.1 ст.235 ЦК). Отже, в даному випадку завжди має місце укладення двох правочинів: 1) реального правочину, вчиненого з метою створити певні юридичні наслідки; 2) правочину, вчиненого для приховання реального правочину. Удаваний правочин завжди нікчемний і сам по собі жодних юридичних наслідків не породжує. Сторони, здійснюючи удаваний правочин, приховують іншу юридичну дію, іншу мету, яку вони мали насправді на увазі (наприклад, правочин видачі довіреності на автомобіль з правом його продажу може приховувати правочин купівлі-продажу цього автомобіля). Реальний (прихований) правочин може бути дійсним або недійсним. Якщо правочин, який сторони насправді вчинили, відповідає вимогам закону, відносини сторін регулюються правилами, що його стосуються. Якщо ж правочин, який сторони насправді вчинили, суперечить законодавству, суд виносить рішення про визнання недійсним цього правочину із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності правочинів такого типу. З огляду на наведені нормативні положення вбачається, що закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосувати до відносин сторін норми, що регулюють правочин, який сторони дійсно мали на увазі. На відміну від фіктивного, удаваний правочин, тобто правочин, який вчинений, щоб приховати інший, має на меті виникнення правових наслідків, але не тих, які афішуються фактом його вчинення. Фактично сторони прагнуть до вчинення іншого правочину. Дефектність прикриваючого правочину очевидна. Тобто удаваний правочин вчиняється для прикриття іншого правочину, внаслідок чого наявні два правочини - той, що прикривається, тобто прихований, і удаваний - такий, що прикриває перший правочин. Проте встановити таку наявність так само непросто, як і в разі фіктивного правочину - воля сторін цього правочину також інша, ніж та, що сприймається як наслідок зовнішніх дій. Тобто очевидно, що воля і волевиявлення в цьому випадку різняться, і причиною цьому є приховування дійсної мети правочину. Схожість фіктивного й удаваного правочину полягає і в тому, що прикриваючий правочин є за своєю суттю фіктивним, оскільки він не спрямований на досягнення тих наслідків, які очікуються саме від такого роду правочинів. Водночас, якщо для фіктивного правочину цього і достатньо, то абсолютно інша ситуація з удаваним правочином. Його мета полягає не тільки в тому, щоб приховати дійсну волю сторін, а й спричинити інші наслідки, які випливають із правочину, що прикривається. Саме в цьому і полягає дійсна воля сторін удаваного правочину. Для кваліфікації удаваного правочину важливо, щоб частина умов удаваного і прихованого правочину збігалася. Відповідно до ст .70 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлюй наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасник» справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести належними та достовірними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 77, 79,81 ЦПК України). Відтак обов`язок доказування ознак удаваності спірного правочину покладається саме на позивачку [PERSON] . За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України). Таким чином, для доведення того факту, що сторонами насправді вчинено правочин куш в продажу замість дарування (що могло б бути єдиною підставою для визнання правом і удаваним) позивач має довести той факт, що насправді [PERSON] передала власність [PERSON] та [PERSON] (яка є дочкою позивачки торгово-офісні приміщення, а [PERSON] та [PERSON] прийняли це нерухоме майно та сплатили за нього певну грошову суму. Тобто, довести наявність ознак договору купівлі-продажу. Суд не приймає покази свідків [PERSON] та [PERSON] з метою оспорювання дійсності договору дарування від 16.04.2014 року посвідченого нотаріального №1298, оскільки за правилами ст. ст. 218 ЦК України, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Також Суд критично оцінює надані позивачем, з метою доказування удаваності волевиявлення сторін, договору дарування від 16.04.2019 року посвідченого нотаріально №1298, та приховування дійсного правочину - договору купівлі - продажу, копії розписок про отримання [PERSON] від [PERSON] 16.04.2014 року 2000 доларів США; 20.06. 2014 року 500 доларів США; 29.06. 2014року 500 доларів США; 18.08. 2014 року 1100 доларів США; 20.10. 2014 року 900 доларів США; 11.01. 2015 року 1000 доларів США; 16.03. 2015 року 1200 доларів США; 29.04. 2015 року 1150 доларів США; 14.12. 2015 року 100 000, 00 грн., що еквівалент 4200 доларів США; 13.02. 2017 року 62 500, 00 грн. що еквівалентно 2300 доларів США., та про отримання [PERSON] від [PERSON] 16.04.2019 року 1000 доларів США. Критичність судової оцінки полягає у тому, що вчинення нею дій, зазначених у змісті розписки про отримання [PERSON] від [PERSON] 16.04.2019 року 1000 доларів США, заперечує сама [PERSON] Остання заперечила передачу [PERSON] будь якої суми коштів, і це заперечення сприймає Суд, оскільки оглядом змісту розписки вбачається наявність виключно підпису [PERSON] , й відсутність підпису чи іншого способу фіксації волевиявлення на вчинення правочину від [PERSON] . З огляду на наведене Суд має обгрунтований сумнів, що кошти в сумі 1000 доларів США дійсно були передані [PERSON] [PERSON] . Щодо наявності згадуваних, з метою доказування удаваності спірного правочину, розписок про отримання [PERSON] від [PERSON] в період 2014 - 2015 роки, згідно розписок коштів: 16.04.2014 року 2000 доларів США; 20.06. 2014 року 500 доларів США; 29.06. 2014року 500 доларів США; 18.08. 2014 року 1100 доларів США; 20.10. 2014 року 900 доларів США; 11.01. 2015 року 1000 доларів США; 16.03. 2015 року 1200 доларів США; 29.04. 2015 року 1150 доларів США; 14.12. 2015 року 100 000, 00 грн., що еквівалент 4200 доларів США - загалом в сумі 12550 доларів США, - Судове сприйняття цих письмових доказів також є критичним . Суд ставить під сумнів дійсність викладених в розписках фактів, оскільки надаючи Суду як доказ власного майнового становища та спроможності сплати означених сум позивачці, [PERSON] представила суду копії податкових декларацій про отримувані доходи лише за 2016 та 2017 роки, однак жодних доказів власного майнового становища в період сплати означених коштів (2014 - 15 роки) про наявність доходу чи коштів в сумі 12550 доларів США (начебто сплачених [PERSON] ) [PERSON] не надала. Окрім Суд не може не врахувати тієї обставини, що пояснення [PERSON] щодо визнання фактів сплати [PERSON] згадуваних вище коштів, з метою доказування ознак удаваності спірного договору дарування, та приховування дійсного правочину купівлі - продажу, слід сприйняти критично - потрібне пояснення потенційно зумовлене близькими родинними стосунками позивачки та відповідачки [PERSON] , котрі є матірю та донькою й Суд не має жодного сумніву, хоча особи є протилежними учасниками справи (позивач та відповідач), проте діють синхронно, з метою задоволення позовних вимог. Не може Суд не оминути увагою ту обставину, що за змістом самого спірного правочину Дарувальник ( [PERSON] ) стверджував, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального. Сторони стверджують, що Договір ними повністю прочитано та схвалено, зміст договору зрозумілий і відповідає дійсним намірам сторін, волевиявлення сторін є вільним та відповідає внутрішній волі. Договір не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину(п.15 Договору). На вчинення саме договору дарування [PERSON] було отримано згоду її чоловіка (п.9 Договору) . Що ж до аргументів сторони позивача про вчинення спірного правочину у формі договору дарування з метою мінімізації сплати податків, Суд наголошує наступне. Доводи сторони позивача зводяться до того, що правочин дарування було вчинено, оскільки оподаткування операції було меншим ніж за умови вчинення купівлі - продажу. Вищезазначено, що необхідною умовою визнання правочину удаваним має бути наявність волевиявлення усіх сторін удаваного правочину його вчинити з метою приховати дійсні правовідносини, тобто у нашому випадку і позивачки і відповідачок. У спірному договорі його сторони обумовили, що витрати за посвідчення договору несуть Обдаровані. Як пояснила [PERSON] , й цієї обставини не заперечили інші учасники, при нотаріальному посвідченні спірного договору, нею було сплачено 6,5 % від вартості подарованого їй майна. Подароване за спірним договором майно, належало Дарувальнику ( [PERSON] ) з 21.03.2014 року (п.4 . Договору) За правилами ст. 172 Податкового кодексу, будь які операції з відчуження нерухомого майна, за умови, якщо воно перебуває у власності відчужувача менше трьох років, оподатковуються податком з доходів за ставкою 5%. Відтак суд наголошує, що незалежно форми правочину (дарування чи купівля - продаж), за умови перебування у власності продавця відчужуваного майна менше трьох років, ставкою оподаткування є 5% податку з доходів фізичних осіб та 1,5 % військовий збір. З огляду на наведене Суд приходить до переконання про критичність оцінки наданих стороною позивача мотивів вчинення правочину між [PERSON] та [PERSON] у формі договору дарування саме з метою сплати меншої ставки податку з доходів фізичних осіб при нотаріальному посвідченні правочину. Зі слів позивачки, [PERSON] не виконувала, так званої усної домовленості про передання коштів за нерухоме майно, яке було передане спірним договором дарування ще з моменту укладення договору дарування - 16 квітня 2014 року. Разом з тим Судом встановлено, що з цим позовом про визнання удаваним договору дарування від 16 квітня 2014 року, позивач звернулася до суду саме тоді, коли у Тернопільському міськрайонному суді Тернопільської області перебуває на розгляді справа № 607/19543/18, в якій за захистом своїх прав звернулася [PERSON] з позовом про встановлення порядку користування майном, оскільки інший співвласник нерухомого майна - [PERSON] , здійснює перешкоди його користуванням. Таким чином, на переконання Суду, має місце звернення за судовим захистом неналежного позивача, оскільки звернення [PERSON] спрямоване на захист не її інтересів, як позивачки, (оскільки просить суд визнати укладений договір договором купівлі-продажу та розірвати його в частині укладення між [PERSON] та [PERSON] . ), а фактично в інтересах іншого співвласника торгово-офісного приміщення, її доньки [PERSON] , яка створює [PERSON] перешкоди в користуванні спірним приміщенням. З приводу клопотання позивачки про застосування наслідків пропущення позовної давності, Суд стверджує таке. Позивачем дійсно пропущено позовну давність на звернення до суду з відповідним позовом, оскільки з дати посвідчення спірного правочину (16.04.2019 року) до дати звернення з цим позовом до суду 22.02.109 року, минуло три роки. Поряд з тим Суд наголошує, що застосування наслідків пропущення позовної давності є безумовною підставою відмови в позові лише в разі відсутності інших підстав до відмови по суті позовних вимог, а оскільки Судом встановлена безпідставність позовних вимог [PERSON] , відсутні необхідні передумови мотивувати рішення про відмову в позові пропущенням позивачкою позовної давності на звернення за судовим захистом.

Outcome: dismissed