Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-27 00:00:00

Комунальне підприємство «Керуюча дирекція Дніпровського району м.Києва», звертаючись з позовом до суду просило виселити [PERSON], [INFO], із квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення, що є предметом позову. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, пояснила, що на підставі розпорядження Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 17 червня 2013 року за №335 «Про організаційно-правові заходи щодо обслуговування житлового та нежитлового фонду територіальної громади міста Києва, переданого до сфери управління Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації», будинок [ADDRESS] з 02 вересня 2013 року передано на баланс Комунального підприємства «Керуюча дирекція Дніпровського району міста Києва». Предметом спору є однокімнатна, не приватизована квартира [ADDRESS], яка належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва. Колишній квартиронаймач цієї квартири [PERSON] померла [INFO], інші особи в квартирі зареєстрованими не значиться. Однак, як з'ясовано працівниками ЖРЕО №409, відповідач [PERSON] без дозволу балансоутримувача будинку та за відсутності ордеру на квартиру, самовільно вселилась та продовжує проживати у спірній квартирі, встановила металеві двері, не допускає працівників ЖРЕО №409 до квартири з метою її огляду, що спонукало позивача звернутись до суду з вимогою виселити [PERSON] із квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення, за відсутності у відповідача правових підстав для користування житловим приміщенням. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила в позові відмовити з підстав, викладених у запереченнях на позов, які приєднано до справи (а.с.34-41), наголосила, що у позивача відсутні правові підстави для звернення до суду з вимогою про виселення відповідача, тому вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, суперечать положенням чинного законодавства, спрямовані на порушення житлових прав відповідача та її неповнолітньої доньки. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, та пояснень наданих представником позивача [PERSON] в судовому засіданні. Заслухавши пояснення позивача [PERSON], відповідача [PERSON], представника третьої особи [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] не приватизована, належить до комунальної власності територіальної громади м.Києва. На підставі розпорядження Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 17 червня 2013 року за №335 «Про організаційно-правові заходи щодо обслуговування житлового та нежитлового фонду територіальної громади міста Києва, переданого до сфери управління Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації», будинок [ADDRESS] з 02 вересня 2013 року передано на баланс Комунального підприємства «Керуюча дирекція Дніпровського району міста Києва». Відповідно до ч. 1 ст. 58 Житлового кодексу УРСР, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Як з'ясовано судом, наймачем квартири [ADDRESS] була [PERSON], [INFO], на підставі ордера [NUMBER], виданого на підставі рішення виконавчого комітету Дніпровської районної ради народних депутатів м. Києві від 09 серпня 1982 року за №464. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, яке видане Відділом реєстрації смерті у м. Києві 04 вересня 2013 року. (а.с.43) Відповідно до частини другої ст.61 Житлового кодексу УРСР договір найму жилого приміщення в будинках державного громадського житлового фонду укладається у письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. З припиненням договору найму жилого приміщення припиняються права і обов'язки сторін, у тому числі й право наймача та членів його сім'ї користуватись жилим приміщенням. Відповідно до частини першої та другої статі 106 Житлового кодексу України повнолітній члені сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім'ї наймача. Згідно даних, викладених у довідці Житлової ремонтно-експлуатаційної організації №409 (форма №3) від 19 березня 2014 року, в квартирі [ADDRESS] зареєстрованих осіб не значиться. (а.с.6) Однією з підстав виникнення суб'єктивного права на житло, тобто набуття права користування конкретним жилим приміщенням, є вселення у нього в установленому порядку в якості члена сім'ї наймача, члена ЖБК або власника квартири чи будинку (статті 64,65, 145, 156 Житлового кодексу України). За нормою ст.64 Житлового кодексу УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Як зазначено у ч.2 ст.64 Житлового кодексу України, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти, батьки та інші особи, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ними спільне господарство. Згідно зі ст. 65 Житлового кодексу України, особи, що вселились у жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування цим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем і членами його сім'ї, які з ним проживають, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ст.103 Житлового кодексу УРСР договір найму жилого приміщення може бути змінено тільки за згодою наймача, членів його сім'ї і наймодавця, за винятком випадків, передбачених Основами житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік, іншими законодавчими актами Союзу РСР і цим Кодексом. Згідно відомостей, які викладено у довідці Житлової ремонтно-експлуатаційної організації №408 від 12 березня 2014 року, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. (а.с.25) Конституцією України у ст.47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом. Згідно до положення статті 61 Житлового кодексу УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Однією з основних особливостей договору найму житлового приміщення в будинках державного, комунального житлових фондів є те, що законодавство встановлює спеціальні умови і порядок надання житлового приміщення в користування. Так, воно може бути надано лише громадянам, які потребують поліпшення житлових умов, залежно від наявної можливості отримання житла. Виходячи з предмету спору, Комунальне підприємство «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва» пред'явило вимоги щодо виселення [PERSON] із квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення, посилаючись на положення ч. 3 ст. 116 Житлового кодексу УРСР, оскільки відповідач без відповідних правових підстав вселилась та проживає в спірній квартирі, яка належить до комунальної власності територіальної громади Дніпровського району м. Києва, тобто є особою, яка всупереч вимогам діючого житлового законодавства самоправно зайняла жиле приміщення та продовжує користування ним, тому підлягає виселенню без надання іншого житлового приміщення. Як визначено в статті 57 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. (ч. 1 ст. 64 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 109 Житлового кодексу УРСР, виселення із займаного житлового приміщення допускається лише з підстав, установлених законом. Відповідно до ч. 3 ст. 116 Житлового кодексу УРСР, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Самоправно зайнятим вважається приміщення, в якому мешкає особа без відповідного рішення про надання їй цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися в нього самовільно без будь-яких підстав або незважаючи на заборону про вселення. Виселення цих осіб пов'язано з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Довготривале користування самоправно зайнятим жилим приміщенням не надає особі будь-яких прав на нього. 26 вересня 2013 року відбулось засідання районної громадської комісії з житлових питань, за результатами розгляду заяви [PERSON] від 03 вересня 20113 року з питання можливості тимчасового поліпшення житлових умов її сім'ї до підходу квартирного обліку шляхом надання квартири [ADDRESS], прийнято рішення, яке оформлено протоколом №28/2 від 26 вересня 2013 року, яким відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, наведені сторонами доводи та заперечення щодо предмету спору, суд вважає доведеним, що відповідач [PERSON] за відсутності належних правових підстав, без дозволу та ордеру встановленого зразка, який є єдиною підставою для вселення в жиле приміщення, самоправно вселилась до квартири [ADDRESS], ці обставини підтверджено актами від 27 серпня 2013 року, 06 вересня 2013 року, 09 вересня 2013 року, 15 жовтня 2013 року, 16 жовтня 2013 року, 17 жовтня 2013 року, 21 жовтня 2013 року, 17 січня 2014 року, 20 лютого 2014 року, 19 березня 2014 року, які складено працівниками ЖРЕО №409, якими встановлено, що [PERSON] вселилась та проживає в квартирі, встановила металеві двері, доступ до квартири не надає. (а.с.11, 12, 13, 14, 17, 18, 19, 20, 21, 22, 23, 24) Відповідач [PERSON] в судовому засіданні визнала той факт, що за життя [PERSON], колишнього квартиронаймача спірної квартири, занесла до квартири власні речі, допомагала роботи ремонт в квартирі, оскільки за життя [PERSON] мала намір прописати в цій квартирі доньку відповідача, тому після смерті квартиронаймача встановила металеві двері, щоб обмежити доступ до квартири працівників ЖРЕО №409, та безпеки схоронності власного майна, яке знаходиться в цій квартирі, оскільки ці обставини визнанні відповідачем, тому не потребують доказуванню, як це передбачено ч.1 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України. Під час розгляду справи, відповідачем [PERSON] долучено до справи відповідь Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 22 липня 2014 року вих.№5083/24/2/103 (а.с.84), на звернення [PERSON] від 16.07.2014 року, яким підтверджується факт визнання [PERSON] обставин щодо встановлення в спірній квартирі металевих дверей, отримання приписів ЖРЕО №409 датованих 11.09.2013 року та 04.10.2013 року з вимогою передати ключі від квартири працівникам ЖРЕО №409, та невиконання приписів з боку [PERSON] (а.с.84-85) Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до правових позиції Європейського суду з прав людини, а саме до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов Комунального підприємства «Керуюча дирекція Дніпровського району м.Києва» до [PERSON], третя особа Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація про виселення із самовільно зайнятого жилого приміщення є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, суд ухвалює рішення виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, при вирішенні питання розподілу судових витрат, суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь Комунального підприємства «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва» судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 243 грн.60 коп., які сплачено позивачем при звернені з цим позовом до суду, що підтверджується оригіналом платіжного документа. (а.с.3) На підставі викладеного та

Outcome: approved