Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-21 00:00:00

Комунальне підприємство «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради 29 вересня 2017 року звернулось до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості по оплаті послуг водопостачання та водовідведення. Позов обґрунтований тим, що позивач надає відповідачу послуги з водопостачання та водовідведення. Однак, відповідач не сплачує послуги, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка виникла за період з 1999 року по 30 квітня 2015 року, становить 10 977,71 грн., яка складається з: заборгованість з водопостачання у розмірі 10 977,71 грн., інфляційні втрати у розмірі 0,00 грн. та 3 % річних у розмірі 0,00 грн. На підставі викладеного позивач просить стягнути з відповідача вказану суму заборгованості з оплати послуг водопостачання та водовідведення. Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська 05 лютого 2018 року позовні вимоги КП «Дніпроводоканал» ДМР задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по оплаті послуг з водопостачання у розмірі 10 977,71 грн. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року заяву представника відповідача про перегляд заочного рішення задоволено, скасовано заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2018 року по цивільній справі № 205/6417/17 за позовом Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради до [PERSON] про стягнення заборгованості по оплаті послуг водопостачання та водовідведення і призначено справу до розгляду за правилами спрощеного провадження у судовому засіданні на 12 годину 00 хвилин 22 березня 2021 року. 05 березня 2021 року від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] надійшов відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позову, застосувавши позовну давність до позовних вимог. Сторони у судове засідання не з`явилися. Від представника позивача Потапенко Я.І. надійшла заява, в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності, позов підтримала та просила задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Від представника відповідача надійшла заява, в якій просив розгляд справи проводити за його відсутності, у задоволенні позову відмовити. За таких обставин, розгляд справи буде проводитись на підставі наявних доказів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. У ході судового розгляду встановлено, що між КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради та відповідачем встановились фактичні відносини з приводу надання послуг, згідно з рішенням Дніпропетровської міської ради №526 від 20 квітня 1995 року про розподіл плати за надання населенню комунальних послуг, споживачам, переданим на обслуговування КП «Дніпроводоканал» ДМР, абоненту [PERSON] відкрито особовий рахунок № [NUMBER] у зв`язку з наданням послуг з водопостачання та водовідведення за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, у відповідача виник обов`язок вносити своєчасно і в повному розмірі плату за надані послуги по водопостачанню і водовідведенню. Споживачі зобов`язані оплатити послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати комунальних послуг. Згідно з відомостіми відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання територіального органу Державної Міграційної служби відповідач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 18 березня 1997 року (а.с.14). Відповідач не заперечила, що користувалася послугами КП «Дніпроводоканал» ДМР за вищезазначеною адресою. Відповідно до розрахунку позивача сума заборгованості за надані послуги водопостачання та водовідведення за адресою: [ADDRESS] , за період з 1999 року по 30 квітня 2015 року, становить 10 977,71 грн., яка складається з: заборгованість з водопостачання у розмірі 10 977,71 грн., інфляційні втрати у розмірі 0,00 грн. та 3 % річних у розмірі 0,00 грн. (а.с.4-8). Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 вищезазначеного Закону комунальні послуги - це послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Пунктом 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживачі зобов`язані оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Відповідно до ст. 22 Закону України «Про питну воду, витне водопостачання та водовідведення» визначено, що споживачі питної води зобов`язані: своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та вимогами цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог за звичаями ділового обороту або інших вимог, які звичайно пред`являються. Відповідно до ст. 541 ЦК солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Відтак, ураховуючи той факт, що відповідач порушує зобов`язання з оплати наданих послуг з водопостачання та водовідведення, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимоги позивача про стягнення з них заборгованості. Однак, від представника відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності, у якій просив врахувати, що позивач дізнався про своє порушене право ще 12 травня 2015 року, коли звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] заборгованості у розмірі 10977,77 грн. Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Загальний строк позовної давності 3 роки (ст. 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК). Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК, зокрема відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В даному випадку, позивач дізнався про порушення свого права 12 травня 2015 року, у зв`язку з чим звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу. Як вбачається з ухвали Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2016 року про скасування судового наказу, виданого 12 травня 2015 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] заборгованості по оплаті за послуги водопостачання та водовідведення (а.с.9). При цьому суд зауважує, що звернення із заявою про видачу судового наказу не перериває строк позовної давності за заявленою вимогою; переривання строку відбувається лише при поданні позову з цією вимогою (ВП ВС у справі № 712/8916/17 від 7 липня 2020 року). Таким чином, звернувшись до суду з даною позовною заявою 29 вересня 2017 року, позивач пропустив строк позовної давності в частині вимог про стягнення заборгованості за період з 1999 року по 29 вересня 2014 року. Щодо позовних вимог в частині стягнення заборгованості за період з 29 вересня 2014 року по 30 квітня 2015 року суд зазначає наступне. Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем, заборгованість за період з 29 вересня 2014 року по 30 квітня 2015 року становить 1 021,09 грн. Однак, в розрахунку зазначено, що відповідачем у квітні 2015 року сплачено 1 558,43 грн. Таким чином, заборгованість за вищевказаний період відповідачем погашена. На підставі викладеного, суд доходить висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. У порядку статті 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, не відшкодовуються.

Outcome: dismissed