Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-13 00:00:00

Міський соціально-ребілітаційний центр матері та дитини «Містечко милосердя [PERSON]» звернувся в серпні 2016 року до Івано-Франківського міського суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про відібрання [PERSON], [INFO], від матері [PERSON] та батька [PERSON], відібрання [PERSON], [INFO], від матері [PERSON], без позбавлення відповідачів батьківських прав. В подальшому вимоги були збільшені щодо залишення дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], після відібрання від батьків, на проживання в Міському соціально-ребілітаційного центрі матері та дитини «Містечко милосердя [PERSON]», де вони і перебувають з 2011 року. Ухвалою суду від 25.08.2016 року залучено до участі у справі орган опіки та піклування для надання відповідного висновку. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала і просила їх задовольнити з мотивів, викладених в позовній заяві. Представник органу опіки та піклування підтримала заявлені вимоги, надавши суду письмовий висновок про доцільність відібрання дітей без позбавлення батьківських прав. Відповідачі в судове засідання не зявлялися, про причини неявки суду не сповістили, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином. Частиною 4 статті 169 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до частини 1 статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відтак, виходячи зі змісту частини 4 статті 169 та частини1 статті 224 ЦПК України, а також того, що відповідач про причини неявки суд не повідомив, зважаючи на заяву позивача, в якій він не заперечував проти винесення заочного рішення, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Прокурор, який вступив у справу, в подальшому в судове засідання не зявився, пояснення по суті позову не надав. Заслухавши пояснення сторони позивача, представника ООП, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, з наступних підстав. Судом встановлено, що з 10.06.2011 року у Міському соціально-ребілітаційному центрі матері та дитини «Містечко милосердя [PERSON]» (надалі Центр) перебувають за заявою (проханням) матері [PERSON] двоє дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Мати з ними була в Центрі близько місяця, а в подальшому залишила дітей на виховання в Центрі. З 2011 року по 2013 рік мати часто (тричі на рік і більше) відвідувала дітей в Центрі, за 2014-2015рр. була двічі в центрі, в 2016 році в квітні відвідала дітей перший раз. А в серпні 2016 року мати (відповідач 1) зявилася в Центр з своїм співмешканцем, що повернувся з місць позбавлення волі (з її слів), який вів себе агресивно в присутності представників центру, погрожував їм, а сама [PERSON] пояснила свою появу тим, що в Апеляційному суді м. Києва слухається справа (про що не зазначила) і їй туди треба зявитися разом з дитиною, якою вона начебто опікується, для уникнення відповідальності. Цей факт щодо слухання справи в суді м. Києва на сьогоднішній час, підтверджується і запитами адвоката [PERSON] від 14.09 та 11.10.2016р., які надані позивачем до матеріалів справи, про збирання інформації щодо відвідування засудженою матірю своїх дітей та утримання їх нею. Місце перебування матері на сьогоднішній час чітко встановити не вдалося, вона й надалі перебуває в м.Києві. В матеріалах справи є також наявна інформація про те, що з 16.03.2016р. на обліку Соломянського райвідділу КВІ м.Києва управління Державної пенітенціарної служби в м.Києві та області, перебуває [PERSON], засуджена за ст..15 ч.2, 190 ч.2, 27 ч.5, 358 ч.4, 70 ч.4 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі, на підставі ст..79 КК звільнена від відбування покарання з іспитовим строком 1р.6 міс. (а.с.20). Зі слів засудженої матері в пояснення для кримінально-виконавчої інспекції, остання зазначила, що її доньки проживають у куми Зоряни в м.Івано-Франківську, що не відповідає дійсності. Дівчинка [PERSON], [INFO] про батька знала відомості зі слів матері (негативні), а в Свідоцтві про народження батько [PERSON] зазначений на підставі ст..126 СК України (а.с.10,15). Контакт з батьком у [PERSON] встановлений тільки в серпні 2016 року (йому не було відомо місце перебування дитини), який щодо повернення її в подальшому до матері, письмовою заявою категорично заперечив. У Свідоцтві про народження [PERSON], [INFO], батько [PERSON] записаний на підставі ст..133 СК України. Місцезнаходження батька дівчинки [PERSON] - [PERSON] не відоме, він був знятий з обліку по місцю реєстрації в 2013 році та вибув в м.Київ (а.с.22). Відповідно до ст. 141, 180 СК України батьки мають рівні права та обовязки щодо своїх неповнолітніх дітей, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За вимогами ст..150-155, 180 СК України визначено обов'язки та права батьків щодо виховання та розвитку дитини, на спілкування, права батьків по захисту дитини, забезпечення права дитини на належне батьківське виховання, здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов'язків та обовязок утримувати дитину. Даних норм мати дітей, та батько дівчинки [PERSON], належно не дотримуються, що встановлено судом. А ст.. 170 цього кодексу регулює питання відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав. Так, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сімї (особи) у разі здійснення такого супроводу. А тому, суд вважає, що позовні вимоги щодо відібрання [PERSON], [INFO], від матері [PERSON] та батька [PERSON], відібрання [PERSON], [INFO], від матері [PERSON], без позбавлення відповідачів батьківських прав, та залишення дітей на проживання в Міському соціально-ребілітаційного центрі матері та дитини «Містечко милосердя [PERSON]», де вони і перебувають з 2011 року, є обґрунтованими. Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57?60 ЦПК України. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. На підставі наведеного, відповідно до ст. 19, 150-155, 170, 180 СК України,

Outcome: approved