Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-31 00:00:00

І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ. Позивач звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом, в якому просить: - стягнути з відповідача - [PERSON] заборгованість за договором позики від 19.04.2019 року в сумі 67 700 грн. 00 коп.; - стягнути з відповідача - [PERSON] суму сплаченого судового збору в розмірі 768 грн. 40 коп. Позовна заява обґрунтована тим, що 19.04.2019 року між позивачем - [PERSON] та відповідачем - [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 57 000 грн. 00 коп., а відповідач взяв на себе зобов`язання повернути грошові кошти в строк до 01.11.2019 року та у випадку пропуску строку повернення коштів оплатити штраф в розмірі 5 000 грн. 00 коп. та пеню в розмірі 10% від суми заборгованості за кожний місяць заборгованості. Після настання строку повернення позики відповідач свої зобов`язання по поверненню отриманих грошових коштів не виконав, на вимогу позивача про повернення грошових коштів не відреагував. Станом на 05.12.2019 року у відповідача існує наступна заборгованість: 57 000 грн. 00 коп. - основна сума боргу; 5 000 грн. 00 коп. - штраф, 5 700 грн. 00 коп. - пеня 10% від суми боргу. ІІ. ЗАЯВИ (КЛОПОТАННЯ) УЧАСНИКІВ СПРАВИ. Від представника позивача - адвоката Мусієнко О.В. на адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, на задоволенні позовних вимог наполягає. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Судова повістка надсилалась йому за його зареєстрованим місцем проживання: [ADDRESS] . Поштове відправлення повернулось до суду з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання». Про поважні причини своєї неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи та про розгляд справи за його відсутності від нього не надходило, відзив до суду не надав. Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. На підставі п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, відповідач вважається належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи. Відповідно до вимог ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН. Судом встановлено, що 19.04.2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в сумі 57 000 грн. 00 коп., зобов`язавшись повернути грошові кошти в строк до 01.11.2019 року. У випадку неповернення грошових коштів в строк до 01.11.2019 року [PERSON] зобов`язався оплатити штраф в розмірі 5 000 грн. 00 коп. та пеню в розмірі 10 % від суми заборгованості за кожний місяць пропуску повернення коштів /а.с.66/. ІV. МОТИВИ СУДУ ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА. Згідно ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів, а саме кожна особа має право па захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 Цивільного кодексу України передбачає захист цивільних прав та інтересів судом, а саме кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення правовідносин. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Положеннями ч. 1 ст. 1051 ЦК України передбачено право позичальника оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року по справі № 501/1773/16-ц. Згідно з вимогами ст.ст. 202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Так, на підтвердження існування між сторонами договірних відносин на підставі договору позики, позивачем надано до суду розписку, яка містить дату отримання відповідачем грошових коштів, дату їх повернення та відповідальність за їх не повернення, на підставі чого суд вважає, що позовні вимоги позивача про повернення суми боргу підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати, що складаються з судового збору в розмірі 1406 (одна тисяча чотириста шість) гривень 00 копійок, який був сплачений позивачем при зверненні до суду з даним позовом /а.с.1/. Відповідачем суду не було надано доказів на спростування вищевикладеного.

Outcome: approved