Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-05 00:00:00

комунальне підприємство «Генічеське БТІ» Херсонської обласної ради звернулось до суду з позовом до [PERSON], в якому з урахуванням збільшених позовних вимог просило стягнути з відповідача заборгованість у сумі 27\~377,79 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] перебуваючи на посаді головного бухгалтера КП «Генічеське БТІ» ХОР без належної на те правової підстави виписала собі грошові кошти у виді позик на загальну суму 15902 грн., які до цього часу не повернула. Крім того, відповідач безпідставно проводила собі нарахування заробітної плати у більших розмірах, ніж це було передбачено внутрішніми актами підприємства, у звязку з чим було здійснено переплату грошових коштів на суму 6695,79 грн. Оскільки, трудові відносини відповідача з КП «Генічеське БТІ» ХОР припинені з 28 серпня 2015р., та [PERSON] до теперішнього часу не повернула вказану суму коштів, тому виникла необхідність у їх стягненні в примусовому порядку. Крім того, після звільнення [PERSON], яка була матеріально відповідальною особою по підприємству, було виявлено відсутність майна, що належало підприємству, у звязку з чим позивачу спричинену матеріальну шкоду у розмірі 2846 грн. Також позивач просить стягнути з відповідача вартість неповернутого майна відповідачем у розмірі 1934 грн., та понесених судових витрат. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, суду пояснила, що внаслідок протиправних дій [PERSON] підприємству завдано значної шкоди, а поскільки остання ухиляється від повернення коштів у добровільному порядку, тому просила ухвалити рішення про задоволення позовних вимог. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнала частково в частині стягнення суми кошті у виді позик у сумі 15902 грн. та переплачену заробітну плату у сумі 3807,32 грн. Пояснила, що дійсно брала вказані кошти на підприємстві, оскільки у неї виникло скрутне матеріальне становище. Мала намір повернути, проте, у звязку зі зміною керівництва, її було звільнено із займаної посади, у звязку з чим на даний час вона ніде не працює, та у неї відсутнє будь-яке джерело доходу. Що стосується решти позовних вимог, то відповідач проти їх задоволення заперечила, зазначила, що представником позивача не надано жодних доказів, які б підтверджували, що вчинила розтрату матеріальних цінностей підприємства, у звязку з чим, у цій частині позову просила відмовити. Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши надані сторонами докази, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що згідно Статуту, КП «Генічеське БТІ» ХОР є комунальним підприємством спільної власності територіальних громад області, самостійний госпрозрахунковий статутний субєкт, який має права юридичної особи та здійснює виробничу діяльність з метою одержання прибутку. Згідно вказаного Статуту, поточне управління Бюро здійснює його начальник, який серед іншого несе персональну відповідальність за стан та діяльність Бюро, дотримання договірної та трудової дисципліни згідно законодавства України. На виконання покладених обовязків начальник укладає трудові угоди, договори, контракти, видає накази, розпорядження, дає вказівки обовязкові для виконання усіма підрозділами та працівниками Бюро. 30 травня 1995р. начальником КП «Генічеське БТІ» [PERSON] було видано наказ за №17, яким на посаду головного бухгалтера підприємства призначено [PERSON]. У відповідності до п. 4.6 Статуту виробничі, трудові і економічні відносини трудового колективу з адміністрацією Бюро, питання охорони праці, соціального розвитку участі працівників у використанні прибутку регулюються колективним договором. Колективним договором, який укладено між адміністрацією «Генічеське БТІ» та колективом від 28 квітня 2006р. передбачалось, що підприємство може видавати безпроцентну позику працівникам бюро в разі потреби (хвороба, покупка нерухомості) у розмірі 4-х окладів з погашенням її в один рік. 19 квітня 2013р. начальником КП «Генічеське БТІ» ХОР було видано наказ за №17, яким надано безвідсоткову позику згідно колективного договору [PERSON] на строк один рік. Згідно видаткового касового ордеру від 19 квітня 2013р. [PERSON] було надано грошові кошти у сумі 14040 грн. При цьому, за відповідачем рахувалась заборгованість за попередньою позикою у сумі 362 грн. 13 травня 2014р. та 23 червня 2015р. [PERSON] отримала грошові кошти в рахунок суди у розмірі 900 грн. та 600 грн. відповідно, що підтверджується видатковими ордерами. 28 серпня 2015р., згідно наказу в.о. начальника КП «Генічеське БТІ» ХОР [PERSON] «Про звільнення [PERSON]В.»., головного бухгалтера підприємства [PERSON] звільнено із займаної посади з 28 серпня 2015р. за п.3 ст. 40 КзПП України. Станом на час звільнення із займаної посади, у [PERSON] перед підприємством залишився борг з неповернутої позики на загальну суму 15\~902 грн. Відповідно до статті 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч.2 ст. 1047 ЦК України\~на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. \~Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Частиною першою\~ст. 1049 ЦК України\~визначено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, надані позивачем видаткові касові ордери про видачу грошових коштів відповідачу є документами, що підтверджують факт отримання відповідачем грошових коштів, які на час розгляду справи не повернуті. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позовних вимог. За таких обставин, суд враховуючи позицію відповідача, яка визнала в цій частині позовні вимоги, та наявність належних доказів на підтвердження позовних вимог в частині суми позики, приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення суми позики у розмірі 15902 грн. підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог в частині безпідставно отриманих коштів у розмірі 6\~695,79 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до частини третьої\~ст. 94 КЗпП України\~питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається Кодексом, Законом та іншими нормативно-правовими актами. У відповідності до норм діючого трудового законодавства, під заробітною платою, що належить працівникові необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] займаючи посаду головного бухгалтера КП «Генічеське БТІ» ХОР мала посадовий оклад у розмірі 2986 грн. Судом встановлено, що в ході здійснення своїх посадових обовязків, [PERSON] отримувала більшу суму заробітної плати, ніж ту, яка передбачалась трудовим договором. Крім того, у судовому засіданні відповідач [PERSON] зазначила, що дійсно брала кошти за рахунок заробітної плати, оскільки у неї було скрутне матеріальне становище. При цьому зазначила, що сума боргу, яка за нею рахується становить 3807,32грн., яку вона мала намір погасити шляхом отримання чергової заробітної плати. Однак, не встигла цього зробити, оскільки була звільнена із займаної посади. Згідно наданих суду документів вбачається, що заборгованість з переплати заробітної плати становить 3807,32 грн., що підтверджується аналізом утримань із заробітної плати за період з грудня 2014р. по серпень 2015р., за підписом начальника КП «Генічеське БТІ» ХОР [PERSON], платіжними відомостями за 2014-2015рр., та видатково-касовими ордерами. Посилання представника позивача на те, що заборгованість [PERSON] по переплаченій заробітній платі становить 6695,79 грн., у судовому засіданні не знайшли свого підтвердження, оскільки довідки, які надані представником позивача від 08 лютого 2016р. за підписом головного бухгалтера [PERSON] та від 23 березня 2016р. за №276 суперечать одна одній, та не узгоджуються з первинною бухгалтерською документацією по підприємству. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України\~особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зобов'язання з безпідставного набуття (придбання) майна виникають за наявності трьох умов: 1) має місце набуття або збереження майна; 2) вказане набуття або збереження майна здійснено за рахунок іншої особи; 3) має місце відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України\~не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку недобросовісності з боку набувача. Безпідставно набуті особою кошти, що належать до виплат встановлених абзацом 2 частини першої ст. 1215 ЦК України, за відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела їх виплату, та факту недобросовісності набувача, не підлягають поверненню. Виходячи з системного аналізу вищезазначених правових норм у сукупності з ретельно проаналізованими доказами, суд дійшов висновку, що внаслідок недобросовісної поведінки [PERSON], що виразилась в\~отриманні нею коштів у розмірах, більших ніж передбачалось внутрішніми документами підприємства, остання безпідставно отримала\~3807,32 грн., тому\~\~суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині стягнення грошових коштів у сумі 3807,32 грн. знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, законні та підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог про стягнення спричиненої матеріальної шкоди у розмірі 2846 грн. та безпідставно неповернутого майна на суму 1934 грн., суд зазначає наступне. \~Так, випадки за яких працівник несе повну матеріальну відповідальність передбачено у ст. 134 КЗпП України. Відповідно до положень п.1\~ст. 134 КЗпП України\~працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу\~укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Згідно п.8 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п.1 ст. 134 КзПП), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП\~може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що повну матеріальну відповідальність за завдану підприємству шкоду на працівника - відповідача у даному випадку покладено бути не може, оскільки остання не займає посаду з якою може бути укладено договір про повну матеріальну відповідальність, а інших підстав для покладення повної матеріальної відповідальності на працівника, передбачених ст. 134 КЗпП України, при розгляді справи встановлено не було. Аналіз чинного законодавства України про працю дає підстави вважати, що матеріальна відповідальність працівника настає у наступному випадку: 1) якщо шкода заподіяна внаслідок порушення покладених на працівника трудових обов'язків (ч.1ст.130 КЗпП України); 2) за пряму дійсну шкоду (ч. 2\~ст. 130 КЗпП України). При цьому, під прямою дійсною шкодою слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для установи понести видатки на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані порушенням працівником трудових обов'язків, грошові виплати (абз. 2 п. 4 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками»). Якщо шкоду заподіяно приписками та іншими перекрученнями даних про виконання робіт, то до прямої дійсної шкоди може бути віднесено: суми незаконно нарахованої заробітної плати та премій, зайві виплати у вигляді штрафу, накладеного відповідними органами, вартість пального і мастил, сировини, напівфабрикатів та інших матеріальних цінностей, безпідставно списаних у зв'язку з викривленням даних про обсяг робіт( абз. 3 п. 17 вищевказаної Постанови ); 3) якщо заподіяна шкода не належить до категорії нормального виробничо-господарського ризику(ч. 4 ст. 130 КЗпП); 4) якщо працівник, який заподіяв шкоду, не перебував у стані крайньої необхідності (ч. 4 ст 130 КЗпП); 5) якщо шкоду заподіяно винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (ч. 2 ст. 130 КЗпП). Притягнення до матеріальної відповідальності можливе тільки за наявності вини працівника. Підставою матеріальної відповідальності може бути не тільки умисна,а й необережна форма вини. При цьому, працівник несе матеріальну відповідальність у розмірі, що не перевищує його середній місячний заробіток (ч. 2 ст.\~130, ч. 1 ст.132 КЗпП). Згідно п. 2 ст. 133 КЗпП України\~у відповідності з законодавством обмежену матеріальну відповідальність несуть керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники, а також керівники структурних підрозділів на підприємствах, в установах, організаціях та їх заступники - у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, якщо шкоду підприємству, установі, організації заподіяно зайвими грошовими виплатами працівникам, неправильною постановкою обліку і зберігання матеріальних, грошових чи культурних цінностей, невжиттям необхідних заходів до запобігання простоям. Таким чином п.2\~ст. 133 КЗпП України\~встановлює матеріальну відповідальність окремого кола працівників, підставою для притягнення до якої є ряд порушень трудових обов'язків, що потягли пряму дійсну шкоду. Представником позивача не надано належних та допустимих доказів того, що відповідачем вчинено розтрату (привласнення) матеріальних цінностей. Посилання представника позивача на договір про повну матеріальну відповідальність від 06 травня 2005р. укладений між КП «Генічеське БТІ» та [PERSON] суд не приймає до уваги, оскільки вказаний договір поширювався лише на той час, коли відповідач за сумісництвом займала посаду касира (п.5 вказаного договору). Також суд не приймає до уваги посилання представника позивача на акт від 02 вересня 2015р. «Про аварійне відкриття сейфу», згідно якого відкрито сейф у приміщенні, оскільки, вказаний акт не містить жодного посилання, що це за сейф, хто був його користувачем, в якому кабінеті його відкрито. Крім того, зі змісту вказаного акту вбачається, що під час його аварійного відкриття [PERSON] була відсутня. Також, суду не надано беззаперечних доказів відсутності товарно-матеріальних цінностей на підприємстві, розтрату (привласнення) яких ставиться в провину [PERSON], а опис товарно-матеріальних цінностей від 01 листопада 2015р., судом не може бути прийнятий до уваги, оскільки він містить суперечливі відомості, та складений вже після того як [PERSON] було звільнено із займаної посади. Відповідно до положень ст.ст.10, 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. За таких обставин, оскільки представником позивача не надано доказів наявності умов, передбачених ст. 130 КЗпП України, та доказів наявності шкоди - позов в цій частині є безпідставним та задоволенню не підлягає. Згідно ст. 88 ЦПК України\~стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Суд також враховує розяснення, які містяться у п.36 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», про те, що вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша ст. 88 ЦПК України) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір. У звязку з викладеним, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені ним і документально підтверджені витрати по сплаті судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, у сумі\~\~992,20 грн.

Outcome: partial