Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив визнати такими, що не відповідають вимогам закону та недійсними кредитні договори № DNH7GM00000058 від 11 квітня 2006 року та № DNH7GM00000059 від 11 квітня 2006 року з моменту їх укладення. В обґрунтування позову вказано, що кредитні договори містять умови, які суперечать вимогам чинного законодавства та укладені внаслідок не отримання від банку повної та достовірної інформації щодо конкретних умов кредитування, отримання яких могло вплинути на рішення позичальника щодо укладення чи не укладення. Так, у пункті 1.1. кредитного договору № DNH7GM00000058 від 11 квітня 2006 року міститься обов`язок позичальника сплачувати щомісяця на користь банку винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0, 21% від суми виданого кредиту протягом дії даного кредитного договору. Зазначається у позовній заяві, що така умова кредитного договору прямо суперечить вимогам закону, адже сплата позичальником на користь банку будь-яких додаткових платежів («за ведення кредитної справи», додаткові винагороди тощо) окрім відсотків за користування кредитними коштами прямо забороняється чинним законодавством. А також, неправомірно збільшує вартість отриманого кредиту при тому, що позичальник під час прийняття рішення про укладення такого договору не розуміє наскільки для нього буде збільшено вартість такого кредиту. За умовою пунктів 2.2.9, 4.3. обох кредитних договорів (номери пунктів ідентичні) міститься умова, за якою позичальник зобов`язаний сплатити на користь банку грошові кошти на оплату супутніх витрат банку, які не пов`язані безпосередньо з оплатою за користування кредитом. Зокрема на позичальника (позивача) покладено обов`язок сплачувати на користь банку витрати за отримання інформації з бюро кредитних історій, а також послуг, які надані чи будуть надані в майбутньому (без зазначенні їх вартості). Натомість, чинне законодавство покладає на банк обов`язок повідомляти позичальника про реальну вартість кредиту, тобто про реальні його видатки у цифровому виразі, які останній понесе у зв`язку з отриманням кредитних коштів. Але, виходячи з цієї умови кредитного договору, сума передбачених тут видатків не визначена, але прямо пов`язана з наданням даного кредиту. Крім того, як зазначалось, банк не має права вимагати від позичальника сплати будь-яких платежів, не пов`язаних безпосередньо з оплатою за користування фінансовим інструментом. За пунктом 2.3.1 обох кредитних договорів (номер пункту ідентичний) міститься умова про те, що банк має право без згоди позичальника підвищувати відсоткову ставку. При цьому, у разі, якщо позичальник не згоден з таким рішенням банку, то він зобов`язаний одномоментно повернути отриманий ним кредит. Така умова порушує не тільки вимоги актів цивільного законодавства щодо укладання та виконання договорів, а й принцип справедливості умов. Тим паче, коли мова йде про право споживача, який отримує споживчий кредит на будівництво житла. Так, необхідність отримання кредиту випливає з преюдиціального твердження про те, що позичальник має необхідність в певній грошовій сумі, але не має її у своєму розпорядженні. Тобто, отримання кредиту відбувається тоді, коли позичальник не володіє необхідною йому грошовою сумою. З огляду на це, відповідно до вимог закону, повернення кредиту здійснюється протягом певного терміну та меншими платежами, ніж загальна сума кредиту. Суть кредитних правостосунків полягає у розрідження фінансового навантаження на позичальника під час реалізації ним власних матеріальних інтересів. З вказаної умови кредитних договорів вбачається по-перше те, що банк на власний розсуд у порушення принципу справедливості договорів залишає за собою право без попередження збільшити вартість для позичальника такого кредиту. А по-друге, позичальник позбавлений права заперечити проти цього, адже у такому випадку, банк буде вимагати одномоментного погашення усієї суми кредиту, якої апріорі у позичальника не буде. Тобто дана умова є не справедливою як у тлумаченні Цивільного кодексу України, так і Закону України «Про захист прав споживачів», адже позичальник (споживач) протизаконно позбавляється будь-якої можливості прав впливу на свої цивільно-правові стосунки з даним банком позаяк банк на власний розсуд в супереч вимогам актів цивільного законодавства може збільшити вартість кредиту для позичальника. При цьому позичальник позбавляється будь-яких важелів адже, якщо він не погоджується повернути кредит у разі своєї незгоди з «новою» відсотковою ставкою, то повинен повернути все, що ним отримано від банку. А, оскільки повернути, як зрозуміло він не зможе, з огляду на значну грошову суму позики, тоді банк отримує право на нарахування штрафних санкції. Таким чином, дана умова штучно, несправедливо та, по суті внаслідок обману позичальника, надає банку можливість у геометричній прогресії збільшувати свої фінансові вимоги до позичальника при тому, що останній повністю позбавлений будь-яких договірних важелів захисту своїх прав. За змістом пункту 2.3.8. обох кредитних договорів (номер пункту ідентичний в усіх оспорюваних тут договорах) міститься умова, за якою грошові кошти, які позичальник має внести на погашення кредиту чи відсотків, банк у першу чергу зараховує на погашення якихось інших, не пов`язаних з наданням кредиту платежів. Позивач наполягає, що така умова суперечить не тільки вимогам закону, а й взагалі не відповідає змісту кредитних правовідносин, за якими одна сторона (банк) надає іншій стороні (позичальнику) грошові кошти у користування за плату, яка визначається у розмірі відсотків. Інших платежів за користування фінансовим інструментом у межах саме кредитних правовідносин закон не передбачає, а усі кошти, які позичальник вносить чи буде вносити на погашення заборгованості та/або відсотків, повинні зараховуватись банком згідно їх цільового призначення. У даному випадку має місце не тільки перевищення банком наданих чинним законодавством прав, а й за незрозумілою для позичальника схемою (формулою) та розмірі збільшує вартість отриманого ним кредиту при тому, що він не був повідомлений про реальний розмір збільшення його витрат, пов`язаних за таки кредитом. Крім того, за даною умовою, розпорядження внесеними ним коштами на погашення кредиту та відсотків здійснюється банком без його волі, що реально призводить до того, що банк отримуватиме від позичальника грошові кошти, а кредит та/або відсотки погашеними усе одно не будуть. Разом з тим, пропонуючи до укладання та надаючи зазначені кредитні кошти, банк не повідомив позичальника про реальну вартість отримуваного ним кредиту та конкретний розмір платежів, які останній буде повинен сплатити на користь банку поза сплатою відсотків за користування фінансовим інструментом. Протягом часу з дня укладання даних кредитних договорів та по день подання цієї позовної заяви, до них неодноразово вносились зміни та доповнення. Натомість, вище перелічені умови договору не були виключені з нього як такі, що суперечать вимогам чинного законодавства, що вказує на умисел банку неправомірно отримати від позичальника додаткові грошові кошти, які останній згідно закону, не зобов`язаний сплачувати. Також вказані кредитні договори містять несправедливі умови, що прямо суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживчий кредит». У своєму відзиві стороною відповідача позов не визнано і зазначено, що у договорі вказано всі необхідні дані щодо дотримання вимог частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема пунктом 1.1 передбачено орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних із одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо), а також у кредитному договорі зазначено всі необхідні дані згідно з чинним законодавством на час укладення правочинів. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції Закону чинній на момент укладення договору, але не передбачено наслідком їх порушення недійсність договору. Оскільки кредитний договір укладено до 10 січня 2009 року й у ньому сторони досягли домовленості про те, що банк має право в односторонньому порядку змінити проценту ставку, то це вже є домовленістю сторін. Якщо банком прийнято таке рішення до 10 січня 2009 року (при підтвердженні цього юридичного факту відповідними доказами), а позичальник отримав повідомлення після цієї дати, то це є лише механізмом виконання цієї домовленості. У цьому разі важливим є визначений договором механізм виконання цієї домовленості: отримання повідомлення та, відповідно, прийняття пропозиції позичальником, чи укладення шляхом підписання додаткової угоди щодо підвищення процентної ставки. У будь-якому випадку всі зазначені вище обставини (підписання додаткової угоди про зміну процентної ставки, повідомлення про це боржника, поведінка сторін після зміни процентної ставки) мають враховуватися судом у сукупності, але визначальним при вирішенні питання щодо правомірності такої зміни у контексті Закону України № 661 є саме дата рішення про зміну ставки банком (до 10 січня 2009 року). Крім того, представник відповідача просив суд застосувати наслідки пропуску строку позовної давності. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 28 липня 2020 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі судді, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 29 липня 2020 року у справі відкрито провадження для розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін у судове засідання. 03 листопада 2020 року від відповідача до суду надійшов відзив на позов. ІІІ. Фактичні обставини справи. 11 квітня 2006 року позивачем та ЗАТ АБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», у справі укладено кредитні договори № DNH7GM00000058 та № DNH7GM00000059. Відповідно до пункту 1.1 обох кредитних договорів, банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк по 11 квітня 2021 року включно, у вигляді невідновлювальної кредитної лінії на наступні цілі: здійснення внеску по договору про участь у Фонді фінансування будівництва № Ж-5-1-1 від 23 березня 2006 грн, укладеним між позичальником та банком і на сплату страхових платежів на суму, з сплатою за користування кредитом процентів у розмірі 12, 00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,21 % щомісячно від суми виданого кредиту, комісії за дострокове погашення кредиту у відповідності з пунктом 3.11 даного договору. Періодом сплати вважати період з 07 по 12 число кожного місяця. Відповідно до пунктів 2.2.9 кредитних договорів № DNH7GM00000058 та № DNH7GM00000059, на підставі наданих банком підтверджуючих документів позичальник зобов`язується відшкодувати витрати / збитки банку, котрі виникли у зв`язку з наданням бюро кредитних історій інформації про позичальника, а також послуг, які надані чи будуть надані у майбутньому у цілях реалізації прав банку по даним договорам, а також договорам застави, іпотеки, поруки і т. п., укладені з метою забезпечення зобов`язань позичальника за цим договором. До послуг, визначених у цьому пункті, відносяться: доставка застави до місця зберігання, зберігання застави; послуги, пов`язані із реалізацією застави; представництво інтересів банку у суді та перед третіми особами і т. п. Позичальник зобов`язується відшкодувати банку у повному об`ємі витрати на надання правової допомоги юридичних фірм, адвокатів, інших осіб, пов`язаних з розглядом спорів по даному договору у судах всіх інстанцій, а також на всіх підприємствах, організаціях всіх форм власності, в органах державної влади та управління - у строк, вказаних у письмовій вимозі банку. Відповідно до пункту 2.3.1 обох кредитних договорів, в односторонньому порядку банк має право збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні кон`юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміна курсу долара САШ до гривні більш ніж на 10 % у порівнянні з курсом долару США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення даного договору, зміни облікової ставки НБУ, зміна розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміна середньозваженої ставки по кредитам банків України у відповідній валюті. Збільшення процентної ставки банком у вказаному порядку можливо у межах кількості пунктів, на яку збільшувалася ставка НБУ, розмір відрахувань у страховий фонд, середньозважена ставка по кредитам або пропорційна збільшенню курсу долара США, за згоди позичальника. Пунктом 2.3.8 договорів визначено, що за рахунок коштів, які надаються банку на погашення заборгованості позичальника по договору, банк має право у першу чергу відшкодувати свої витрати / збитки, які виникли у зв`язку із оплатою послуг, які надані або будуть надані у майбутньому у цілях реалізації прав банку по договорам застави / іпотеки, укладеним з метою забезпечення зобов`язань позичальника по цим договорам. До послуг, визначених у цьому пункті відносяться: доставка застави на місце зберігання, зберігання застави / іпотеки, послуги, пов`язані з реалізацією застави / іпотеки, представництво інтересів банку у суді і перед третіми особами, відшкодування банку витрат на сплату зборів (ПФУ), комісій і вартості наданих послуг при купівлі/продажу коштів в іноземній валюті на МВРУ та ін. Змістом пункту 4.3 у кредитних договорах передбачено, що клієнт зобов`язується відшкодувати банку у повному обсязі витрати на надання правової допомоги юридичних фірм, адвокатів, інших осіб (при залученні їх до представництва інтересів банку), пов`язаних із розглядом спорів по даному договору у судах всіх інстанцій, у тому числі, апеляційної і касаційної, а також на всіх підприємствах, організаціях всіх форм власності, в органах державної влади й управління - у строк, вказаний у письмовій вимозі банку. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Згідно з положеннями статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). У рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. За положеннями статей 626-628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Стаття 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» була доповнена згідно із Законом № 661-VI від 12 грудня 2008 року частиною четвертою, згідно з якою банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом. 10 січня 2009 року набули чинності зміни у Цивільному кодексі України, згідно з якими Кодекс доповнено статтею 1056-1, якою передбачено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Оскільки, згідно з умовами укладених між сторонами кредитних договорів від 11 квітня 2006 року банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладання спірних договорів, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладання спірних договорів, яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачиться на користь споживача. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому). Передбачені умови кредитних договорів щодо сплати комісії за дострокове погашення кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту, суперечать вимогам чинного законодавства, не можуть бути підставою для визнання кредитного договору недійсним у цілому, оскільки такі умови кредитного договору не тягнуть за собою недійсність інших його частин. Окрім цього, суд зауважує, що комісії та інші супутні виплати на користь банку є платою за послуги, що супроводжують кредит, тому положення договору, які передбачають її сплату, є нікчемними, як і положення про право банку в односторонньому порядку збільшувати процентну ставку. Суд зазначає, що визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цим діянням наслідкам. Належним способом захисту у подібному випадку є визнання відповідного права або застосування наслідків недійсності правочину. Із такими вимогами [PERSON] до суду не звертався. До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 січня 2021 року у справі № 1027/2750/12. Стаття 217 Цивільного кодексу України передбачає недійсність окремої частини правочину, яка не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. З огляду на викладені аргументи позову про те, що кредитні договори мають бути визнані недійсними у цілому є безпідставними, оскільки у результаті розгляду справи судом не здобуто доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема, не спростовано, що при укладенні договору про надання споживчого кредиту позивач діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилася з його умовами. У разі встановлення, що позичальнику не була надана повна та достовірна інформація про умови кредитування і сукупну вартість кредиту та визнання недійсними окремих умов про встановлення несправедливих платежів та комісій: за дії, які банк вчиняє на власну користь; які не є послугою в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», при відсутності достатніх даних для визнання решти умов і договору в цілому несправедливими, відсутності достатніх даних щодо нечесної підприємницької практики чи введення позивача в оману, відсутні правові підстави для визнання кредитного договору недійсним у цілому, не встановивши обставин, які можна кваліфікувати як несправедливі умови і які можуть мати наслідком недійсність договору загалом. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про необґрунтованість позову. Судом враховуються роз`яснення, надані у пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» про те, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у справі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Виходячи з норм чинного законодавства пропуск строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог і застосовується у разі наявності порушеного права, відсутність порушеного права само по собі є підставою для відмови у задоволенні позову. Оскільки суд, на підставі встановлених судом обставин, що мають значення у справі, прийшов до висновку про необґрунтованість позову, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, заяву представника відповідача про застосування строків позовної давності суд відхиляє. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed