Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-17 00:00:00

І. СУТЬ ЗАЯВИ 22.06.2020 року позивач звернувся з позовом, підстави якого у ході розгляду справи уточнив, та в якому просить припинити право користування [PERSON] квартирою [ADDRESS] та виселити її із вказаної квартири. В обґрунтування позовних вимог вказав, що сторони перебували у шлюбі, який рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 14.01.2020 року розірвано. У шлюбі у сторін народилося двоє дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Позивач є військовослужбовцем в/ч [NUMBER] та йому у 2013 році було надано службове житло на строк проходження військової служби, а саме квартиру [ADDRESS] , в якій також зареєстроване місце проживання відповідача, оскільки на момент отримання у користування квартири сторони перебували у шлюбі. Позивач вказує, що після розірвання шлюбу [PERSON] не є членом його сім`ї, якій надавалось у користування службове житло, однак на його прохання добровільно знятися з реєстрації місця проживання за спірною адресою та звільнити квартиру, відповідач не реагує, кошти за комунальні послуги не сплачує. Позивач у позові зазначає, що сумісне проживання з відповідачем є неможливим, оскільки вони мають різні погляди на життя та виховання дітей, проживання відповідача у квартирі його пригнічує. Як на підставу позову позивач посилається на ст. 116 ЖК України та п. 25 розділу 4 наказу Міністерства оборони України №380 від 31.07.2018 року, відповідно до якого підлягають виселенню із службового житлового приміщення (зі службової житлової площі) без надання іншого жилого приміщення колишні члени сім`ї військовослужбовців, які залишились проживати у ньому після розірвання шлюбу (у двомісячний строк з дня розірвання шлюбу) - а.с. 86-87. ІІ. ПРОЦЕДУРА та ПОЗИЦІЇ СТОРІН 21.07.2020 року ухвалою Богунського районного суду міста Житомира відкрито провадження у справі, призначено до\~\~судового розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 14.08.2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач вказала, що позовні вимоги вона не визнає. Заперечення проти позову відповідач обґрунтовує тим, що відповідно до рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 02.10.2013 року №484 позивачу з сім`єю у складі чотирьох осіб, у тому числі на відповідача, було видано ордер №002936 на право зайняття службового приміщення - квартиру [ADDRESS] . Посилаючись на ст. 64 ЖК України, відповідач вказує, що якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідач вважає, що вона має таке ж право на користування спірним житловим приміщенням, як і позивач, оскільки позивач не є власником квартири, реєстрація місця проживання відповідача у спірному житлі не порушує його права власності. На підставі викладеного вище, відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог за безпідставністю та необґрунтованістю. 22.01.2021 року в підготовчому судовому засіданні позивач подав уточнену позовну заяву, в якій змінив підстави позову, яка була прийнята судом. 24.02.2021 року позивачем подано заяву про виклик та допит свідків - [PERSON] та [PERSON] 24.02.2021 року ухвалою суду, яка постановлена у судовому засіданні без виходу до нарадчої кімнати та зафіксована у протоколі судового засідання, заяву позивача про виклик свідків задоволено, підготовче судове засідання закрито та справу призначено до розгляду по суті. Позивач у судовому засіданні позов підтримав та просив задоволити з підстав, викладених в уточненій позовній заяві. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала та просила задоволити з підстав, викладених в уточненій позовній заяві. Додатково пояснила, що відповідач порушує правила співжиття, між сторонами виникають сварки, діти сторін розділені старша дочка проживає з батьком, менша з матір`ю. Відповідач приходила на роботу до позивача та своєю поведінкою його компрометувала. Добровільно залишити житло і знятись з реєстрації місця проживання за спірною адресою відповідач відмовляється. Іншого житла відповідач не має, однак вона не позбавлена можливості винайняти житло. Відповідач в судові засідання не з`являлась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Представник відповідача\~ [PERSON] \~в судове\~засідання 18.05.2021\~року не\~з`явився\~повторно,\~надіслав заяву\~про відкладення\~розгляду справи\~у зв`язку\~з погіршенням\~стану здоров`я.\~Відповідач надіслала\~до суду\~заяву про\~відкладення розгляду\~справи у\~зв`язку з\~ хворобою\~представника.При цьому, до заяв відповідач та її представник не долучили документи, які б підтверджували обставини, викладені в заявах про відкладення. За приписами пункту 2 частини 3 статті 123 ЦПК України вбачається, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу\~за відсутності\~такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача,\~незалежно від причин неявки. За правилами ч. 1\~ст. 44 ЦПК України\~учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Судові засідання\~з розгляду\~справи по\~суті призначалось\~тричі,\~двічі відповідачем\~та її\~представником подавалися\~до суду\~заяви про\~відкладення розгляду\~справи. Беручи до уваги строк, протягом якого дана справа перебуває в провадженні суду; підстави для відкладення розгляду справи, передбачені ч. 2\~ст. 223 ЦПК України, яка передбачає можливість відкладення судового розгляду лише у разі першої неявки учасника справи в судове засідання, а повторна неявка незалежно від причини є підставою для проведення судового засідання у відсутності учасника судового розгляду відповідно до приписів ч. 3\~ст. 223 ЦПК України; стороною відповідача неодноразово подавалися заяви про відкладення судових засідань, що призвело до значної тривалості судового розгляду справи, суд вважає за можливе розгляд справи провести у відсутності відповідача та її представника. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи без участі представника Житомирської міської ради. ІІІ. ЗАКОНОДАВСТВО, ЩО ПІДЛЯГАЄ ЗАСТОСУВАННЮ Частиною першою\~статті 15 Цивільного кодексу України\~передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої\~статті 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно\~статті 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини першої\~статті 29 ЦК України\~місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Статтею 379 ЦК України\~визначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Згідно з частиною четвертою\~статті 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частиною першою\~статті 118 ЖК УРСР\~передбачено, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Відповідно до ч. 1 ст. 122 ЖК України на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення. До користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених\~статтями 73 - 76,\~79 - 83,\~85,\~90,\~частиною шостою статті 101,\~статтями 103 - 106\~цього Кодексу (ч. 2 ст. 123 ЖК України). Статтею 64 ЖК України визначено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Приписами ст. 116 ЖК України визначено, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. ІV. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ та ДОКАЗИ НА ЇХ ПІДТВЕРДЖЕННЯ ОЦІНКА СУДУ Судом встановлено, що згідно копії ордеру на жиле приміщення, який виданий виконавчим комітетом Житомирської міської ради від 06.12.2013 року на підставі рішення Житомирської міської ради від 01.10.2013 року №484, [PERSON] із сім`єю у складі із 4 осіб надано право на зайняття службового житлового приміщення жилою площею 34,04 кв.м., яке складається з двох кімнат в ізольованій квартирі за адресою: [ADDRESS] . Склад сім`ї: [PERSON] (заявник), [PERSON] (дружина), [PERSON] (дочка), [PERSON] (дочка) (а.с. 36). Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 14.01.2020 року у справі №295/9536/19 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 8). Згідно довідки ТОВ «Управляюча компанія «ВЖРЕП-14» №340 від 16.06.2020 року за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , колишня дружина, [PERSON] , [INFO] , дочка, [PERSON] , [INFO] , дочка (а.с. 14). Відповідно до копії довідки про перевірку житлових умов, яка складена членами житлової комісії військової частини [NUMBER] , [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , у складі сім`ї: [PERSON] (батько), [PERSON] (колишня дружина), [PERSON] (дочка), [PERSON] (дочка). Стосунки між батьком та дочками дружні, сімейні. З колишньою дружиною [PERSON] не розмовляє. [PERSON] дружина з чоловіком та старшою дочкою не спілкується, їжа та посуд окремі. У ході перевірки дружини не було у квартирі (а.с. 89). Відповідно до дублікатів квитанції, які видані АТ КБ «ПриватБанк» за період з листопада 2020 року по лютий 2021 року, оплата комунальних послуг, які надаються за адресою: [ADDRESS] , проводилась відповідачем [PERSON] (а.с. 107). Допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] , пояснила, що вона є старшою дочкою сторін та їй виповнилось 16 років. Вказала, що близько року-півтора вона з мамою не спілкується, з початку процедури розлучення батьків у 2018 році стосунки з матір`ю зіпсувались, оскільки вона почала більше спілкуватися з батьком. У зв`язку з проживанням матері у спірній квартирі часто виникають сварки. Свідку відомо, що в будинок у Житомирській області, який належав матері відповідача, здається в оренду, однак кому він належить, їй невідомо. Допитаний у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] пояснив, що він є військовослужбовцем в/ч [NUMBER] , був колегою позивача по службі. Пояснив, що йому відомо, що між сторонами погіршилися стосунки, оскільки відповідач заперечувала проти розірвання шлюбу з позивачем. Щодо квартирного питання свідок достовірною інформацією не володіє. Дослідивши позовну заяву, додані до неї письмові докази, заслухавши пояснення учасників судового засідання, допитавши свідків, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідач вселилась до спірного житлового приміщення на законних підставах на підставі ордеру на жиле приміщення, що відповідає положенням ст. 122 ЖК України, безперервно проживає у ньому близько 8 років, оплачує комунальні послуги, іншого житла не має. Згідно уточненої позовної заяви про зміну підстав позову, як на підставу позову позивач посилається на п. 25 розділу 4 наказу Міністерства оборони України №380 від 31.07.2018 року, затвердженого Інструкцію з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, відповідно до якого підлягають виселенню із службового житлового приміщення (зі службової житлової площі) без надання іншого жилого приміщення колишні члени сім`ї військовослужбовців, які залишились проживати у ньому після розірвання шлюбу (у двомісячний строк з дня розірвання шлюбу). Суд вважає, що в даній цивільній справі положення вказаного вище наказу щодо виселення із займаного житлового приміщення відповідача, з яким позивач розірвав шлюб, не можуть бути застосовані, оскільки вони суперечать пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, згідно з яким кожній особі, крім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла. Відповідно до\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» \~та ч. 4\~ст. 10 ЦПК України\~суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції кожній особі, крім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, що охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у користування особою правами, зазначеними у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, виходячи із обставин, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини\~від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» (заява № 17365/14),\~пунктах 42, 43 рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо\~пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві (рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. З урахуванням встановлених під час розгляду справи обставин, суд вважає, що позивачем не доведено, що є його обов`язком відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, наявність правових підстав для припинення права користування житлом відповідачем та для її виселення із займаного житла, в якому вона постійно і безперервно проживає. Позивачем не доведено на підставі досліджених доказів, що відповідач створює для позивача неприйнятні умови для спільного проживання. Неприязні відносини колишнього подружжя не можуть бути виправданням для позбавлення відповідача права на житло. Матеріалами справи не підтверджено і позивачем не доведено, що відповідач має будь-яке інше житло для проживання. Доводи позивача, що відповідач може проживати в будинку, який раніше належав її матері, не доведені належними доказами. Таким чином, суд вважає, що припинення права відповідача на користування житловим приміщенням та її виселення є неправомірним втручанням у право на повагу до житла, є непропорційним втручанням у право на житло, а тому суд відмовляє в задовленню позову за безпідставністю. V. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ На підставі ст. 141 ЦПК України, оскільки судом відмовлено в задоволенні позовних вимог, судовий збір покладається на позивача.

Outcome: dismissed