Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-19 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив зобов`язати відповідача вилучити з кредитної історії інформацію за кредитним договором № 1888013 від 20 грудня 2012 року, надану АТ «УніКредитБанк». В обґрунтування позову зазначено, що у жовтні 2019 року позивач з`ясував, що у відповідача міститься запис щодо незакритого кредитного договору від 19 березня 2007 року з АТ «УніКредитБанк» на суму 47 847, 25 грн, укладення якого позивач заперечує. З`ясовуючи надалі обставини розміщення такої інформації, представником позивача було здійснено адвокатський запит до ТОВ «ФК «Фонд боргових зобов`язань», до якого йому було пораджено звернутися АТ «Альфа-Банк», яке було правонаступником АТ «Укрсоцбанк», котре у свою чергу набуло всіх прав і обов`язків за АТ «УніКредитБанк». Відповіді на адвокатський запит, у якому сторона позивача просила надати копії кредитного договору та документи по нарахованим сумам кредиту, станом на день звернення до суду не було надано. Від відповідача відзив, від третіх осіб у справі - пояснення на позов не надходили до суду. ІІ. Процесуальні дії і рішення у справі. 24 квітня 2020 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, яку передано судді, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), для вирішення питання про відкриття провадження у справі. Ухвалою судді від 28 квітня 2020 року залишено без руху позовну заяву, на виконання якої засобами поштового зв`язку 15 травня 2020 року до суду надійшла позовна заява у новій редакції та у примірниках, згідно з кількістю учасників справи, які передано 18 травня 2020 року. 19 травня 2020 року у справі відкрито проводжання для розгляду у спрощеному порядку. 25 вересня 2020 року на електронну пошту суду надійшла заява сторони позивача про залучення в якості третьої особи у справі ТОВ «ФК «Укрфінресурс», вмотивоване тим, що за отриманою на адвокатський запит представником позивача інформацією від ТОВ «ФК «Фонд боргових зобов`язань», останнім відступлено право вимоги за кредитним договором № 1888013 від 19 березня 2007 року, укладеного [PERSON] та АТ «УніКредитБанк», ТОВ «ФК «Укрфінресурс». Проте доказів вказаного представнику позивача не було надано. 11 листопада 2020 року ухвалою суду залучено ТОВ «ФК «Укрфінресурс» в якості третьої особи до участі у справі. Представник позивача подав до Відділу документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян (загальна канцелярія суду) заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує і просить задовольнити, не має заперечень проти заочного рішення суду. Відповідач, який належним чином повідомлявся про відкриття провадження по справі у порядку спрощеного позовного провадження за зареєстрованим місцезнаходженням, не скористався своїм правом подати відзив на позовну заяву, тому в силу частини восьмої ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. На підставі частини першої ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності заперечень позивача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення у справі заочного рішення та задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. ІІІ. Фактичні обставини справи. Відповідно до інформації, розміщеної у базі ТОВ «Українське бюро кредитних історій» щодо позивача, 19 березня 2007 року ним отримано у АТ «Унікредит Банк» кредитні кошти за договором № 1888013 у розмірі 55 079, 35 грн. Станом на 25 березня 2020 року, як вбачається з витягу бази ТОВ «Українське бюро кредитних історій» розмір кредитної заборгованості позивача становить 47 847, 25 грн. 23 жовтня 2019 року позивач письмово звернувся до АТ «Альфа-Банк», який став правонаступником усіх прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», до якого, за рішенням позачергових загальних зборів акціонерів від 05 серпня 2013 року, було приєднано АТ «Унікредит Банк». З відповіді АТ «Альфа-Банк» від 04 листопада 2019 року на заяву позивача вбачається, що право вимоги щодо заборгованості за договором № KJ4-26258021010131 від 19 березня 2007 року, укладеного [PERSON] та ПАТ «УніКредитБанк», було відступлене на користь ТОВ «Факторингова компанія «Фонд боргових зобов`язань» на підставі договору факторингу № 2235 від 18 листопада 2013 року, укладеного між ПАТ «УніКредитБанк» та новим кредитором, за яким було передано всі матеріали справи за договором. 18 грудня 2019 року представником позивача подано адвокатський запит до ТОВ «ФК «Фонд боргових зобов`язань» щодо надання інформації стосовно дати, номеру, суми кредиту та заборгованості по кредитному договору, укладеному [PERSON] та ПАТ «УніКредитБанк», на який відповіді не отримано. 09 липня 2020 року представник позивача повторно звернувся із адвокатським запитом до ТОВ «ФК «Фонд боргових зобов`язань», на який надано відповідь, що надати кредитний договір та повний розрахунок заборгованості по ньому не мають можливості, у зв`язку із відступленням прав вимоги заборгованості ТОВ «Факторингова компанія «Укрфінресурс» на підставі договору факторингу. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності (частина перша статті 5 ЦК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 березня 2020 року у справі № 686/7590/18 (провадження № 61-698св19) вказано, що «за загальним правилом, дія актів цивільного законодавства в часі має футороспективний характер, тобто спрямована на майбутнє. У зв`язку з чим законодавець передбачає, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності». Відповідно до пункту 1 розділу III Прикінцеві положення Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» від 23 червня 2005 року № 2704-IV цей Закон набирає чинності через шість місяців з дня його опублікування. Правові та організаційні засади формування і ведення кредитних історій, права суб`єктів кредитних історій та користувачів бюро кредитних історій, вимоги до захисту інформації, що складає кредитну історію, порядок утворення, діяльності та ліквідації бюро кредитних історій визначені Законом України «Про організацію формування та обігу кредитних історій». Відповідно до ст. 3 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» ведення кредитної історії - діяльність Бюро із збирання, оброблення, зберігання, захисту, використання інформації, яка складає кредитну історію. Користувач Бюро - юридична або фізична особа - суб`єкт господарської діяльності, яка укладає кредитні правочини та відповідно до договору надає і має право отримувати інформацію, що складає кредитну історію. У частині першій статті 5 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) передбачено, зокрема, що джерелами формування кредитних історій є: відомості, що надаються Користувачем до Бюро за письмовою згодою суб`єкта кредитної історії відповідно до цього Закону. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 10 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) бюро вилучає з кредитної історії всю інформацію, яка передбачена пунктом 2 частини першої статті 7, у разі відсутності кредитного правочину, Договору або визнання їх недійсними. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як встановлено у ході розгляду справи ТОВ «Українське бюро кредитних історій» розміщено інформацію щодо позивача про те, що ним 19 березня 2007 року було отримано у АТ «Унікредит Банк» кредитні кошти за договором № 1888013 у розмірі 55 079, 35 грн. Згідно з відповіддю АТ «Альфа-Банк», який став правонаступником усіх прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», до якого, за рішенням позачергових загальних зборів акціонерів від 05 серпня 2013 року, було приєднано АТ «Унікредит Банк», з позивачем останнім було укладено договір № KJ4-26258021010131 від 19 березня 2007 року, а право вимоги відступлене на користь ТОВ «Факторингова компанія «Фонд боргових зобов`язань». ТОВ «Факторингова компанія «Фонд боргових зобов`язань» вказано у відповіді на адвокатський запит сторони позивача, що передало право вимоги щодо заборгованості за кредитним договором ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінресурс». Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що у ході розгляду справи стороною відповідача не було належним чином доведено достовірність розповсюдженої інформації щодо існування кредитного договору № 1888013 від 20 грудня 2012 року та наявності заборгованості у позивача за його неналежне виконання, тому, відповідно до пункту 1 частини першої ст. 10 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій», така інформація підлягає вилученню. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача документально підтверджена сплачена сума судового збору у розмірі пропорційно до задоволеної частини позову - 840, 80 грн. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved