Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-06 00:00:00

І. Стислий виклад позицій учасників справи. У жовтні 2017 р. [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , відповідачі) про визнання права власності на частину спільного сумісного майна подружжя, а саме: Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Позов обґрунтований такими обставинами. 01.12.1979 [PERSON] та [PERSON] (далі - [PERSON] ) уклали шлюб. В період шлюбу на підставі ордеру була отримана однокімнатна кооперативна квартира у ЖБК «Арсеналець-26», яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Загальна вартість пайового внеску становила 6 348 карбованців, яка сплачувалась частками протягом кількох років, а остаточно вся сума була повністю сплачена у липні 1992 р. Гроші за пайовий внесок сплачувались зі спільного сімейного бюджету. 13.07.1993 шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. 13.01.2010 [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на квартиру. Оскільки квартира є однокімнатною, позивач з колишнім чоловіком не бачили сенсу у її поділі і хотіли зберегти її для дочки, яка мала її успадкувати. [INFO] [PERSON] раптово помер. Після його смерті відкрилась спадщина, до якої, зокрема, увійшла вищевказана квартира. Заяви про прийняття спадщини подали спадкоємці першої черги [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Позивач звернулась до спадкоємців щодо визнання ними її частки у спільному сумісному майні, але [PERSON] та [PERSON] це її право заперечили. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] подали заяви про визнання позову в повному обсязі. [PERSON] позов не визнала пославшись на те, що зазначені у позовній заяві обставини не відповідають дійсності. Вказала, що через кілька років сумісного життя позивач вигнала свого чоловіка, та вони стали проживати окремо, не вели спільного господарства, і у них був окремий бюджет. Позивач залишилась проживати у власній квартирі на [ADDRESS] , а [PERSON] вимушений був оселитися в гуртожитку. Відповідач працювала разом з [PERSON] в одному цеху, а тому їй особисто відомі всі обставини його сімейного життя. У 1986 р. їх товариські стосунки переросли у більш серйозні, а після отримання ордеру на спірну квартиру вони разом заселились у неї та стали проживати як чоловік та жінка. Підтвердженням того, що між позивачем та [PERSON] шлюбні стосунки були фактично припинені, є сам ордер, у якому зазначено, що квартира надається одній особі. Пайові внески за спірну квартиру сплачував виключно [PERSON] і у липні 1992 р. він повністю виплатив суму пайового внеску. Ані позивач, ані їх дочка, жодного дня не проживали у спірній квартирі, позивач ніколи не зверталась до ЖБК, щоб її прийняли у члени кооперативу, що їй чинять перешкоди у користуванні житлом, що вона не може вселитися до спірної квартири як член сім`ї тощо. Позивач взагалі не цікавилась спірною квартирою, а інтерес до неї проявила лише після смерті колишнього чоловіка. З огляду на вищевикладене відповідач вважає спірну квартиру особистою приватною власністю [PERSON] . В судовому засіданні відповідач заперечувала проти задоволення позову з наведених вище підстав, а також заявила про сплив позовної давності у цьому спорі. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Борозенець Ю.Г. подала заяву про розгляд справи за її відсутності. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. ?10.11.2017 відповідачем [PERSON] подано заяву про перенесення судового засідання (а.с. 23). ?24.11.2017 третьою особою подано заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с. 32). ?26.12.2017 відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву (а.с. 35-51). ?22.01.2018 відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву (а.с. 56-57). ?26.01.2018 відповідачем [PERSON] подано клопотання про виклик свідків (а.с. 73). ?18.05.2018 третьою особою подано заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с. 85). ?21.11.2018 третьою особою подано заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с. 113). ?04.03.2019 третьою особою подано заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с. 128). ?08.04.2019 третьою особою подано заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с. 140). ІІІ. Процесуальні дії суду. ?11.10.2017 суддею Цимбал І.К. постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначення справи до судового розгляду (а.с. 16). ?13.11.2017 відкладено розгляд справи (а.с. 26). ?26.12.2017 протокольними ухвалами вирішено розглядати справу в порядку загального позовного провадження та замінено засідання з розгляду справи по суті підготовчим засіданням, відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про залучення до участі у справі як третьої особи ЖБК «Арсеналець-26» та оголошено перерву в підготовчому засіданні (а.с. 52-53). ?26.01.2018 протокольною ухвалою задоволено клопотання відповідача про виклик свідків (а.с. 74-75). ?26.01.2018 постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті (а.с. 77). ?01.03.2018 справу передано в провадження судді Заставенко М.О. (а.с. 79). ?27.04.2018 відкладено розгляд справи (а.с. 80-81). ?31.05.2018 оголошено перерву в судовому засіданні (а.с. 89-90). ?02.07.2018 справу передано в провадження судді Трусової Т.О. (а.с. 108). ?05.07.2018 постановлено ухвалу про прийняття справи до провадження (а.с. 109). ?27.11.2018 оголошено перерву в судовому засіданні (а.с. 115-119). ?14.03.2019 оголошено перерву в судовому засіданні (а.с. 133-134). ?12.04.2019 перенесено розгляд справи (а.с. 142). ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. 01.12.1979 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб (а.с. 7). [INFO] у подружжя народилася дочка [PERSON] (а.с. 58). 06.01.1986 [PERSON] вступив до ЖБК «Арсеналець-26». Згідно з ордером на жиле приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу № 066189 від 03.02.1988, виданим на підставі рішення загальних зборів ЖБК «Арсеналець-26», затвердженого рішенням виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів від 21.12.1987 № 1215, [PERSON] була надана однокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] (а.с. 43). 09.02.1988 [PERSON] зареєстрував своє місце проживання за вищевказаною адресою (а.с. 49). [PERSON] , виконуючи зобов`язання члена житлово-будівельного кооперативу, в період з січня 1986 р. по липень 1992 р. сплатив грошові кошти в сумі 6348 карбованців, що становить повний розмір паєнакопичення, що підтверджується довідкою ЖБК «Арсеналець-26» від 27.06.2017 № 64 та платіжними документами (а.с. 9, 45-47). 13.07.1993 шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний (а.с. 8). Водночас з показань допитаних на прохання [PERSON] свідків, а саме: голови ЖБК «Арсеналець-26» [PERSON] , двоюрідної сестри [PERSON] [PERSON] та його колеги і подруги відповідача [PERSON] , вбачається, що задовго до офіційного розірвання шлюбу подружжя припинило спільне проживання, при цьому [PERSON] зібрав свої речі і повернувся в гуртожиток, а позивач залишилась мешкати у своїй квартирі. Свідки також підтвердили, що позивач ніколи не проживала та не з`являлась у спірній квартирі і за життя колишнього чоловіка жодного інтересу до неї не проявляла. На підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 28.12.2009 № 1978-С [PERSON] видано свідоцтво про право власності на вищевказану квартиру (а.с. 51). Право власності [PERSON] на квартиру зареєстроване в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 27.01.2010 за реєстровим № 799/33811. 25.04.2014 [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] (а.с. 42). [INFO] [PERSON] помер (а.с. 11). Оскільки заповіту щодо розпорядження майном на випадок своєї смерті [PERSON] не залишив, відповідно до положень частини 2 статті 1223, статей 1258, 1261 ЦК України право на спадкування усього належного йому майна одержали спадкоємці за законом - дружина [PERSON] , батько [PERSON] та дочка від першого шлюбу [PERSON] , які звернулися до нотаріуса із заявами про вступ у спадщину (а.с. 12). V. Оцінка суду. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина 1 статті 58 Конституції України) норми Цивільного та Сімейного кодексів України (далі - СК України, ЦК України) застосовуються до цивільних і сімейних відносин, які виникли після набуття ними чинності, тобто не раніше 01.01.2004. Відповідно до частини 1 статті 15 Закону України «Про власність», чинного на момент сплати [PERSON] пайового внеску за спірну квартиру, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю та приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Згідно з приписами статті 16 цього Закону майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України. Отже враховуючи, що права і обов`язки щодо нерухомого майна виникають у момент його набуття, правовий режим спірної квартири, пайовий внесок за яку був внесений у 1992 р., повинен регулюватися чинним на той час Кодексом про шлюб та сім`ю України. Статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Випадки, коли набуте за час шлюбу майно є особистою приватною власністю дружини чи чоловіка, були встановлені статтею 57 Кодексу про шлюб та сім`ю України. До такого майна законодавець відніс майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, а також речі індивідуального користування, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Доводи відповідача про те, що на час придбання квартири шлюбно-сімейні відносини позивача з [PERSON] були припинені, заслуговують на увагу, проте вказана обставина не має жодного правового значення для вирішення цього спору, оскільки СК України, який містить норму щодо права суду визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припинення шлюбних відносин (частина 6 статті 57), набрав чинності з 01.01.2004. Отже на підставі оцінки аргументів сторін, наданих ними доказів та вищенаведених законодавчих норм, чинних на час набуття спірного нерухомого майна, суд дійшов висновку, що спірна квартира, яка була набута в період зареєстрованого шлюбу з позивача з [PERSON] і пайовий внесок за яку був сплачений під час їх шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Право на поділ спільного майна подружжя було передбачене нормою статті 29 Кодексу про шлюб та сім`ю України, а за загальним правилом, встановленим статтею 28 цього Кодексу, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Водночас частиною 3 статті 29 Кодексу про шлюб та сім`ю України визначено, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. За приписом статті 76 ЦК України (1963 р.) перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічним чином питання позовної давності врегульовані і в чинних на цей час СК України та ЦК (стаття 72 СК, статті 256, 261 ЦК України). Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів, за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї можливість знати про посягання на права. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] припинено 13.07.1993, а вимога про визнання права власності на частину спільного сумісного майна заявлена останньою 09.10.2017, тобто через через 24 роки після розірвання шлюбу. Доводи представника позивача про те, що до смерті колишнього чоловіка право власності [PERSON] на спірну квартиру не порушувалось, суд вважає безпідставними. Так, відповідно до статті 317 ЦК України, яка визначає зміст права власності, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Оскільки саме [PERSON] був членом житлово-будівельного кооперативу і лише він був вказаний в ордері на жиле приміщення, а [PERSON] у вказаній квартирі ніколи не проживала і не була у ній зареєстрована, після розірвання шлюбу вона не могла не дізнатися про порушення свого права власності на квартиру. За загальним правилом, встановленим частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, проте позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували, що після розірвання шлюбу нею здійснювалися правомочності власника щодо зазначеної квартири. За таких обставин початковим моментом перебігу позовної давності у даному спорі є дата розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . Враховуючи, що відповідач [PERSON] заявила про застосування позовної давності суд, визнаючи суб`єктивне право позивача на половину спірної квартири, на підставі частини 4 статті 267 ЦК України відмовляє у позові за спливом позовної давності. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. З огляду на результат розгляду справи та понесення судових витрат лише позивачем, судові витрати розподілу не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed