Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-25 00:00:00

Комунальне комерційне підприємство «Маріупольтепломережа», (далі - ККП «Маріупольтепломережа) звернулося до суду із даним позовом, яким просить стягнути у дольовому порядку по Ѕ з відповідачів заборгованість за користування тепловою енергією в сумі 31 869,95 гривень за період з 01.02.2016 року по 01.01.2020 року, 3% річних в сумі 1 893,95 гривень, інфляційні витрати в сумі 4801,69 гривень, а також судовий збір в розмірі 2 102 гривні. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що відповідачі є власниками квартири [ADDRESS] та є споживачами теплової енергії відповідно до особового рахунку № [NUMBER] . У зв`язку з тим, що відповідачі оплату за користування тепловою енергією вносять не регулярно та не у повному обсязі, у них утворилася заборгованість, розмір якої за період з 01.01.2016 року по 01.01.2020 року становить 31 869,95 гривень. Протягом вказаного періоду відповідачі користувалися послугами позивача, нарахування за споживання ними теплової енергії проводилося відповідно до встановлених тарифів. Щомісячно, при отриманні квитанцій відповідачі повідомлялися про наявність заборгованості та необхідність її сплати, однак до теперішнього часу така заборгованість не сплачена. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 лютого 2020 року відкрито спрощене позовне провадження по даній справі та призначено розгляд з повідомленням сторін. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 червня 2020 року задоволено клопотання відповідача [PERSON] про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 червня 2020 року задоволено клопотання відповідача [PERSON] та залучено до участі у даній справі перекладача для здійснення перекладу судового розгляду відповідачеві. 10 березня 2020 року відповідач [PERSON] подав заяву, в якій просив застосувати строк позовної давності та відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. 10 березня 2020 року відповідач [PERSON] подав заяву, в якій просив розглядати справу в порядку загального позовного провадження. 24 червня 2020 року представник позивача уточнив позовні вимоги та просив суд стягнути з відповідачів у дольовому порядку по Ѕ заборгованість за користування тепловою енергією в сумі 37162,57 гривень за період з 01.02.2016 року по 01.06.2020 року, 3% річних в сумі 2 343,98 гривень, інфляційні витрати в сумі 5 463,43 гривень, а також судовий збір в розмірі 2 102 гривні. 09 липня 2020 року відповідач [PERSON] подав заперечення на заяву про уточнення позовних вимог від 24 червня 2020 року, в яких посилався на те, що позивач пропустив строк позовної давності, надав суду завідомо неправдивий документ - особовий рахунок № [NUMBER] , в якому внесено неправдиві відомості. Особовий рахунок виконано на бланку невідомої ЖЕУ, підписаний невідомо якими особами. На цьому бланку є штамп ККП «Марупольтепломережа», підтверджений нерозшифрованим підписом без зазначення посади. Інформація про те, що він одночасно є квартиронаймачем та власником не відповідає дійсності. Взагалі житловий будинок [ADDRESS] з моменту його побудови до 2017 року обслуговувався ЖСК «8 Марта», а з 2017 року і по даний час обслуговується ОСМД «Марта» і ніколи не обслуговувався ніяким ЖЕУ. Жодних правовідносин між відповідачем та співвласниками квартири [ADDRESS] , немає. В наданій суду роздруківці заборгованості по особовому рахунку наведені тільки нараховані суми заборгованості, однак без роз`яснень звідки вони взялися. В даному випадку позивачу необхідно було надати суду акти про зняття показників з приладів обліку, підписані представниками виконавця і споживачами з лютого 2016 року по травень 2020 року; розпорядження про призначення представника, уповноваженого знімати покази зі сторони виконавця протоколом загальних зборів ЖСК «8 Марта» до 2017 року і ОСМД «8 Марта» після 2017 року про призначення своїх представників зі сторони споживачів; надати розрахунок перерахунку від споживання будинком теплової енергії до кількості енергії, яка споживається кв. [ADDRESS] у відповідному місяці з урахуванням поправочних коефіцієнтів для розподілу об`єму спожитої теплової енергії між окремими споживачами. Відсутність вищевказаних документів, робить роздруківку по особовому рахунку надану позивачем, такою, що немає юридичної сили. Так, в травні 2016 року їм прислали борг за гарячу воду в сумі 4 241 грн. 20 коп., однак подачу такої води їм заблокували в 2015 році і тому гарячою водою він не користується, а користується електробойлером. Відсутність необхідних документів у позивача він пояснює це тим, що з 2007 року останній не може укласти договір з індивідуальним споживачем, так як це заборонено і Конституцією України, і Законами України. До прийняття постанови КМУ України від 31 жовтня 2007 року № 1268, він як індивідуальний споживач -співвласник квартири в багатоквартирному будинку мав цивільну правоздатність користуватися послугами теплопостачальної організації, чи розірвати договір і вимагати відключення квартири від мережі теплопостачання. Однак, постановою КМУ від 31 жовтня 2007 року № 1268, у нього відібрано право вільного волевиявлення при вирішенні вказаних питань. І передано таке право ЖСК «8Марта» до 2017 року і ОСМД «8 Марта» після 2017 року. Таким чином, подача теплопостачання без укладення договору з ОСМД «8 Марта» з боку позивача згідно ст.202 ЦК україни є одностороннім правочином, не створюючим обов`язків для нього та відповідачки [PERSON] . Строк, зазначений позивачем в позовній заяві в інтервалі з лютого 2016 року по травень 2020 року охоплено двома редакціями Закону України «Про житлово-комунальні послуги» -№ 1875-15 від 24 червня 2004 року і № 2189-19 від 09 листопада 2017 року. Згідно ч.1 ст.19, п.3 ч.2 ст.21 Закону № 1875-15, відносини між учасниками договірних правовідносин в сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних основах. При цьому, виконавець (позивач) зобов`язаний підготувати і укласти договір із споживачем у відповідності з типовим договором. У відповідності до п.2 ч.1 ст.9 Закону № 2189-19 споживач не звільняється від сплати житлово-комунальної послуги, отриманої до укладення відповідного договору. Із цих норм укладення договорів є обов`язковим, однак є деякі нюанси, тому позивач сподівається на застосування судом в період дії Закону № 1875-15 норми п.2 ст.218 ЦК України, а в період дії Закону № 2189-19 - на застосування п.2 ч.1 ст.9 вказаного Закону. Однак позивач марно сподівається на це, йому заважає в цьому абз.3 ст.22 Конституції України, абз.8 ст.24 Закону України «Про теплопостачанн», ч.8 ст.18, п.2 ч.5 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» №1023-12 від 12.05.1991 року. Таким чином, відповідач вказує на те, що за умови існування відповідного договору повинна бути і оплата, за його відсутності - відповідно немає і оплати. 11 серпня 2020 року [PERSON] надав суду заяву, в якій посилався на пропуск позивачем строку позовної давності, просив застосувати її та відмовити з цієї підстави в задоволенні заявлених як основної, так і додаткових позовних вимог. 01 вересня 2020 року відповідач [PERSON] надав суду виправлення та доповнення на заяву позивача про уточнення позовних вимог від 24 червня 2020 року, в яких просив суд вважати раніше подане заперечення відзивом. Знову посилався на відсутність затвердженого договору купівлі-продажу (поставки) теплової енергії між позивачем та ОСМД «8Марта» та відповідного договору між останнім і відповідачами. 08 грудня 2020 року представник позивача надав суду клопотання, в якому посилався на допущення ним описок в позовній заяві, вказував на те, що помилково зазначено про стягнення заборгованості за користування тепловою енергією, тоді як правильно зазначати про стягнення заборгованості за користування послугами з централізованого опалення та гарячого водопостачання. 11 грудня 2020 року представник позивача уточнив позовні вимоги та просив суд стягнути з відповідачів у дольовому порядку по Ѕ заборгованість за користування тепловою енергією в сумі 37162,57 гривень за період з 01.02.2016 року по 01.06.2020 року, 3% річних в сумі 2 343,98 гривень, інфляційні витрати в сумі 5 463,43 гривень, а також судовий збір в розмірі 2 102 гривні. При розгляді справи представник позивача Коляда Ю.Г. підтримала позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та просила задовольнити її в остаточній редакції в повному обсязі. Відповідач [PERSON] при розгляді справи по суті судом не був присутній, в зв`язку з видаленням його із зали судового засідання через порушення порядку та невиконання розпоряджень головуючого судді. Відповідач [PERSON] на розгляд справи до суду не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена в установленому законом порядку. Заслухавши пояснення представнка позивача та дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Щодо обов`язку власників квартири оплатити фактично надані житлово-комунальні послуги. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України). Спірні правовідносини виникли у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг і регулюються, зокрема, Законом України від 24 червня 2004 року № 1875-IV «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон) в редакції на момент винекнення спірних правовідносин. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є власник, споживач, виконавець, виробник (частина друга статті 19 Закону). Власником Закон визначає фізичну або юридичну особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку (абзац сьомий частини першої статті 1 Закону). А споживачем є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу (абзац чотирнадцятий частини першої статті 1 Закону). Відносини між учасниками у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах (частина перша статті 19 Закону). За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 901 ЦК України). Договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою (частина перша статті 29 Закону). Споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (пункт 5 частини третьої статті 20 Закону). Відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, хоч у частині першій статті 19 Закону й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16). Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції від 09 листопада 2017 року № 2189-УІІІ визначено, що споживач житлово-комунальних послуг - індивідуальний або колективний споживач. Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Колективний споживач - юридична особа, що об`єднує споживачів у будівлі та в їхніх інтересах укладає договір про надання комунальної послуги. Виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору. За ч.ч.1,2 ст.9 вказаного Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. За бажанням споживача оплата житлово-комунальних послуг може здійснюватися шляхом внесення авансових платежів згідно з умовами договору про надання відповідних житлово-комунальних послуг. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] та є споживачами послуг, які надаються позивачем відповідно до особового рахунку № [NUMBER] , що підтверджується копіями витягів з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідачі є споживачами послуг за вище вказаною адресою та користуються послугами позивача, а тому навіть при відсутності письмового договору на їх ім`я та при фактичному отриманні послуг вони повинні проводити оплату за спожиті послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання. При цьому суд враховує те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Вказане відповідає висновку Верховного Суду України, висловленому у постанові від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України). При цьому, суд враховує те, що ОСМД не зобов`язане укладати договори про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, централізованого опалення та гарячого постачання з обслуговуючою організацією, так як вони надаються безпосередньо власникам приміщень. Окрім цього, суд враховує роз`яснення надані Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 910/17776/17 від 10 січня 2020 року (в якій суд досліджував питання надання споживачу послуг з водопостачання та водовідведення, а також оплати за надані послуги), та те, що неможливість виконання зобов`язань за укладеним сторонами договору з боку ЖБК полягає у законодавчій забороні укладати з мешканцями, власниками та орендарями (споживачами послуг) договори на надання послуг з централізованого водопостачання та/або водовідведення, а також централізованого опалення та постачання гарячої води за відсутності відповідних ліцензій, яких у ЖБК немає. Враховуючи вищенаведені норми, суд вважає спростованими доводи відповідача [PERSON] , наведені у запереченнях на заяву про уточнення позовних вимог від 24 червня 2020 року (в подальшому у відзиві) щодо того, що подача теплопостачання без укладення договору з ОСМД «8 Марта» з боку позивача згідно ст.202 ЦК України є одностороннім правочином, не створюючим обов`язків для нього та відповідачки [PERSON] . Щодо належності та допустимості доказів наданих позивачем. На підтвердження своїх позовних вимог позивачем додано до позовної заяви особовий рахунок № [NUMBER] , відповідного до якого власниками квартири [ADDRESS] в розмірі по Ѕ частці є відповідачі [PERSON] та [PERSON] , квартиронаймачем вказаний [PERSON] ; витяги з державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідачів, рішення виконавчого комітету Маріупольської міської ради № 39 від 30 січня 2019 року «Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання та на послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за категоріями споживачів, постанову від 28.12.2017 року № 1536 Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг «Про внесення змін до постанови від 31 березня 2015 року № 1171 та роздруківки заборгованості по наданим послугам по особовому рахунку [NUMBER] , 3% річних та інфляційних витртат. Вирішуючи питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, суд враховує вимоги ч.1 ст.76 ЦПК України, якою передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.ч.1,5,6,7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Сумнівів в належності, допустимості та достовірності наданих суду доказів у суду не виникло, вони складені, підписані, містять посвідчення відповідно, тому суд вважає неприйнятними аргументи відповідача про «неправдивість таких доказів». Зазначення [PERSON] одночасно квартиронаймачем та власником квартири не спростовує того факту, що він є власником частки в такій квартирі і має тягар утримання свого майна та не впливає на висновок суду. Надані позивачем розшифровки з особового рахунку № [NUMBER] містять повні відомості щодо періоду утворення заборгованості, її розміру, відомостей про її оплату, розрахування 3 % річних та індексу інфляційних витрат. Відповідачем такі докази не спростовані, не надані інші, в тому числі і не надано відповідний розрахунок. При цьому, як вбачається з наданих розрахунків заборгованість відповідачів перед позивачем фактично складається із заборгованості за централізоване опалення, про що і стверджував сам відповідач [PERSON] у запереченнях на заяву про уточнення позовних вимог (в подальшому у відзиві). Також судом встановлено, що заборгованість по гарячому постачанню відсутня. Згідно з розшифровки особового рахунку № [NUMBER] заборгованість відповідачів [PERSON] та [PERSON] за користування наданими позивачем послугами централізованого опалення за період з 01.02.2016 року по 01.06.2020 року становить 37 162,57 гривень. Таким чином суд встановив, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є власниками по Ѕ частці квартири [ADDRESS] і зобов`язані нести витрати по її утриманню, а позивач надав їм послуги з централізованого опалення. З огляду на це відповідачі як власники квартири, в якій були отримані житлово-комунальні послуги, мали обов`язок оплатити позивачеві їхню вартість. Однак, як установив суд, протягом періоду з лютого по червень 2016 року, та з серпня 2016 року по червень 2020 року вони жодного разу не оплачували за надані позивачем до квартири послуги, чим порушили його право, за захистом якого він звернувся до суду і тому таке право підлягає захисту. Щодо застосування строку позовної давності, заявленої відповідачем [PERSON] . Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51). Позивач звернувся до суду з позовом 27 січня 2020 року про стягнення заборгованості за надані послуги за період з 01 лютого 2016 року по 01.06.2020 року. Плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно (частина перша статті 32 Закону). Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк (пункт 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, у редакції, що була чинною впродовж періоду, за який позивач просить стягнути заборгованість). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України). Оскільки заборгованість за житлово-комунальні послуги нараховувалась позивачем щомісяця, то, перебіг загальної позовної давності слід відраховувати від кожного щомісячного платежу. За таких обставин, враховуючи заяву відповідача про застосування строків позовної давності, ненадання поважності причин їх пропуску представником позивача, суд приходить до висновку про стягнення з відповідачів заборгованості в межах строку позовної давності, за період з 01 лютого 2017 року по 01 червня 2020 року, в загальній сумі 28 261, 17 грн. а саме - по 14 130, 58 грн. на користь позивача з кожного. Щодо стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат. У позовній заяві позивач вказав, що, окрім повернення боргу за надані ним послуги, відповідачі мають сплатити позивачеві три проценти річних й інфляційні втрати та надав розрахунки згідно з якими нарахував відповідачам три проценти річних й інфляційні втрати за період з 01.02.2016 року по 01.01.2020 року 3% річних в сумі 1 893,95 гривень та інфляційні витрати в сумі 4801,69 гривень. У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (пункт 45)). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України). За відсутності оформлених договірних відносин, але в разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15). З огляду на те, що відповідачі, як встановив суд прострочили виконання грошового зобов`язання, тому вони на вимогу позивача повинні сплатити інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми. З огляду на принцип диспозитивності та заявлений позивачем у розрахунку період нарахування трьох процентів річних й інфляційних втрат за період прострочення оплати послуг з 01 лютого 2016 року по 01 червня 2020 року, а також висновок суду про застосування позовної давності за основним зобов`язань та стягнення заборгованості з відповідачів за період з 01 лютого 2017 року по 01 червня 2020 року, суд приходить до висновку про стягнення цих процентів та втрат в межах вказаного періоду. Як вбачається з розрахунку позивача сума 3% річних за період з 01 лютого 2017 року по 01 червня 2020 року складає 2 215,16 грн., сума інфляційних витрат складає 4 912,41 грн. Враховуючи наведені вище обставини, суд приходить до висновку про стягнення із [PERSON] та [PERSON] суми 3% річних за період з 01 лютого 2017 року по 01 червня 2020 року в сумі по 1 107, 58 грн. з кожного та інфляційних витрат по 2 456, 20 грн. з кожного. Щодо судових витрат. Крім того, у відповідності до положень ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача також підлягають стягненню понесені ним та документально підтверджені витрати з оплати судового збору у розмірі 2 102 грн. У відповідності до ч.5 ст.139 ЦПК України у випадках, коли сума витрат на оплату послуг перекладача повністю не була сплачена учасниками справи попередньо або в порядку забезпечення судових витрат, суд стягує ці суми на користь перекладача зі сторони, визначеної судом відповідно до правил про розподіл судових витрат, встановлених цим Кодексом. Так як, перекладач був залучений судом, сума витрат на оплату послуг перекладача повністю не була сплачена учасниками справи попередньо або в порядку забезпечення судових витрат, вказана сума підлягає розподілу відповідно до правил про розподіл судових витрат, встановлених цим Кодексом. Однак, враховуючи, що станом на день ухвалення рішення доказів розміру вартості фактичного надання послуг перекладача, суду не надано, питання про їх розподіл суд вирішити неможе. Однак, це питання може бути вирішено відповідно до ст.270 ЦПК України.

Outcome: partial