Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-23 00:00:00

ЛМКП «Львівводоканал» звернулося в суд з позовом про стягнення з відповідачів 12423,16 грн. заборгованості за послуги з водопостачання та водовідведення станом на 01.06.2015 року. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідачам надаються послуги з водопостачання та водовідведення за адресою: м.Львів, вул.С.Петлюри, 4/119, якими вони користуються, проте належним чином не виконують своїх обовязків щодо їх оплати, що й спричинило виникнення заборгованості в зазначеному вище розмірі. Оскільки за заявою ЛМКП «Львівводоканал» судом 29.11.2013 року було видано судовий наказ про стягнення із боржників вказаної суми заборгованості за послуги з водопостачання та водовідведення, який 27.12.2013 року скасовано судом, зазначені вимоги можуть бути розглянуті в позовному провадженні. Протягом періоду утворення вказаної суми заборгованості, відповідачі не відмовлялись від послуг, які надавав позивач, що свідчить про визнання ними правильності проведеного обрахунку, і тому дану суму просить стягнути в примусовому порядку. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала, покликаючись на мотиви такого, та доповнила, що заборгованість у заявленому розмірі 12423,16 грн. виникла у відповідачів перед ЛМКП «Львівводоканал» за період з 1997 року до 01.06.2015 року. У квартирі на вул.С.Петлюри, 4/119 у м.Львові згідно довідки ЖБК №79 зареєстровано пятеро осіб, в тому числі троє повнолітніх, які є відповідачами у справі. Прилад обліку води у квартирі не встановлений, тому нарахування, на виконання вимог закону, здійснюється у вказаний період з розрахунку кількості проживаючих осіб (від 3-х до 5-ти осіб в різні періоди) та враховуючи нормативне споживання. Зазначила, що відповідачі не зверталися до ЛМКП «Львівводоканал» в порядку, передбаченому Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими Постановою КМУ №630 від 21.07.2005 року, із письмовими заявами про тимчасову відсутність осіб, зареєстрованих у квартирі, та не подавали офіційних документів на підтвердження цих обставин.Просила також врахувати, що відповідачі фактично користувались послугами водопостачання та водовідведення впродовж всього періоду утворення заборгованності, починаючи з 1997 року, періодично погашали цей борг, що свідчить про визнання ними заборгованності та перериває перебіг позовної давності. Просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечила, зазначивши, що частина вимог лежить поза межами строку позовної давності та що фактично послугами водопостачання та водовідведення за адресою: Львів, вул.С.Петлюри, 4/119 користується лише [PERSON], а інші відповідачі разом зі своїми дітьми за місцем реєстрації не проживають протягом тривалого часу. Тому оплата в повному обсязі відбувається щомісячно за одного споживача, який реально користується послугами ЛМКП «Львівводоканал». Просить в позові відмовити. Інші відповідачі [PERSON] і [PERSON], які належним чином були повідомлені про час, день та місце розгляду, що стверджується повідомленнями про вручення поштового повідомлення, які знаходяться в матеріалах справи, в судове засідання не зявилися, заяви про розгляд справи за їхньої відсутності не подали, про причини своєї неявки суд не повідомили. Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали справи № 462/8982/13ц, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.16 ЦК України). Судом встановлено, що відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в квартирі на вул.С.Петлюри, 4/119 у м.Львові, що стверджується відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України у Львівській області та довідкою з місця проживання про склад сімї і прописку від 22.01.2015 року (а.с. 3, 15, 16). Позивач ЛМКП «Львівводоканал» надає за вказаною адресою споживачу послуги з водопостачання та водовідведення. Відповідно до ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У відповідності до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору чи вимог цього Кодексу, а згідно ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. \~\~ Згідно ст.13 цього Закону до житлово-комунальних послуг відносяться - комунальні послуги, в тому числі централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, цетралізоване опалення, та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Пунктом 1 ч.1 ст.20 Закону передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст.20 Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Обов'язок оплачувати житлово-комунальні послуги виникає у споживача з моменту користування цими послугами. Відповідно до положень ст.68 ЖК України та ст.22 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги, зокрема, послуги водопостачання та водовідведення. Квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вносяться щомісяця в установлені строки. Судовим наказом Залізничного районного суду м.Львова від 29.11.2013 року з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] стягнуто заборгованість за послуги з водопостачання та водовідведення в розмірі 10414,41 грн., даний наказ скасовано судом 27.12.2013 року (а.с.9). Згідно представленого розрахунку заборгованості відповідачів за надані послуги водопостачання та водовідведення (а.с. 4-8), її розмір становить 12423,16 грн. і виникла вона у період з січня 1997 року по травень 2015 року. Як зазначив Верховний Суд України в рішенні від 30.10.2013 року за результатами розгляду справи № 6-59цс13, споживачі зобовязані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користуються ними, і відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг в такому випадку не може бути підставою для звільнення споживача від їх оплати у повному обсязі. Оскільки послуги з водопостачання та водовідведення фактично надаються відповідачам, чого не заперечила відповідач [PERSON] в судовому засіданні, вимогу про стягнення заборгованості за надані послуги з водопостачання та водовідведення слід визнати обґрунтованою. Як встановлено, прилад обліку води у квартирі не встановлений, тому нарахування плати здійснювалося позивачем у вказаний період з розрахунку кількості проживаючих осіб (від 3-х до 5-ти осіб в різні періоди) та враховуючи нормативне споживання, що є правомірним і відповідає вимогам п.21 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ №630 від 21.07.2005 року, згідно якого у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання, зокрема, з централізованого постачання холодної та гарячої води і водовідведення - з розрахунку на одну особу та на ведення особистого підсобного господарства та п.2 Порядку розроблення та затвердження нормативів питного водопостачання, затвердженого постановою КМУ від 25.08.2004 року № 1107, за яким нормативи питного водопостачання використовуються для визначення обсягів постачання питної води у разі відсутності або тимчасової несправності засобів обліку споживання питної води. Відповідачем [PERSON] надано суду документи на підтвердження того, що вона з сином, [INFO], і [PERSON] з донькою,[INFO], в квартиріна вул.С.Петлюри, 4/119 у м.Львові фактично не проживають протягом довгого часу: [PERSON] з 1998 року, [PERSON] з 1994 року, а їхні діти - з народження. Проте, доводи відповідача в судовому засіданні, що нарахування за послуги водопостачання та водовідведення повинні здійснюватись позивачем на одного споживача, адже в квартирі в період виникнення заборгованості фактично проживає лише [PERSON], не приймаються судом до уваги, оскільки відповідачами не надано в порядку ст.ст. 10, 60 ЦПК України належних і допустимих доказів, що вони шляхом подання письмової заяви повідомили позивача про цю обставину і надали йому відповідні документи, що підтверджують відсутність непроживаючих осіб, тоді як п.29 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ №630 від 21.07.2005 року, передбачено, що споживач має право на зменшення розміру плати, зокрема, у разі тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім'ї на підставі письмової заяви споживача та офіційного документа, що підтверджує його/їх відсутність (довідка з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби, відбування покарання). В той же час, право на предявлення вимоги до боржника не є абсолютним, і згідно положень ЦК України є обмеженим часовими рамками позовною давністю. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Як передбачено ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Строк, як часова категорія характеризується не тільки початком, а й кінцевим моментом. Позовна давність відповідно до ч.1 ст.260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст.ст. 253-255 цього Кодексу. В ч.ч. 1, 3 ст.254 ЦК України зазначено, строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Оскільки оплата за надані житлово-комунальні послуги, в силу ст.32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» повинна здійснюватись щомісячними платежами, перебіг позовної давності, в таких випадках, повинен обчислюватись окремо по кожному простроченому платежу. Тобто, сплив позовної давності, є підставою для відмови в задоволенні вимоги про стягнення сум, які обраховані поза межами трьохрічного строку звернення до суду, а не у відмові в задоволенні позову повністю. Підстави переривання строку позовної давності та правові наслідки такого переривання, визначені в ст.264 ЦК України. За правилами цієї статті, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Також, позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. При цьому, як зазначив Верховний Суд України в своїй постанові від 21.01.2015р., прийнятій під час розгляду цивільної справи № 6-214цс14, не лише предявлення позову, а й подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому Розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності. Системний аналіз наведених вище правових норм дає підстави дійти висновку про те, що строки, які закінчились за правилами ст. 254 ЦК України, в подальшому, з підстав, передбачених ст.264 ЦК України не можуть перериватись, оскільки закінчений строк може бути лише поновлений (ч. 5 ст. 267 ЦК України). Інститут переривання строку позовної давності, який закріплено в ст. 264 ЦК України не є інститутом поновлення, і відповідно, дії учасників цивільних правовідносин (ч. ч. 1, 2 ст. 264 ЦК України), які вчинені після припинення субєктивного права вимоги не можуть його поновлювати. Для того, щоб позовну вимогу про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги, заявлену поза межами строку позовної давності можна було залишити без задоволення, необхідно щоб трьохрічний строк не переривався, так як після переривання він буде обчислюватись заново, і в позивача буде право протягом трьох років предявити відповідну вимогу до боржника. Як вбачається з наданих позивачем розрахунків заборгованності за послуги водопостачання та водовідведення, ця заборгованість утворилась з 1997 року. В супереч доводам позивача, що впродовж періоду утворення заборгованості відповідачі періодично погашали цей борг, що свідчить про визнання ними заборгованості та перериває перебіг позовної давності, з матеріалів справи вбачається, що відповідачі здійснювали поточні проплати за отримані послуги не за розрахунками позивача, а виходячи з власних розрахунків, оскільки вважали, що нарахування має бути лише на одну особу. При цьому, позивачем не надано беззаперечних та неспростовних доказів того, що відповідачі належно повідомлялись про утворення заборгованності в оплаті послуг і що їм з очевидністю було відомо про наявність такого боргу з 1997 року. Поточна проплата відповідачами наданих послуг ЛМКП «Львівводоканал» продовж минулих років сама по собі не підтверджує факту визнання відповідачами виставленого боргу. Підстав для поновлення строку позовної давності судом не встановлено. Таким чином, суд задовольняє позовні вимоги позивача лише в межах строку позовної давності з моменту звернення до суду із заявою про видачу судового наказу, а саме з 01.11.2010 року та визначає, що сума боргу, що підлягає стягненню з відповідачів на користь ЛМКП «Львівводоканал» складає 6588,45 грн. (12423,16 5834,71). Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. У відповідності до ст.541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання. У разі солідарного обов'язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників, так і від будь-кого з них окремо (ч. 1 ст. 543 ЦК України). Виходячи з наведеного та враховуючи, що порушені права позивача підлягають судовому захисту, з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підлягає стягненню солідарно на користь позивача заборгованість за послуги з водопостачання та водовідведення в сумі 6588,45 грн. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому на користь позивача з кожного із відповідачів слід стягнути по 81,20 грн. судового збору, сплаченого позивачем (а.с.10).

Outcome: partial