Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-07 00:00:00

Львівський державний університет внутрішніх справ звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про стягнення з відповідача на користь позивача кошти в сумі 10682,71 грн., стягнення судових витрат. Позивач просив позовні вимоги задовольнити та розглянути справу без участі позивача. Відповідач в судове засідання не з'явився, про причину неявки суд не повідомив, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Від відповідача не надходив відзив на позов. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно Наказу Прикарпатського юридичного інституту Львівського державного\~ університету внутрішніх справ від 27.07.2007 року № 174 відповідача було зараховано курсантом факультету громадської безпеки та кримінальної міліції Прикарпатського юридичного інституту Львівського державного\~ університету внутрішніх справ, терміном навчання 4 роки з 12 серпня 2007 року з одночасним присвоєнням звання «рядовий міліції»\~ (а.с.4). 01.09.2007 року між УМВС у Тернопільскій області, як\~ замовником,\~ Прикарпатським юридичним\~ інститутом Львівського державного\~ університету внутрішніх справ, як виконавцем, та [PERSON] було укладено Договір №10/440 про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС (а.с.5-6). У відповідності до п.2.3.5 даного договору [PERSON] зобовязувався після закінчення навчання прибути до місця призначення для виконання службових обовязків за посадою, на яку призначений замовником, і відпрацювати не менше трьох років. А пунктом 2.3.6, 3.2 цього ж договору у разі відрахування з навчального закладу чи звільнення з органів внутрішніх справ по закінченні встановленого трирічного терміну перебування на службі з підстав передбачених угодою, особа зобовязана відшкодувати витрати повязані з її утриманням у навчальному закладі. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.1996 року №992 «Про Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням» керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду за формою згідно з додатком N 1, яким затверджено типову угоду про підготовку фахівців з вищою освітою (п.4). Згідно з угодою випускник зобов'язаний глибоко оволодіти всіма видами професійної діяльності, передбаченими відповідною кваліфікаційною характеристикою, та відпрацювати у замовника не менше трьох років, а вищий навчальний заклад забезпечити відповідні якість та рівень підготовки фахівця з вищою освітою (п.6). Випускники, які уклали угоду з вищим навчальним закладом після зарахування на навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років (п.8). У разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням, звільнення із служби за контрактом військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу у зв'язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду або рішенням суду про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного корупційного правопорушення, через службову невідповідність, у зв'язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку, за порушення дисципліни, систематичне невиконання умов контракту військовослужбовцем, особою рядового і начальницького складу протягом трьох років випускник зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати (п.14). Спори, що виникають у разі порушень угоди, розглядаються в судовому порядку (п.16). На момент дії договірних відносин навчальний заклад\~ діяв та регулював свої відносини згідно чинного законодавства. Як слідує з Наказу Міністерства внутрішніх справ України від 14.02.2008 року №62 «Про затвердження Положення про вищі навчальні заклади МВС», зареєстровано в Міністерстві юстиції України 11.03.2008 р. за №193/14884 вищі навчальні заклади Міністерства внутрішніх справ України (далі - МВС) є державними навчальними закладами, які підпорядковані МВС, засновані і діють згідно із законодавством України, реалізовують відповідно до наданої ліцензії (ліцензій) освітньо-професійні програми підготовки фахівців за певними освітньо-кваліфікаційними рівнями, забезпечують навчання, виховання та професійну підготовку осіб з урахуванням нормативних вимог у галузі вищої освіти з метою задоволення освітніх потреб особи, суспільства і держави, а також здійснюють наукову і науково-технічну діяльність (п.1.1.). Пунктом 9.1. цього ж Положення фінансування ВНЗ здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, призначених для фінансування МВС, та інших джерел фінансування, не заборонених чинним законодавством. Бюджетні асигнування та надходження спеціального фонду не підлягають вилученню та використовуються виключно за призначенням відповідно до вимог чинного законодавства (п.9.9.). Отже, кошти на навчання виділялися з державного бюджету та перераховувалися вищому навчальному закладу МВС України, який ними розпоряджається на підготовку фахівців для МВС. Такі бюджетні асигнування не підлягають вилученню. А тому, розпорядником таких коштів є і університет як навчальний заклад, що підпорядковується МВС України. Наказом УМВС України у Івано-Франківській області за №223 о/с від 24.04.2014 року [PERSON] було звільнено з органів внутрішніх справ за власним бажанням за п.64 «ж» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (а.с.7). Отже закінчивши навчання в 2011 році, відповідач за вимогами договірних зобовязань, повинен був пропрацювати не менше трьох років в органах внутрішніх справ, який був замовником навчання, однак звільнився з роботи за власним бажанням до закінчення вищевказаного терміну. Відповідно до приписів ст..526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу,\~ інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Приписами ст..530 згаданого Кодексу, зокрема, встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно довідки розрахунку №23 від 24.04.2015 року витрати, повязані з утриманням у Прикарпатському юридичному\~ інституті Львівського державного\~ університету внутрішніх справ лейтенанта міліції [PERSON] за період 2007 2011 років становлять 10682,71 грн. (а.с.8). Згідно з ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таким чином, порушення, невизнання, оспорювання субєктивного права є підставою для звернення кожної особи до суду за захистом свого особистого права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.82 цього Кодексу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. А тому суд приходить до висновку про задоволення та обґрунтованість позовних вимог. Відповідно до частини пятої статті 268 Цивільного процесуального кодексу України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.\~ На підставі наведеного, відповідно до ст. 526, 530 ЦК України, постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.1996 року №992 «Про Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням»

Outcome: approved