Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-15 00:00:00

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог. 06 листопада 2018 року [PERSON] звернулася в суд з даним позовом до [PERSON] та [PERSON] у якому просила визнати їх такими, що втратили право користування житловим будинком, який розміщений в [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог вказує, що 12 грудня 2011 року на підставі договору дарування частини будинку - її мати [PERSON] подарувала їй 34/100 частини житлового будинку по [ADDRESS] , в результаті чого вона стала власником усього будинку [ADDRESS] , у якому вона проживає разом з малолітньою донькою [PERSON] , [INFO] . Крім них, у будинку зареєстровані відповідачі, які не є членами її сім`ї. В кінці 2008 року її матір [PERSON] на прохання [PERSON] , який мав намір оформити опікунство над неповнолітнім на той час [PERSON] , зареєструвала останніх у будинку. Деякий час відповідачі проживали у їхньому будинку, [PERSON] , будучи майстром, допомагав їм у перебудові будинку, однак часто зникав на тривалі терміни, пояснюючи тим, що перебував на заробітках. У період відсутності [PERSON] , [PERSON] у їхньому будинку не проживав. Востаннє, відповідачі залишили будинок у 2013 році, а до цього, [PERSON] викрав у них гроші та золоті вироби. На початку 2017 року [PERSON] став вимагати половину будинку, з тих підстав, що вклав у будинок велику суму власних коштів та власну працю. У добровільному порядку відповідачі не бажають зніматися з реєстрації місця проживання. Натомість, [PERSON] надсилає SMS повідомлення з погрозами та лайкою, приходить до будинку, грюкає у хвіртку та огорожу, висловлюється нецензурною лайкою та погрожує фізичною розправою, у зв`язку з чим зверталася в поліцію, на що їй рекомендовано звернутися до суду. Внаслідок того, що відповідачі, які не проживають у будинку, однак зареєстровані у ньому, вона позбавлена можливості отримати від держави субсидію на сплату комунальних послуг, оскільки не має можливості зібрати відповідні документи щодо відповідачів, а тому їй рекомендовано звернутися до суду. Вказуючи на те, що відповідачі не проживають у будинку без поважних причин, понад п`ять років, в добровільному порядку не знімаються з реєстрації за даною адресою, що перешкоджає їй, як власнику, належним чином користуватись та розпоряджатись будинком, в тому числі оформити субсидію, просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування вказаним будинком. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала з підстав, викладених у ньому. Зазначила, що позивачка є власником усього будинку, оскільки в грудні 2011 року мати позивачки подарувала їй власну частину будинку. Відповідачі зареєстровані у будинку позивачки, хоча не проживають у ньому з кінця 2013 року, їх особистих речей у будинку не має. Позивачка, яка проживає у будинку разом з малолітньою донькою, не може оформити субсидію на комунальну послуги, а на її прохання, відповідачі у добровільному порядку не бажають зніматися з реєстрації. Посилаючись на те, що набувши, внаслідок реєстрації місця проживання, права користування будинком, відповідачі без поважних причин з кінця 2013 року не проживають у будинку позивачки, що належить їй на праві власності, не є членами її сім`ї, право позивачки, як власника, порушується діями відповідачів, через реєстрацію місця проживання яких, вона позбавлена можливості оформити субсидію на сплату комунальних послуг, просила позов задовольнити. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала. Зазначила, що будинок є спадковим майном, який вона, бабуся та матір`ю успадкували після смерті її батька в рівних частках. В грудні 2004 року - бабуся, а в грудні 2011 року мати - подарували їй власні частки будинку, тому вона є власником усього будинку. Відповідачі не є членами її сім`ї, їх реєстрація у будинку перешкоджає їй оформити субсидію на комунальні послуги. Зазначила, що відповідач [PERSON] після смерті власної дружини у 2005 році, мав намір оформити опікунство над неповнолітнім [PERSON] , якого дружина взяла з дитячого будинку. Оскільки власного житла у нього не було, її матір, яка знала [PERSON] з молодих років, пішла йому назустріч і у 2008 році зареєструвала відповідачів у будинку. Вказала, що на той час вона переважно проживала у м. Фастів, у зв`язку з роботою на залізниці, а тому як власник більшої частини будинку, згоди на реєстрацію місця проживання відповідачів не давала. З листопада 2011 року стала проживати у будинку з чоловіком [PERSON] , з яким 07 грудня 2013 року зареєстрували шлюб, а в червні у них народилася донька. Підтвердила, що акт, яким зафіксовано факт не проживання відповідачів у житловому будинку, складений головою квартального комітету за участі сусідів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Зазначила, що залишаючи будинок у вересні чи в жовтні 2013 року, відповідачі забрали всі власні речі з собою. Вказала, що у будинку лише три житлові кімнати, відповідачі практично не проживали у будинку за місцем реєстрації, а проживали у с. Серединці Шепетівського району. Рух справи та інші процесуальні дії у справі. Згідно протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 06 листопада 2018 року справа передана на розгляд судді Босюку В.А. Ухвалою суду від 15 листопада 2018 року у справі відкрито спрощене позовне провадження та призначено її до судового розгляду на 10 грудня 2018 року. Розгляд справи відкладався на 02 та 23 січня 2019 року. Ухвалою суду від 23 січня 2019 року за клопотанням відповідача [PERSON] зупинено провадження в справі до набрання законної сили рішенням суду у справі №2/688/239/19 688/98/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу, визнання недійсним договору дарування, визнання майна спільною сумісною власністю та виділ в натурі частини майна, встановлення порядку користування земельною ділянкою. Ухвалою суду від 17 грудня 2020 року поновлено провадження в справі, справу призначено до розгляду на 18 січня 2021 року. Ухвалою суду від 18 січня 2021 року задоволено заяву [PERSON] про відвід судді Босюка В.А. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу передано на розгляд судді Березюк Н.П. Ухвалою суду від 19 січня 2021 року справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду на 01 лютого 2021 року. Ухвалою суду від 01 лютого 2021 року задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] , призначено справу за правилами загального позовного провадження у підготовче засідання на 08 лютого 2021 року. Ухвалою суду від 08 лютого 2021 року закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду на 18 лютого 2021 року. В справі оголошувалися перерви до 10 березня 2021 року через неявку свідків та до 16 березня 2021 року у зв`язку з завершенням робочого часу. В судовому засіданні сторона відповідача відмовилася від допиту свідків [PERSON] та [PERSON] , які повторно не з`явились в судове засідання, наполягали на допиті свідка [PERSON] . Позивачка [PERSON] надала суду заяву [PERSON] від 10 березня 2021 року, згідно якої останній із телефонної розмови з донькою [PERSON] стало відомо, що за клопотанням [PERSON] вона викликається в судове засідання для допиту як свідок. Посилаючись на те, що проживає за межами міста Шепетівки у м. Вінниця, не має можливості з`явитися до суду та відмовляється від давання показань по справі, оскільки позивачка є її донькою. Сторона відповідача заперечила проти приєднання до справи даної заяви та наполягала на виклику свідка [PERSON] для її допиту. Ухвалою суду без виходу до нарадчої кімнати відмовлено стороні відповідача у повторному виклику свідка [PERSON] в судове засідання, оскільки стороною відповідача не надано суду відомостей про адресу проживання (перебування) [PERSON] , яка зі слів позивачки проживає у м. Вінниці, а не у спірному будинку, що перешкоджає надісланню судової повістки про виклик до суду, а також, з урахуванням пояснень позивачки і змісту заяви [PERSON] про відмову останньої від давання показань як свідка, з огляду на те, що вона є матір`ю позивачки. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду без виходу до нарадчої кімнати відмовлено стороні позивача у долученні до матеріалів справи додаткових доказів на підтвердження позовних вимог, оскільки такі зібрані з порушенням передбаченої ЦПК процедури після закриття підготовчого провадження, під час судового розгляду, а про їх наявність та неможливість подання у встановлені строки, стороною позивача не було повідомлено суд під час підготовчого провадження. \~ \~ \~ \~Доводи та заперечення сторони відповідача. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] своїм процесуальним правом не скористалися - відзиву на позов не надали. Відповідач [PERSON] в підготовче засідання та в судові засідання не з`явився, через власного представника Гаврилюка В.М., що діє за нотаріально посвідченою довіреністю від 26 березня 2018 року, виданою строком на три роки, яка дійсна до 26 березня 2021 року, подав заяву від 08 лютого 2021 року про розгляд справи у його відсутність, позов не визнав, у задоволенні позовних вимог просив відмовити. Неявка відповідача, який повідомлений про дату, час та місце судового розгляду через власного представника [PERSON] , подав заяву про розгляд справи у його відсутність, не є перешкодою для розгляду справи по суті. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнав. В обґрунтування заперечень зазначив, що позовні вимоги не підлягають задоволенню оскільки позивачка [PERSON] не є власником будинку, а тому суд не може розглядати її позов. Вказав, що старий будинок по [ADDRESS] був перебудований за час його спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з матір`ю позивачки [PERSON] . Зазначив, що відповідно до ст.331 ЦК України право власності на будинок виникає з моменту державної реєстрації, а тому позивачка не набула права власності на вказаний будинок. Станом на час укладення договору дарування частини будинку в грудні 2011 року, старого будинку вже не існувало, а новий будинок не був зареєстрований у встановленому порядку. Вказав, що посилання позивачки на те, що вони з [PERSON] нібито не проживають у будинку з 2013 року не відповідають дійсності. Так, у 2015 році [PERSON] давав розписку, яка позивачкою долучена до справи, про те, що проживає за зазначеною адресою та зобов`язується повернути золоті вироби та грошові кошти, отже позивачка бачила їх у 2015 році. Крім того, в січні 2015 року у місцевій газеті була опублікована стаття про те, що матір позивачки приютила сироту [PERSON] , а в березні 2017 року позивачка [PERSON] знімала пенсійні гроші з банківської картки, оформленої у Приватбанку на ім`я [PERSON] , до якої був приєднаний телефон її матері [PERSON] . Ці кошти вона використовувала на оплату комунальних послуг. Зазначив, що з серпня 2005 року по грудень 2014 року проживав з матір`ю позивачки як чоловік і жінка, що встановлено судовим рішенням. За час спільного проживання спільно перебудували старий будинок, у його будівництво він вкладав власні кошти та власну працю, оскільки всі разом планували проживати у ньому. В грудні 2014 року спільне проживання з матір`ю позивачки припинилося і він поїхав на заробітки, але повертався у їх спільний будинок, у якому проживав разом з [PERSON] . Періодично, вони їздили на заробітки, - він у м. Київ, а [PERSON] в м. Одесу, але завжди поверталися у будинок. Доказів їх перебування на заробітках поза межами міста Шепетівки у нього не має. З серпня 2016 року його перестали допускати у будинок. Він писав офіційні листи на ім`я [PERSON] , з вимогою надати дублікат ключа, оскільки він є співвласником будинку, який був побудований за час спільного проживання з її матір`ю [PERSON] , а також викликав працівників поліції, які рекомендували йому звернутися до суду. Має намір проживати у спірному будинку, частина якого належить йому. В квітні 2020 року звернувся в суд з позовом про вселення, однак та справа зупинена до набрання законної сили рішенням суду в даній справі. Зазначив, що до березня 2017 року позивачка знімала гроші з картки [PERSON] , які йшли на сплату комунальних послуг, а з березня 2017 року вони не сплачують комунальні послуги, оскільки не живуть у будинку. Іншого житла ні в нього, ні в [PERSON] не має, в село Серединці вони з [PERSON] їздили як на дачу, там у них до 2014 року на праві користування був будинок. На даний час проживають у будинку в с. Червоний Цвіт Шепетівського району, який належить його знайомим. У 2005 році він став проживати разом з матір`ю позивачки, в цей час [PERSON] проживав з дядьком. Коли розпочали будівництво нового будинку замість існуючого старого, домовлялися, що будинок буде для всіх, і всі разом у ньому будуть проживати. Підтвердив, що ніяких письмових договорів про спільне будівництво будинку з позивачкою та її матір`ю не укладав. Зазначив, що на даний час у будинку є їхні з [PERSON] особисті речі, а також кухонна електрична техніка [PERSON] . Вважає, що вселився у будинок разом з [PERSON] на законних підставах, набув права власності на частину нового будинку, оскільки як фактичний чоловік матері позивачки приймав участь у його будівництві, позивачка не є власником нового будинку, оскільки право власності на нього не зареєстровано у встановленому порядку, не проживають у будинку з серпня 2016 року, оскільки позивачка змінила замки та не допускає їх до будинку, просив у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача адвокат Рівнячок Л.С. в судовому засіданні в обґрунтування заперечення позовних вимог суду пояснив, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено що [PERSON] та матір позивачки [PERSON] проживали як одна сім`я та спільно будували будинок, а тому [PERSON] має право на частку у даному будинку. Просив у задоволенні позову відмовити, звернув увагу суду на те, що позовні вимоги позивача ґрунтуються на нормах Житлового кодексу, хоча мають вирішуватися згідно положень ст.405 ЦК України. При постановленні рішення просив не враховувати акт, складений головою квартального комітету про не проживання відповідачів у спірному будинку, оскільки в судовому засіданні один свідок показав, що при складанні акту інших свідків не було, а інший свідок показав, що були присутні інші свідки. Просив врахувати, що відповідачі не проживають у спірному будинку, оскільки їх не допускають в будинок, позивачка змінила замки, однак у будинку є особисті речі відповідачів. Виклад встановлених судом обставин та зміст спірних правовідносин. Між сторонами виникли правовідносини, які регулюються нормами Житлового кодексу України та Цивільного кодексу України, з приводу користування \~майном (житловим будинком), яке належить позивачу на праві власності та перебуває у користуванні відповідачів не на договірних засадах - без укладення договору, що визначає порядок та умови користування таким майном. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що позивач [PERSON] є єдиним власником будинку [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Так, позивачка набула права спільної часткової власності з матір`ю [PERSON] на 68/100 частини будинковолодіння згідно рішення Шепетівського міського суду Хмельницької області від 27 жовтня 1998 року, яким проведено розподіл спадкового майна будинку [ADDRESS] . Згідно вказаного рішення за позовом бабусі позивачки - [PERSON] , останній виділено на праві приватної власності 32/100 частини будинковолодіння, а [PERSON] та [PERSON] (після одруження [PERSON] ) на праві спільної власності 68/100 частини будинковолодіння. Право спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] на 68/100 частини будинковолодіння по [ADDRESS] у встановленому порядку зареєстровано Шепетівським БТІ 29 листопада 2001 року. \~ \~ \~ \~29 грудня 2004 року бабуся позивачки [PERSON] відповідно до договору дарування частини будинку подарувала [PERSON] 32/100 частини будинку [ADDRESS] з належною частиною надвірних будівель. Договір посвідчений приватним нотаріусом Шепетівського міського нотаріального округу 29 грудня 2004 року. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно право власності [PERSON] на 32/100 частини домоволодіння по [ADDRESS] зареєстровано в Шепетівському БТІ реєстраційний номер 9057828 від 23 лютого 2005 року. \~ \~ \~ \~Згідно договору дарування частини будинку від 12 грудня 2011 року [PERSON] подарувала [PERSON] 34/100 частин будинку [ADDRESS] . Договір посвідчений приватним нотаріусом Шепетівського міського нотаріального округу 12 грудня 2011 року. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно право власності [PERSON] на 34/100 частини домоволодіння по [ADDRESS] зареєстровано в Шепетівському БТІ реєстраційний номер 9057828 від 12 грудня 2011 року. Після одруження 07 грудня 2013 року з [PERSON] , [PERSON] присвоєно прізвище « [PERSON] », що підтверджується рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 13 травня 2016 року в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. \~ \~ \~ \~Відповідно до відомостей домової книги, довідки про склад сімї або зареєстрованих у житловому будинку осіб від 26 жовтня 2018 року у будинку [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , як власник, [PERSON] [PERSON] , [PERSON] , як зареєстровані особи. Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 30 червня 2020 року в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу, визнання недійсним договору дарування, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на Ѕ частину майна позов задоволено частково. Встановлено факт спільного проживання однією сім`єю без шлюбу [PERSON] з [PERSON] в період з серпня 2005 року по грудень 2014 року. В решті позову відмовлено. Вказане рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним договору дарування мотивоване тим, що [PERSON] на момент укладення [PERSON] та [PERSON] 12 грудня 2011 року договору дарування 34/100 частин житлового будинку, щодо якого виник спір, не був власником чи співвласником подарованої частини будинку, тому його згода на розпорядження майном законодавчо не передбачена. Крім того, [PERSON] відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на Ѕ частину майна, з огляду на те, що перебудова житлового будинку здійснена без дозволу на проведення будівельних робіт та належно затвердженого проекту, а тому особа, яка здійснила самочинне будівництво не набуває права власності на нього, крім того, [PERSON] не доведено, що будівництво спірного будинку здійснювалося за спільні його та [PERSON] кошти, та не надано доказів про здійснення такого будівництва з дозволу власника землі [PERSON] , укладення з нею договору у порядку, передбаченому ст.102-1 ЗК України, укладення письмової угоди про спільне будівництво. Станом на час реєстрації місця проживання відповідачів у спірному житловому будинку у 2008 році, позивачці належало 66/100 частин вказаного будинковолодіння, а [PERSON] , членом сім`ї якої, відповідно до рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 30 червня 2020 року були відповідач [PERSON] та його підопічний [PERSON] , належало лише 34/100 частини будинковолодіння, яку вона в грудні 2011 року подарувала позивачці на підставі договору дарування. Отже, у відповідачів виникло право користування лише частиною житлового будинку по [ADDRESS] , яка належала [PERSON] . Після припинення в грудні 2014 року фактичних шлюбних стосунків матері позивачки [PERSON] з [PERSON] , останній разом з підопічним [PERSON] перестали проживати у спірному будинку. \~ \~ \~ \~Відповідно до акта №415 від 19 жовтня 2018 року та довідки квартального комітету №4 від 16 жовтня 2018 року №413 у будинку [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON] , але в будинку не проживають з 2013 року, комунальними послугами не користуються. \~ \~ \~ \~Відповідно до акту обстеження умов проживання (без дати), складеного спеціалістами органу опіки та піклування, складеного за заявою [PERSON] , з метою встановлення опіки, проведено обстеження умов проживання в будинку по [ADDRESS] . Актом встановлено, що для виховання та розвитку дитини виділена окрема кімната, стосунки в сім`ї доброзичливі, співмешканка [PERSON] [PERSON] та її донька [PERSON] не заперечують проти встановлення опіки над [PERSON] . Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що є рідною сестрою позивачки. Спірний будинок дістався бабусі, матері та сестрі у спадок після смерті батька. Відповідачу [PERSON] була потрібна прописка, оскільки він хотів оформити опікунство над неповнолітнім [PERSON] , а тому мати допомогла йому, прописавши їх у будинку. Однак у будинку вони не проживали, а лише знаходилися в ньому, коли опікунська рада обстежувала умови їх проживання. Заперечила, що їх матір [PERSON] проживала однією сім`єю з [PERSON] як чоловік та жінка. Свідок [PERSON] суду показала, що позивачка є її сусідкою. Відповідача бачила, але особисто з ним не знайома. На прохання позивачки підписала документ про те, що відповідач не проживає у будинку. Зазначила, що бачила відповідача на подвір`ї у позивачки коли в них було будівництво, але чи він там жив їй не відомо. Відвідувала позивачку після народження доньки, відповідача у будинку не бачила. Не пам`ятає в якому році підписувала документ про те, що відповідач там не проживає, також не пам`ятає чи був присутній їхній сусід [PERSON] , а також в якому місці підписувала цей документ. Вказала, що позивачка пояснила їй, що відповідач претендує на її будинок. Вона підписала даний акт тому, що не бачила, щоб відповідач проживав у будинку позивачки. З часу народження доньки позивачки, не була у неї в будинку. На даний час у будинку проживає [PERSON] з донькою, більше там нікого немає. Підтвердила, що бачила [PERSON] на подвір`ї [PERSON] , коли в них було будівництво, як працівника, [PERSON] не знає та ніколи не бачила. Коли підписувала акт, то голови квартального комітету не було. Свідок [PERSON] суду показав, що був запрошений позивачкою, щоб пересвідчитися чи вона проживає у будинку удвох з донькою. Також були присутні [PERSON] та [PERSON] , прізвища їх не пам`ятає. Вони пройшлися по будинку, пересвідчилися, що у ньому не має чужих речей, також не було сумок з речами. Змісту акту не пам`ятає. Крім того, зазначив, що йому, як сусіду, відомо, що у будинку позивачки, крім неї та доньки ніхто не проживає. Його донька ровесниця доньки позивачки, разом граються, в т.ч. у помешканні позивачки, а тому він періодично забирає доньку від позивачки. Обставин складання акту не пам`ятає, оскільки це було у 2018 році, ще була сусідка [PERSON] . Зазначив, що на даній вулиці він народився та виріс, добре знає позивачку та членів її сім`ї, в акті засвідчив, що відповідачі не проживають у будинку позивачки. Вважає логічним зазначення в акті відомостей про те, що особи, які не проживають у будинку, не користуються послугами. Зазначив, що відповідача ніколи не бачив у помешканні позивачки, вперше побачив, коли він намагався вручити йому повістку. [PERSON] не знає та ніколи не бачив. Застосоване законодавство. За положеннями\~статті 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до\~статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із\~законом\~і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених\~законом\~і загальними принципами міжнародного права. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Відповідно до с.11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору тощо. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із\~законом\~і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Крім того, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6\~статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів. У\~статті 41 Конституції України\~передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до частин першої, другої\~статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша\~статті 321 ЦК України, ст. 41 Конституції України). Відповідно до частини першої\~статті 383 ЦК України\~власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно з положеннями\~статті 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до\~статті 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Відповідно до положень\~статті 16 ЦК України\~особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права. Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення (негаторний позов). Мотиви та висновки суду. Суд вважає такими, що не заслуговують на увагу твердження представника відповідача про те, що стороною позивача не вірно обрано норму права, оскільки для вирішення спору мали бути застосовані положення частини другої\~статті 405 ЦК України,\~ з огляду на таке. Частиною першою\~статті 156\~ЖК України \~передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього\~Кодексу, а саме: дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Аналогічну норму містить також частина перша\~статті 405 ЦК України, відповідно до якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. За змістом зазначених норм право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини другої\~статті 405 ЦК України\~член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено та із матеріалів справи вбачається, що відповідачі відповідно до положень частини другої\~статті 64 ЖК України, частини четвертої статті 156\~ЖК України\~не є членом сім`ї позивачки, як власника житлового будинку [ADDRESS] , оскільки не вели з позивачкою спільного господарства, не мали взаємних прав та обов`язків. Так, з пояснень позивачки слідує, що будучи власником 66/100 частин житлового будинку до 2011 року фактично не проживала у ньому, оскільки в зв`язку з роботою на залізниці проживала у м. Фастові. В листопаді 2011 року стала проживати у будинку з [PERSON] , з яким в подальшому зареєструвала шлюб та народила доньку. Дані пояснення позивачки стороною відповідача не спростовані, також не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачі у період з серпня 2005 по грудень 2014 року вели спільне господарство з позивачкою та мали з нею взаємні права та обов`язки. Судовим рішенням від 30 червня 2020 року, що набрало законної сили, на яке відповідач [PERSON] посилається як на підставу наявності у нього права на частину будинку, встановлено факт проживання [PERSON] з матір`ю позивачки [PERSON] як чоловіка та жінки без шлюбу. Таким чином, з огляду на сутність встановлених правовідносин твердження представника відповідача про застосування до спірних правовідносин положень статті 405\~ЦК України\~є помилковим. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 10\~лютого 2021\~року у справі №502/922/18 (провадження № 61-1913св20). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки про застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. \~ \~ \~ \~Отже судом встановлено, що з грудня 2014 року відповідачі [PERSON] та його підопічний [PERSON] не проживають у житловому будинку [ADDRESS] , який належить на праві власності позивачу, оскільки після припинення між матір`ю позивачки [PERSON] та [PERSON] фактичних шлюбних стосунків, перестали бути членами сім`ї матері позивачки та переїхали на інше місце проживання у село Червоний Цвіт Шепетівського району Хмельницької області. Відповідачем [PERSON] не надано суду доказів на підтвердження того, що [PERSON] не допускає його та [PERSON] до житлового будинку в якому знаходяться їх речі. Крім того, не надано доказів, що особисті речі відповідачів, в т.ч. власний одяг та інші речі, знаходяться у будинку позивачки. Натомість, дані твердження відповідача [PERSON] спростовані показаннями свідка [PERSON] , який в судовому засіданні показав, що складанню акту, згідно якого відповідачі не проживають за місцем реєстрації, передувало обстеження будинку на предмет наявності речей, що не належать позивачці, за результатом якого встановлено відсутність таких речей. Крім того, з часу, з яким відповідачі пов`язують порушення власних прав, що виявилось у не допуску їх до житлового будинку, - з серпня 2016 року, відповідачі не вживали заходів для відновлення права, яке вони вважали порушеним звернувшись в березні 2017 року до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні власністю, вселення та виділ Ѕ частки в натурі, [PERSON] не добросовісно користувався своїми правами, внаслідок чого ухвалою суду від 08 жовтня 2018 року його позовну заяву залишено без розгляду. Відповідач [PERSON] не звертався до суду з відповідними позовами з метою витребування у позивача одягу та інших власних речей, а також про усунення перешкод у користуванні будинком. В січні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу, визнання недійсним договору дарування, визнання майна спільною сумісною власністю та виділ в натурі частини майна, встановлення порядку користування земельною ділянкою, і лише влітку 2020 року відповідачі подали позов про вселення. Суд визнає таку поведінку відповідачів свідомою, яка свідчить про втрату інтересу до будинку в грудні 2014 року, у зв`язку з припиненням фактичних шлюбних стосунків між [PERSON] та [PERSON] . Суд зазначає, що підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житлом, є лише її свідома поведінка, яка свідчить про втрату інтересу до приміщення. Відповідне положення міститься у\~постанові КЦС ВС від 9 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18. Суд зауважує, що у відповідача [PERSON] , як фактичного чоловіка матері позивачки [PERSON] , виникло лише право користування тією частиною житла, яка на час реєстрації місця проживання відповідачів належала [PERSON] на праві власності, та яке було в неї припинено в грудні 2011 року за договором дарування. Крім того, [PERSON] не набув права власності на частину реконструйованого будинковолодіння [ADDRESS] , що на його думку, є спільним майном подружжя, нажитим за час спільного проживання з [PERSON] без реєстрації шлюбу, що встановлено рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 30 червня 2020 року, яке набрало законної сили. Суд не приймає доводи відповідача [PERSON] про те, що факт проживання відповідачів у спірному будинку до серпня 2016 року підтверджується розпискою [PERSON] від 15 травня 2015 року та інформацією ПАТ КБ «Приватбанк», з огляду на таке. Розписка, складена в присутності [PERSON] [PERSON] 15 травня 2015 року, не підтверджує факту проживання у спірному будинку відповідачів станом на час її написання - 15 травня 2015 року, оскільки така складалася на підтвердження інших обставин - наявності у відповідача [PERSON] боргових зобов`язань перед [PERSON] , у зв`язку з привласненням ним золотих виробів останньої, а відомості про місце проживання відповідачів зазначені у розписці відповідно до місця реєстрації їх місця проживання. Суд зазначає, що відомості ПАТ КБ «Приватбанк» згідно довідки від 27 лютого 2017 року №7KIVEAGS66HHFMSA про використання мобільного телефону, який з пояснень відповідача [PERSON] нібито належить матері позивачки, та про зняття коштів з рахунку [PERSON] , згідно виписки ПАТ КБ «Приватбанк» від 04 серпня 2017 року №023СAN3N6MO9HNU1 по картці [NUMBER] за період з 01.03.2017 31.03.2017 є доказами наявності у [PERSON] карткового рахунку, поступлення на нього пенсійних коштів та зняття коштів з рахунку [PERSON] не встановленою особою, оскільки долучені відповідачем фотографії не містять даних про те, що дані фотографії виготовлені з системи відеонагляду Банку за об`єктом (банкоматом) Банку та не є доказом, що особу, зображену на фотознімках можна чітко ідентифікувати як [PERSON] , а також не є доказом, що кошти, зняті невстановленою особою з рахунку [PERSON] витрачалися на оплату комунальних послуг у будинку по [ADDRESS] . Крім того, вказана інформація не може бути доказом проживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] у будинку позивачки станом на час зняття готівкових коштів з рахунку - в березні 2017 року, оскільки відповідач [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що у спірному будинку вони не проживають з серпня 2016 року. Також не є доказом проживання відповідачів у спірному будинку в січні 2015 року стаття опублікована у місцевій газеті «Шепетівський вісник» за 22 січня 2015 року, у якій зазначено інформацію: «Наразі, [PERSON] тимчасово приютила жінка з [PERSON] ». Вказана стаття опублікована за матеріалами виїзної акції активістів-волонтерів та пояснень [PERSON] щодо відстоювання ним прав на квартиру у с. Серединці Шепетівського району, не містить відомостей про інтерв`ю з [PERSON] , яка б підтвердила, що станом на січень 2015 року відповідачі проживають у її будинку. Крім того, зміст статті не суперечить поясненням позивачки про те, що її мати - [PERSON] у 2008 році прописала відповідачів у будинку. Вказані докази, надані відповідачем [PERSON] є не належними доказами, оскільки відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України не містять інформацію щодо предмета доказування. Посилання відповідача на те, що він та [PERSON] мають намір проживати в житловому будинку, в якому зареєстроване їх місце проживання, у зв`язку з чим звертались із відповідними заявами до позивачки, проте через неприязні стосунки та вчинення перешкод з боку позивача, що підтверджується відомостями з поліції, позбавлені такої можливості суд відхиляє, оскільки намір відповідачів проживати у будинку позивача не є достатньою підставою для обмеження [PERSON] , як власника, на мирне володіння її майном у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Суд зауважує, що право відповідача [PERSON] на відшкодування понесених ним затрат власними коштами та трудовою участю на реконструкцію житлового будинку [ADDRESS] , за наявності правових підстав, може бути захищене, шляхом звернення до суду з відповідним позовом про відшкодування витрат на будівництво. Суд також зазначає, що внаслідок задоволення позову не буде порушене право відповідача [PERSON] , оскільки на частину спірного житла, яка належала [PERSON] він набув лише права користування відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України, внаслідок того, що його опікун [PERSON] перебував у фактичних шлюбних стосунках із [PERSON] , якій на час виникнення такого права, належало 34/100 частини будинку на праві власності, і переїхавши до фактичного подружжя опікуна разом з ним, набув відповідного права як член сім`ї власника 34/100 частини будинку, а після припинення у [PERSON] права власності на частину будинку в грудні 2011 року, користувався будинком, як член сім`ї колишнього власника. Після того, як з грудня 2014 року [PERSON] та [PERSON] припинили спільне проживання як подружжя, та переїзду в с.Червоний Цвіт Шепетівського району Хмельницької області, він втратив право на користування житловим будинком позивача, оскільки не проживає у ньому без поважних причин. Суд зауважує, що відсутність у відповідачів іншого житла, яке б належало їм на праві власності, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову позивачки, оскільки остання не має обов`язку по забезпеченню відповідачів житлом, а реалізація її правомочностей власника житла, не може ставитись у залежність від поведінки колишніх членів сім`ї колишнього власника частини житла. Суд не приймає до уваги твердження відповідачів про те, що позивачка не має права на звернення до суду, оскільки старого будинку, власником якого вона була, не існує, натомість самочинно збудовано новий будинок, який в установленому порядку не зареєстрований. Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Пункт 1 ч.1 ст.27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. Згідно зі ст.2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Отже державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а\~лише засвідчує\~вже набуте особою право власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Відповідне положення міститься у\~постанові КГС ВС від 24 січня 2020 року № 910/10987/18. \~ \~ \~ \~Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 30 червня 2020 року встановлено, що земельна ділянка площею 0,0800 га для будівництва і обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі акту на право власності на земельну ділянку, перебудова житлового будинку здійснена без отримання дозволу на проведення будівельних робіт, без виготовлення проекту на об`єкт нерухомості, такий об`єкт до експлуатації не прийнятий і право власності на нього після добудови не зареєстровано, а тому є всі підстави вважати спірний будинок самочинним будівництвом. Суд зауважує,\~що порядок легалізації самочинного будівництва, його перебудову та знесення визначено положеннями ст.376 ЦК України та законодавчими актами, що регулюють порядок містобудівної діяльності. А тому, у зв`язку із самочинним будівництвом, у позивачки, як власника земельної ділянки, на якій проведено самочинне будівництво, за наявності підстав, у встановленому порядку може виникнути - право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на належній їй земельній ділянці, якщо це не порушує права інших осіб, або може виникнути обов`язок по його перебудові. Суд зазначає, що відповідно до ч.6 ст.376 ЦК України особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. За таких обставин, ефективним способом захисту права відповідача [PERSON] на відшкодування понесених ним затрат власними коштами та трудовою участю на реконструкцію житлового будинку [ADDRESS] , за наявності правових підстав, може бути звернення до суду з відповідним позовом про відшкодування витрат на будівництво. Суд зауважує, що підставами припинення права власності є юридичні факти (певні обставини), з якими закон пов`язує ліквідацію права власності взагалі або перехід його до іншої особи. Загальні підстави припинення права власності визначає Цивільний кодекс України (ст.346 ЦК). \~ \~ \~ \~Згідно з ч.2 ст.346 ЦК України право власності може бути припинене також в інших випадках, встановлених законом. При цьому має дотримуватися положення Конституції України: «Ніхто не може бути позбавлений права власності інакше, як за рішенням суду». \~ \~ \~ \~ \~Статтею 349 ЦК України визначено, що право власності на майно припиняється в разі його знищення. При цьому, у разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру. \~ \~ \~ \~Отже, враховуючи, що право власності позивачки на будинок по [ADDRESS] не припинене, як власник земельної ділянки вона не позбавлена можливості реалізувати своє право на легалізацію самочинного будівництва по [ADDRESS] , а тому є належним позивачем у справі. Враховуючи, що відповідачі не проживають у будинку [ADDRESS] з грудня 2014 року, жодних угод між сторонами щодо порядку користування спірним житлом укладено не було, у зв`язку з реєстрацією у вказаному житловому будинку відповідачів у позивача виникають перешкоди щодо оформлення субсидії, з огляду на положення\~статті 391 ЦК України\~позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням, підлягають задоволенню. Розподіл судових витрат. Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір в сумі 768 грн. 40 коп. В порядку\~ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України\~з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 768 грн. 40 к., сплачений позивачем під час звернення з даним позовом до суду, по 352,40 грн, з кожного.

Outcome: approved