Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-13 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. 10.04.2020 року позивачка звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням Липоводолинського районного суду Сумської області від 27.03.2017 року з [PERSON] на її користь стягнуто аліменти в розмірі 600,00 грн. на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , щомісячно до досягнення ним повноліття. На даний час значно зросли витрати на утримання та догляд за сином, який має незадовільний стан здоров`я, а тому потребує лікування. Крім того, зросли витрати на його навчання, відвідування гуртків. Відповідач окрім аліментів, призначених за рішенням суду, в добровільному порядку додаткових коштів на утримання сина не надає. Відповідач офіційно не працює, має ще одну неповнолітню дитину, є фізично здоровим, вважає, що перешкод для того, щоб він міг працювати у нього не має. Посилаючись на викладене, просить збільшити розмір аліментів та стягнути з відповідача на утримання сина [PERSON] , [INFO] , аліменти в розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення ним повноліття, а також стягувати з [PERSON] на її користь додаткові витрати на лікування та фізичний розвиток сина періодично, щомісячно в розмірі 2500 грн. Процесуальні дії у справі. 13.04.2020 року ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження на 14.05.2020 року без виклику сторін, відповідачу визначено строк до 30.04.2020 року для подання відзиву на позовну заяву (а. с. 19). 24.04.2020 року відповідачу [PERSON] вручено копію ухвали про відкриття провадження в справі з копією позову та доданих до нього документів, про що в справі мається письмове повідомлення (а.с. 29). Короткий зміст відзиву відповідача. 04.05.2020 року відповідач [PERSON] надав відзив на позовну заяву (а.с.34-38), в якому він проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі, пославшись на їх безпідставність та необґрунтованість. Зазначив, що позивачка фактично просить змінити спосіб стягнення аліментів з твердої грошової суми на частку від доходу, що не відповідає вимогам ст. 192 СК України, згідно якої передбачена можливість збільшувати чи зменшувати розмір стягнутих аліментів. Відповідач вказує, що він не має постійного місця роботи, у зв`язку з чим його заробіток має мінливий характер. На даний час не має можливості працевлаштуватися, оскільки проживає в населеному пункті з чисельністю населення 800 чоловік, виїхати для роботи за кордон, також не може у зв`язку із введенням у країні карантинних заходів. Крім того, відповідач зазначає, що законодавством передбачений механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України навіть при наявності раніше постановлених судових рішень про стягнення аліментів у розмірі, нижчому ніж мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений законом на час стягнення. Таким чином, незважаючи на те, що рішенням Липоводолинського районного суду Сумської області від 27.03.2017 року з відповідача стягнуто аліменти у розмірі 600,00 грн., він весь час сплачує аліменти у мінімально гарантованому розмірі, що складає близько 1100,00 грн. Також аліменти у розмірі 1/3 частини від усіх видів його доходів являються досить значними для нього, оскільки з березня 2019 року він втратив роботу, внаслідок чого був змушений стати на облік як безробітній до Липоводолинської районної філії державного центру зайнятості. Розмір виплаченої відповідачу допомоги по безробіттю за 10 місяців 2019 року складає 4909,52 грн., інших доходів він не має. Також на його утриманні, окрім спільного з позивачкою сина, перебуває його дитина від іншого шлюбу, на яку рішенням Липоводолинського районного суду Сумської області від 02.08.2018 року з відповідача стягнуто аліменти у розмірі ј частини (доходу) від усіх доходів платника аліментів. Щодо позовних вимог про стягнення додаткових витрат на утримання дитини в розмірі 2500 грн., він вважає, що позивачкою не наведено жодних аргументів, які обґрунтовували б вказаний розмір витрат та не наведено обставин, що могли б викликати необхідність їх понесення. З доданих позивачкою до матеріалів справи копій розрахункових чеків, направлення у фізичний кабінет та виписок з амбулаторної карти не можливо зробити висновок про незадовільний стан здоров`я [PERSON] та необхідність у його лікуванні. Що стосується чеків, на його думку, з них не зрозуміло, хто вчиняв покупку ліків та на чию користь, також , він вважає, що позивачка не довела належними документами необхідність лікування сина саме тими препаратами, які вказані в чеках. У договорі від 16.02.2020 року укладеному між ФОП « [PERSON] » не зазначено прізвище, з ким укладений даний договір та чи були сплачені кошти на виконання вказаного договору. Просить відмовити у задоволенні позову позивачки у повному обсязі. Короткий зміст доводів позивачки на відзив відповідача. 13.05.2020 року позивачка надала суду відповідь на відзив відповідача, в якому зазначає, що відповідач сплачує аліменти в меншому розмірі, ніж йому нараховує державний виконавець, відповідач приховує те, що має в наявності легковий автомобіль та займається таксуванням, має в наявності земельний пай, який обробляє, веде підсобне господарство, а тому на її думку, може надавати матеріальну допомогу. Також вказує, що їх спільна дитина часто хворіє, але так як вона працює фельдшером, не завжди звертається до лікаря з приводу хвороби дитини. Щодо укладеного договору з ФОП [PERSON] вона проводила оплату через відділення банку АТ «Альфа Банк», на час карантину відвідування футбольного клубу призупинено. Просить задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі (а. с. 46). Враховуючи, що клопотань та заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження сторонами не надано, сторони не ініціювали перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження після отримання ухвали суду про відкриття провадження в справі, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, вказана справа відноситься відповідно до положень ст.19, ст.274 ЦПК України до малозначних справ, її розгляд визначено судом в ухвалі про відкриття провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, позивачем відповідно до положень ЦПК України надано в повному обсязі необхідні докази в обґрунтування позову, інших клопотань щодо надання чи витребування доказів сторонами не заявлялося, суд не знаходить підстав для переходу до розгляду справи в порядку загального провадження та вважає можливим розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у відповідності до положень ст.ст.277-279 ЦПК України. Згідно із частиною першою статті 7 ЦПК України розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Оскільки, Охтирським міськрайонним судом Сумської області не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні), а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому частиною п`ятою статті 272 ЦПК України. З огляду на те, що згідно із частиною першою статті 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, така інформація оприлюднюється на офіційному веб-порталі судової влади України. Наведене положення відповідає практиці Європейського суду з прав людини і не може автоматично вважатися порушенням п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. В розумінні ч.6 ст.279 ЦПК України характер спірних правовідносин та предмет доказування у даній справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи. Оскільки, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, тому, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, проаналізувавши матеріали справи, дослідивши письмові докази, вважає, що позов задоволенню не підлягає виходячи з наступного. Фактичні обставини справи, встановлені судом . Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [INFO] народився [PERSON] , в свідоцтві про народження якого батьками записані позивачка та відповідач (а. с. 8). Рішенням Липоводолинського районного суду Сумської області від 27.03. 2017 року по справі № 581/166/17 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 600,00 грн., щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягувати з 09.03.2017 року. На підставі вказаного рішення 18.04.2017 року [PERSON] видано виконавчий лист (а.с. 7). Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 09.12.2019 року № 4051 та копії довідки від 06.12.2019 року № 898 Липоводолинської районної філії державного центру зайнятості згідно, яких [PERSON] зареєстрований, як безробітній з 25.02.2019 року, де за період з 25.02.2019 року по 30.11.2019 року отримав доходи в розмірі 4909,52 грн. (а.с. 42, 43). Рішенням Липоводолинського районного суду Сумської області від 02.07. 2018 року по справі № 581/344/18, провадження № 2/581/159/18 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частини від усіх доходів щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягувати з 23.05.2018 року (а. с. 39-41). Мотиви суду. Відповідно до приписів ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 51 Конституції України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення . Частиною 2 ст. 182 СК України та визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Отже, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Відповідно до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком до 6 років становить: з 1 січня 2020 року - 1779 гривень. Таким чином, мінімальний розмір аліментів на дитину віком до 6 років , з січня 2020 року становить 889, 50 грн. Згідно ч.1, ч.2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Відповідно до ч.1, ч. 2 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. У ч.1 ст. 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Дослідивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок їх у сукупності, суд вважає, що позивачкою не надано належних, допустимих, переконливих і достовірних доказів на підтвердження того, що об`єктивно існують підстави, визначені чинним законодавством для зміни способу стягнення аліментів, а саме: відбулися зміни матеріального або сімейного стану, сталося погіршення або поліпшення здоров`я когось із них, чи настали інші обставини, передбачені цим Кодексом. Відповідно до правової позиції Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20.06.2019 по справі 632/580/17, звернуто увагу, що Законом України від 03липня 2018року №2475-VIII частину першу статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» доповнено абзацом другим, яким передбачено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Тобто законодавством передбачений механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України навіть при наявності постановлених раніше судових рішень про стягнення аліментів у розмірі, нижчому ніж мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений законом на час стягнення. Вирішуючи спір, суд також враховує, що позивачкою не надано належних і допустимих доказів на підтвердження покращення матеріального стану відповідача після ухвалення рішення суду від 27.03.2017 року. Доводи позивачки, викладені в позові, про те, що вікові потреби сина змінилися, він потребує відвідування гуртків та те, що дитина має незадовільний стан здоров`я нібито, на її думку, є погіршенням її фінансового стану, суд не може прийняти до уваги, оскільки такі доводи є непереконливими та не підтверджено належними і допустимими доказами. Згідно з пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У постанові Верховного Суду України від 05.02.2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що ст. 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В ст. 129 Конституції України гарантована реалізація принципу змагальності сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно п.п.3 п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Аналізуючи приведені правові норми та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність належних доказів на підтвердження об`єктивного існування підстав, визначених чинним законодавством для зміни розміру та способу стягнення аліментів. Ретельно перевіривши надані позивачкою докази, суд не встановив в даному випадку змін у майновому стані позивачки в сторону погіршення або поліпшення, а так само не встановлено погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. З матеріалів справи вбачається, що відповідач на даний час не працює, зареєстрований в Липоводолинській районній філії Сумського обласного центру зайнятості з 25.02.2019 року по 30.11.2019 року, що підтверджується відповідною довідкою №898 від 06.12.2019 року (а. с. 43), а як зазначила позивачка у відповіді на відзив вона працює, а тому має стабільний дохід. Законних підстав для зміни розміру стягуваних аліментів із твердої грошової суми на частку від заробітку суд не вбачає. Як вказує у відзиві відповідач, він сплачує аліменти в більшому розмірі, ніж визначеному рішенням суду, а саме в сумі 1100 грн. та має на утриманні ще одну дитину, на яку сплачує аліменти відповідно до рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 02.07.2018 року (а. с. 39-41), що свідчить про те, що його матеріальний стан не покращився. Статтею 185 СК України визначено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Ураховуючи наведене, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 756/14483/18. До позовної заяви позивачкою надано чеки на придбання ліків за 2016, 2017, 2018, 2019 роки, при дослідженні яких не можливо встановити факту купівлі ліків саме для лікування [PERSON] , як і не встановлено, що дитині таке лікування призначалося, тому суд у відповідності до вимог ст. ст. 12, 13, 78, 81 ЦПК України не приймає вказані чеки, як належні та допустимі докази понесення додаткових витрат позивачкою (а.с. 9-15, 24-27). Крім того, [PERSON] подано копію договору від 16.02.2020 року про надання Голландським футбольним центром раннього розвитку послуг з проведення футбольних тренувань. Однак, із вказаного договору не можливо встановити хто саме є замовником таких послуг, оскільки інформація про нього відсутня, як і відомості про особу вихованця, якому планується проводити навчання. В договорі наявні підписи замовника та виконавця послуг, які суд позбавлений можливості ідентифікувати (а.с. 16). Враховуючи викладене, вирішуючи позов у межах заявлених вимог, з урахуванням принципів розумності, справедливості та виваженості, пропорційності, суд вважає, що законні підстави для задоволення позову відсутні, оскільки позивачкою не доведено покращення матеріального стану відповідача, що в силу ч. 1 ст. 192 СК України не дає підстав на зміну розміру аліментів раніше визначеного Липоводолинським районним судом Сумської області, а також позивачкою не надано належних та допустимих доказів понесення нею додаткових витрат та їх розмір на обстеження, лікування, медичні препарати для сина, а також не надано достатніх доказів, якими б обґрунтовувалися вимоги для стягнення додаткових витрат по 2500 грн. щомісячно на розвиток його здібностей в галузі фізичного виховання. Висновок суду. Таким чином, аналізуючи приведені докази, даючи їм оцінку в їх сукупності, з урахуванням вищевказаних обставин, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінюючи у справі докази в цілому, так і кожний доказ, який міститься у справі, з урахуванням принципів розумності, пропорційності, виваженості, справедливості, балансу інтересів сторін, вирішуючи справу в межах заявлених вимог, з урахуванням наданих доказів, суд приходить до висновку, що позивачкою не надано в обґрунтування своїх позовних вимог належних, допустимих, достовірних, а також достатніх доказів, а тому позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed