Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-16 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. До Київського районного суду м. Харкова звернувся позивач із позовом до відповідача [PERSON] із вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовної заяви зазначено між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УКРСОЦБАНК», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 833/33-27/33/8-224 від 27.05.2008 року, відповідно до якого позивач надав [PERSON] кредит у розмірі 95000,00 доларів США, зі сплатою 13,50% відсотків річних та з кінцевим терміном повернення заборгованості 10.05.2033 року. Вказували, що відповідно до Додаткової угоди від 20.10.2008 року до Договору Кредиту, укладеного між позивачем та відповідачем, Сторони домовились про зміну з 20.10.2008 року процентної ставки, а саме: про сплату 14,00% відсотків річних. Проте зазначили, що відповідач належним чином не виконувала зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 02.11.2016 року існує в сумі 94574,10 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 02.11.2016 року складає 2419656,79 грн., що складається з суми заборгованості за кредитом у розмірі 93099,72 грн., заборгованості за відсотками у розмірі 1474,38 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 02.11.2016 року складає 37721,68 грн., заборгованість по пені за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 72833,10 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 02.11.2016 року складає 1863418,25 грн., та заборгованості по пені за несвоєчасне повернення відсотків у 20266,62 доларів США що за офіційним курсом НБУ станом на 02.11.2016 року складає 518516,85 грн. 23.12.2019 року у заяві про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 27.02.2017 року та у своїх поясненнях від 17.03.2020 року представник відповідача зазначив, що позивач приховав та не вказав в позовній заяві факт вчинення ПН ХМНО Хаславською К.В. виконавчого напису 13.10.2010 року про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за кредитним договором № 833/33-27/33/8-224 від 27.05.2008 року в розмірі 950 082,22 грн. За вказаним виконавчим написом в процедурі виконавчого провадження було звернуто стягнення на належну [PERSON] квартиру [ADDRESS] , яка також була предметом іпотеки в якості забезпечення за вищевказаним кредитним договором. Зазначена квартира була реалізована на прилюдних торгах, а кошти від її реалізації перераховані стягувачеві, що відображено в розрахунку позовних вимог п.71, 21.02.2012 року -296 569,96 грн. Виконавчий напис було повернуто з частковим виконанням. Таким чином, позивачем при зверненні до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису було реалізовано право, передбачене п.4.4 кредитного договору та ч.2 ст. 1050 ЦК України на повернення всієї суми позики при несплаті чергового платежу. Зазначив, що після звернення стягнення на предмет іпотеки та отримання виручених від реалізації кошті, тобто 21.02.2012 року у позивача, 22.02.2012 року виникло право на звернення до суду з позовом про стягнення залишку заборгованості. У зв`язку з чим, просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позивачем строку позовної давності із зверненням до суду з цим позовом, оскільки із цим позовом позивач звернувся до суду лише 14.12.2016 року. ІІ. Процесуальні дії у справі. Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2017 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «УКРСОЦБАНК» до [PERSON] , про стягнення заборгованості за договором кредиту - задоволено. Стягнуто з [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] на користь Публічного акціонерного товариства «УКРСОЦБАНК» (м. Київ, вул. Ковпака, б. 29, на р/р [NUMBER] , код ЄДРПОУ 00039019, МФО № 300023), суму заборгованості за кредитним договором № 833/33-27/33/8-224 від 27.05.2008 року у розмірі 2419656,79 грн. Стягнуто з [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] на користь Публічного акціонерного товариства «УКРСОЦБАНК» (м. Київ, вул. Ковпака, б. 29, на р/р [NUMBER] , код ЄДРПОУ 00039019, МФО № 300023), суму судових витрат, а саме судовий збір у розмірі 36294,85 грн. 23 грудня 2019 року до суду надійшла заява представника відповідача про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2017 року. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 27 січня 2020 року заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2017 року скасовано. Цивільну справу призначено до розгляду в судовому засіданні в порядку загального позовного провадження. 07 лютого 2020 року до суду надійшла заява АТ «Альфа Банк» про залучення їх у справу як правонаступника. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2020 року залучено в якості позивача АТ «Альфа Банк» як правонаступника АТ «Украсоцбанк». Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2020 року підготовче провадження по справі закрито. Призначено справу до судового розгляду в судовому засіданні. ІІІ. Пояснення учасників справи в судовому засіданні. Представник позивача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, надав до суду заяву, в якій просить слухати справу без його участі, проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечує. Представник відповідача адвокат Стець М.Л. надав заяву, в якій просив суд справу розглянути без участі сторони відповідача на підставі наявних в справі матеріалів. Проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі. ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір № 833/33-27/33/8-24 від 27.05.2008 року, відповідно до якого [PERSON] отримала кредит (грошові кошти) в іноземній валюті у розмірі 95000,00 доларів США, з кінцевим терміном погашення кредиту 10.05.2033 року, а відповідач зобов`язалась повернути наданий кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, передбачених п. 1.1 даного кредитного договору. (а.с.11-14). Позивач повністю виконав взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, що підтверджується заявою про видачу готівки від 27.05.2008 року. (а.с.19) Також судом встановлено, що відповідно до кредитного договору, [PERSON] зобов`язалася сплатити відсотки у розмірі 13,50 % річних., а з 20.10.2008 року у розмірі 14,00% річних Відповідно до п. 2.4.1 договору, сплата відсотків здійснюється у валюті наданого кредиту на відповідний рахунок в Науковому відділенні Харківської обласної філії АКБ «Укрсоцбанк» не пізніше 10 (десятого) числа місяця наступного за тим, в якому нараховані відсотки. З матеріалів справи вбачається, що 20.10.2008 року між позивачем та [PERSON] було підписано додаткову угоду №1 про внесення змін до договору кредиту №833/33-27/33/8-224 від 27.05.2008 року, а саме про збільшення процентної ставки, та з 20.10.2008 року встановлення процентну ставку за користування кредитом на рівні 14,00 % річних. (а.с.18). Згідно з п.4.2 кредитного договору, у випадку порушення термінів повернення кредиту та/або термінів сплати відсотків за кредит, [PERSON] повинна сплатити банку штраф у розмірі 14,00 % від суми фактичної заборгованості за кредитом та нарахованих відсотків, за кожний випадок. Принцип повернення, строковості та платності означає, що кредит має бути поверненим позичальником банку визначений у кредитному договорі строк з відповідною сплатою за його користування. Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором № 833/33-27/33/8-224 від 27.10.2008 року, [PERSON] не здійснено погашення суми заборгованості по кредиту та нарахованим відсоткам, у строки встановлені кредитним договором, чим порушено договірні зобов`язання.(а.с.9-10). Також судом встановлено, що 27.09.2010 року ПН ХМНО Хаславською К.В. вчинено виконавчий напис, за якимв процедурі виконавчого провадження було звернуто стягнення на належну [PERSON] квартиру [ADDRESS] , яка також була предметом іпотеки (договір 833/34-27/33/8-172) в якості забезпечення за вищевказаним кредитним договором. За рахунок коштів, отриманих від реалізації двокімнатної квартири запропоновано задовольнити позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» у розмірі по кредиту -734 808,16 грн., по відсоткам -174 626,93 грн., пеня -38 147,13 грн., витрати по вчиненню виконавчого напису -2500,00 грн., що становить 950 082,22 грн. Відповідно до протоколу №4-02/331/11/і від 24.01.2012 року проведення прилюдних торгів по реалізації предмета іпотеки, який належить [PERSON] , а саме квартиру [ADDRESS] придбала [PERSON] за 296 570,00 грн. Відповідно до п.71 розрахунку вимог банку кошти від реалізації квартири перераховані стягувачеві 21.02.2012 року (а.с.10) 15.02.2012 року відповідно до п.8 ч.1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу (коштів від реалізації недостатньо для задоволення позовних вимог). V. Норми права, що підлягають застосуванню. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 1054 ч.1 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону № 898-IV). Згідно з частиною першою статті 7 Закону № 898-IV за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Частинами першою, третьою статті 33 Закону № 898-IV передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Отже, законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України), а за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16. Відповідно ч. 4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).\\ Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), вказав, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії») Строк давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і закінченість, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, які мали місце у далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми (рішення Європейського суду з прав людини від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» («Stubbings and Others v. the United Kingdom»). VІ. Позиція суду та висновки суду за результатами розгляду справи. З матеріалів справи вбачається, що 14.12.2016 року позивач, звертаючись до суду, зазначив, що підставою його звернення є наявність у відповідача по справі станом на 02.11.2016 року заборгованості по кредитному договору №833/33-27/33/8-224 від 27.05.2008 року на загальну суму 94574, 10 дол. США, яка складається з строкової заборгованості за кредитом у розмірі 72833,10 дол. США, простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 20266,62 дол. США, заборгованості за простроченими відсотками - 1474,38 дол. США. Згідно з пунктом 4.4 кредитного договору у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.7, 3.3.8 цього договору, протягом більше ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такої зміни. Судом встановлено, що звернення стягнення на предмет іпотеки, що забезпечувало виконання договору Кредиту, та отримання від цього звернення виручених від реалізації коштів, відбулося 21.02.2012 року. Право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки виникло в позивача у зв`язку з невиконанням боржником вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 357/5125/16-ц (провадження № 61-15142сво180 зазначено, що: «вчиненням виконавчого напису нотаріуса позивач використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, тобто, такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови виконання основного зобов`язання. […] Встановивши, що кредитор скористався засобом позасудового захисту свого порушеного права шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за виконавчим написом нотаріуса, чим на власний розсуд змінив умови виконання основного зобов`язання на 27 липня 2012 року, а даний позов до позичальника та поручителя пред`явлено лише у квітні 2016 року, тобто зі спливом загальної позовної давності (3 роки), встановленої статтею 257 ЦК України та шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання, визначених частиною четвертою статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій), суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, прийшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог». Таким чином, вчиненням 27 вересня 2010 року виконавчого напису, яким стягнуто частину заборгованість за кредитом, банк здійснив право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту та на власний розсуд змінив умови виконання основного зобов`язання. В той час, судом встановлено, що з позовною заявою про стягнення строкової та простроченої заборгованості за кредитом позивач звернувся до суду лише 14.12.2016 року, тобто з пропуском строку, встановленого ст. ст. 257, 258 ЦК України, а тому, враховуючи те, що відповідач заявив про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що у задоволенні вимог АТ «Альфа -Банк» про стягнення з [PERSON] строкової та простроченої заборгованості за кредитом у сумі 113366,34 доларів США за кредитним договором № 833/33-27/33/8-224 від 27.05.2008 року необхідно відмовити у зв`язку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі. Крім того суд зазначає, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) відступлено від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 2 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, та зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Тому, після вчинення 27 вересня 2010 року виконавчого напису банк мав право на стягнення з відповідача тільки сум, передбачених положенням частини другої статті 625 ЦК України. Тому у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів в розмірі 1474,38 дол. США. необхідно відмовити саме з підстав необґрунтованості їх нарахування. VІІ. Судові витрати. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed