Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-27 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог Позивач звернулася до суду з вказаними позовними вимогами, посилаючись на ті обставини, що [INFO] помер [PERSON] , який доводився їй чоловіком. У 1987 році [PERSON] був переданий у користування житловий будинок [ADDRESS] для проживання сім?ї. 5 грудня 2000 року, відповідно до рішення комісії КСП «Росія», уповноваженої для передачі житлових будинків у приватну власність, житловий будинок було передано [PERSON] по акту приймання - передачі. За життя [PERSON] вживав заходи, щоб належним чином оформити право власності на житловий будинок. 3 травня 2000 року він виготовив технічний паспорт на будинок у Білоцерківському МБТІ. Проте, за життя право власності на житловий будинок у встановленому порядку не оформив та не зареєстрував. 1 травня 2007 року, після смерті [PERSON] , на її замовлення КП КОР «Білоцерківське міжміське бюро технічної інвентаризації» було виготовлено технічний паспорт на спірний будинок. Оскільки право власності на спірний будинок за [PERSON] за життя не було зареєстроване, вона не має можливості отримати правовстановлюючий документ на нього. Зазначила, що з 1987 року і по даний час вона добросовісно і безперервно володіє та відкрито користується житловим будинком [ADDRESS] та земельною ділянкою, на якій він розташований, тому, на підставі статті 344 ЦК України, просила суд визнати за нею право власності на нього за набувальною давністю. Процесуальні дії у справі, заяви, клопотання учасників справи Ухвалою судді Миронівського районного суду Київської області від 20 травня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Миронівського районного суду Київської області від 22 липня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Аргументи учасників справи В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю з підстав, викладених в позовній заяві. Представник позивача - адвокат Невкритий В.М., заявлені вимоги підтримав, в поясненнях повністю послався на обставини, які викладені у позовній заяві. Додатково пояснив, що в селі Кип?ячка у 1986 році були збудовані житлові будинки для переселенців із зони, що постраждала внаслідок катастрофи на Чорнобильській АЕС. У 1987 році один з таких будинків, під [ADDRESS] ,був наданий [PERSON] з сім?єю для проживання. Вказаний будинок на той час перебував на балансі КСП «Росія» села Кип?ячка, яке в подальшому реорганізовано в СГВК «Кип?ячка». 18 лютого 2000 року, відповідно до протоколу комісії з передачі будинків у власність КСП «Росія», вирішено передати у власність вказаний житловий будинок [PERSON] і просити виконком Кип?ячківської сільської ради винести рішення про передачу будинку у власність. 5 грудня 2000 року будинок передано [PERSON] за актом приймання - передачі. На даний час СГВК «Кип?ячка», як юридичну особу, припинено. [PERSON] вживав заходів щодо оформлення права власності на будинок, проте захворів і не встиг цього зробити. В 2006 році [PERSON] помер. Позивач [PERSON] , яка є єдиним спадкоємцем після смерті чоловіка, в порядку спадкування отримати свідоцтво про право власності на спірний будинок не змогла, оскільки [PERSON] не набув права власності на нього, а спадкуванню підлягає лише майно, на яке спадковдавець мав право. Зазначив, що спірний житловий будинок є чужим майном, власник якого відсутній. Оскільки позивач відкрито, добросовісно, безперервно володіє вказаним житловим будинком більше десяти років, просив визнати за нею право власності на нього за набувальною давністю. Представник відповідача Миронівської міської ради в судове засідання не з?явився, в надісланій до суду заяві просив справу розглядати у його відсутності. Відзив на позов від відповідача чи письмові пояснення щодо позовних вимог до суду не надходили. Відповідно положень частини 2 статті 191 та частини 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Фактичні обставини справи Судом встановлені такі фактичні обставини. [INFO] помер [PERSON] , який доводився позивачу [PERSON] чоловіком. Вказані обставини підтверджуються даними свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 26 серпня 2006 року Кип?ячківською сільською радою Миронівського району Київської області (а.с. 8), свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 26 грудня 1987 року Кип?ячківською сільською радою Миронівського району Київської області (а.с. 11). У 1987 році колгоспом «Росія» села Кип?ячка сім?ї [PERSON] , в складі дружини [PERSON] , синів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , було надано для проживання житловий будинок [ADDRESS]. Будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,12 га, цільове призначення якої визначено для будівництва та обслуговування житлового будинку. В подальшому, на базі колгоспу «Росія», за рішенням зборів уповноважених від 14 березня 1997 року, утворено КСП «Росія», яке було правонаступником вказаного колгоспу. 18 лютого 2000 року, за рішенням уповноважених СКП «Росія», утворено сільськогосподарський виробничий кооператив «Кип?ячка», який був правонаступником КСП «Росія». Вказані обставини підтверджуються даними довідки № 32, виданої 1 лютого 2008 року виконавчим комітетом Кип?ячківської сілської ради на підставі записів погосподарських книг (а.с. 15), довідок № 02-42/34 від 24 березня 2021 року та № 02-42/33 від 24 березня 2021 року, виданих Миронівською міською радою (а.с. 27,28), історичної довідки, виданої 9 жовтня 2019 року трудовим архівом Кип?ячківської сільської ради № 245 (а.с. 14). Судом встановлено, що за життя [PERSON] розпочав процес оформлення права власності на житловий будинок [ADDRESS]. Відповідно до даних виписки з протоколу зборів членів СГВК «Кип?ячка» № 2 від 18 лютого 2000 року, на зборах було розглянуто та задоволено заяву [PERSON] про передачу у власність житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 13). 30 листопада 2000 року комісією, створеною відповідно до рішення зборів уповноважених КСП «Росія» від 18 лютого 2000 року для передачі житлових будинків у приватну власність, проведено обстеження житлового будинку [ADDRESS] та 5 грудня 2000 року передано зазначений будинок [PERSON] за актом приймання - передачі. Вказана обставина підтверджується даними акту приймання - передачі житлового будинку від 5 грудня 2000 року, підписаного [PERSON] та уповноваженими особами СГВК «Кип?ячка» (а.с.12). 3 травня 2000 року Білоцерківським МБТІ, на замовлення [PERSON] , виготовлено технічний паспорт, за даними якого житловий будинок, побудований у 1987 році, має господарські будівлі та споруди (льох, сарай, вбиральню, огорожу) (а.с.16-18). За життя право власності на житловий будинок [ADDRESS] [PERSON] не зареєстрував, що підтверджується даними довідки КП КОР «Білоцерківське МБТІ» № 02251 від 30 січня 2008 року (а.с. 23). Позивач, після смерті чоловіка [PERSON] , намагалася оформити право власності на зазначений житловий будинок на своє ім?я. У 2007 році вона зверталася до керівництва СГВК «Кип?ячка» із заявою щодо передачі їй житлового будинку у власність та виготовила технічний паспорт на нього. Проте, оформлення права власності не завершила. За даними витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, СГВК «Кип?ячка» (ідентифікаційний код 03755986) припинено з 27 березня 2012 року. Вказані обставини підтверджуються даними заяви [PERSON] , зареєстрованої в СГВК «Кип?ячка» 25 квітня 2007 року (а.с. 4), технічного паспорту, виготовленого 1 березня 2007 року Білоцерківським МБТІ (а.с. 19-22), витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (а.с. 25-26). Факт постійного проживання позивача в житловому будинку [ADDRESS] з 1987 року по даний час підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] . Зокрема, свідок [PERSON] повідомила, що з 1989 року проживає в [ADDRESS] . Будинок [ADDRESS] , в якому проживає позивач, розташований навпроти. Знає позивача з моменту поселення. Підтвердила, що чоловік позивача [PERSON] за життя почав процес оформлення права власності на зазначений житловий будинок, проте не встиг цього зробити в зв?язку зі смертю. Засвідчила факт, що позивач постійно, безперервно проживала та користувалася зазначеним житловим будинком з 1987 року, опікувалася вказаним будинком, обробляла земельну ділянку біля нього. Допитана в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що проживає в будинку [ADDRESS]. В село вона приїхала і поселилася по сусідству одночасно з сім?єю позивача у 1987 році. У 2000 році будинки, в яких вони проживали, відповідно до рішення зборів КСП, передали їх користувачам для оформлення права власності. Право власності на свій будинок вона оформила. Чоловік позивача [PERSON] не встиг оформити право власності на будинок [ADDRESS] , в якому проживав з сім?єю, оскільки захворів і в 2006 році помер. Підтвердила факт, що [PERSON] з 1987 року постійно проживала та користувалася зазначеним будинком, обробляла земельну ділянку біля нього. Мотиви суду та застосовані норми права Суд, заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши надані матеріали справи, всебічно та повно з?ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об?єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що у позові належить відмовити. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об?єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб?єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Цією ж статтею визначено загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб?єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб?єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов?язаний з?ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність чи відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення чи захисту в обраний спосіб. Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п?яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб?єкта, здатного набути у власність певний об?єкт; законність об?єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Таким чином, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності сааме на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Набуття права власності на річ за набувальною давністю - це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва. Позов про визнання права власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Велика Палата ВС у рішенні від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) дійшла висновку, що після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Як вбачається з позовної заяви та пояснень представника позивача, наданих в судовому засіданні, та які в судовому засіданні підтримала позивач, вона достовірно знала, про те, що житловий будинок під номером [ADDRESS] на момент її вселення був наданий померлому [PERSON] не у власність, а у користування для проживання сім?ї. Судом встановлено, що зборами членів СГВК «Кип?ячка» від 18 лютого 2000 року було прийняте рішення про передачу житлового будинку [ADDRESS] у власність [PERSON] . Державну реєстрацію права власності вказаного об?єкту нерухомості за [PERSON] не здійснив. Інформація про оформлення [PERSON] свідоцтва про право власності на вказаний житловий будинок органом місцевого самоврядування, як передбачено пунктом 2 вказаного рішення, в матеріалах справи відсутня. Також матеріали справи не містять відомостей про відсутність власника спірного житлового будинку на момент розгляду справи. Фактичне володіння та користування позивача зазначеним житловим будинком відбувалося на підставі рішення СГВК «Кип?ячка» від 18 лютого 2000 року про передачу житлового будинку [ADDRESS] у власність [PERSON] , а тому суд дійшов висновку, що у позивача немає підстав для набуття права власності на вказане майно відповідно до статті 344 ЦК України. Висновки за результатами розгляду Під час з`ясування характеру спірних правовідносин, предмету і підстав позову, наявності чи відсутності порушеного права чи інтересу та можливості його поновлення або захисту в обраний позивачем спосіб, суд дійшов таких висновків. Згідно правил статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 № 14, у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. На підставі статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частин 1,6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За правилами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналіз наведених норм процесуального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, сторона, яка звернулася до суду, повинна довести належними та допустимими доказами вимоги, що нею заявлені, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. За таких обставин, звертаючись до суду з позовом саме на позивача покладається обов?язок з доведення належними, допустимими та достатніми доказами своїх позовних вимог про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю з посиланням на матеріально-правову підставу своїх вимог. Саме позивач мала довести в ході розгляду справи зміст порушених, оспорюваних чи невизнаних прав, обрунтувати підстави звернення до суду з позовними вимогами про визнання права власності саме за набувальною давністю, а не в іншому порядку, та обгрунтувати відповідність обраного способу засхисту змісту порушенного права. Суд ухвалює рішення про задоволення позову, виходячи передусім із доведеності таких вимог заявником. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позовупро визнання права власності саме за набувальною давністю, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову та визнання за нею права власності на житловий будинок за набувальною давністю. Щодо розподілу судових витрат При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір в сумі 908,00 гривень. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно вказаного правила, судовий збір, сплачений позивачем, поверненню не підлягає.

Outcome: dismissed