Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-08 00:00:00

І. Стислий виклад позицій учасників справи. У квітні 2019 року [PERSON] (далі також - [PERSON] , позивач) звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу садового будинку, що за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки під ним площею 0,0596 га, кадастровий номер 8000000000:90:805:0022, що були укладені між [PERSON] (далі також - [PERSON] , відповідач-1) та [PERSON] (далі також - [PERSON] відповідач-2), посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіної Вікторією Михайлівною (далі також - приватний нотаріус КМНО Анохіна В. М.) за реєстрованими номерами 1919 та 1921 відповідно. Позов обґрунтований такими обставинами.[PERSON] з 10.05.2003 перебував у зареєстровану шлюбі з [PERSON] . На підставі договору дарування від 21.03.2014 дружина набула у власність земельну ділянку загальною площею 0,0596 га, кадастровий номер 8000000000:90:805:0022, що за адресою: [ADDRESS] . Під час шлюбу подружжя за спільні кошти побудувало на цій земельній ділянці садовий будинок, загальною площею 111,4 кв. м., який 26.08.2014 зареєстрували на дружину. Внаслідок побудови будинку відбулося суттєве поліпшення земельної ділянки. Рішенням суду від 05.07.2017 шлюб між сторонами було розірвано. У травні 2018 року позивач дізнався, що його колишня дружина 03.11.2017 відчужила на користь [PERSON] садовий будинок та земельну ділянку під ним, підробивши 02.11.2017 його згоду як співвласника на відчуження нерухомого майна. Позивач 02-03.11.2017 не перебував у м. Києві, нотаріальної згоди на продаж будинку не давав. Крім того, в ході досудового розслідування кримінального провадження було доведено підроблення [PERSON] його підпису на нотаріальній згоді на продаж садового будинку. Позивач посилається на те, що оспорювані договори не відповідають її внутрішній волі і, відповідно, суперечить вимогам частини 3 статті 203 ЦК України, у зв`язку з чим мають бути визнані недійсними, оскільки майно вибуло з його володіння як співвласника всупереч його волі. Відповідач [PERSON] у відзиві позовні вимоги визнала повністю та підтвердила факт того, що вона спільно із групою осіб дійсно підробила підпис позивача в нотаріально посвідченій згоді на продаж нерухомого майна, за що була засуджена за вироком суду. Відповідач [PERSON] відзиву на позову заяву не подавала. В судове засідання не прибула, будучи повідомленою про місце, час та дату розгляду справи через свого представника, адвоката Єгорова О. Ф. Про причини неявки суд не повідомляла. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анохіна В. М. про місце, час та дату розгляду справи повідомлялась належно, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою. Про причини неявки суд не повідомляла, пояснень по справі не подавала. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Перевертун О. Ю. про місце, час та дату розгляду справи повідомлявся належно за адресою, що вказана в реєстрі нотаріусів, проте судова повістка повернулася на адресу суду із поміткою «за закінченням терміну зберігання». Про причини неявки суд не повідомляв, пояснень по справі не подавав. Третя особа - [PERSON] про місце, час та дату розгляду справи повідомлялась належно, проте судова повістка повернулася на адресу суду із поміткою, що «адресат відсутній за вказаною адресою». Про причини неявки суд не повідомляла, пояснень по справі не подавала. ІІ. Рух справи, процесуальні дії суду та заяви (клопотання) учасників справи. Ухвалою від 27.05.2019 суд відкрив провадження та призначив справу до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання на 17.10.2019. За клопотанням представника відповідача [PERSON] , адвоката Древицького О. В., розгляд справи у підготовчому засіданні відкладено на 04.02.2020. 22.01.2020 від представника відповідача [PERSON] , адвоката Єгорова О. Ф., надійшли клопотання про залучення третьої особи, допит свідка та призначення почеркознавчої експертизи. У судовому засіданні від 04.02.2020 суд ухвалив залучити до участі у справі [PERSON] як третю особу, зобов`язав представника відповідача направити третій особі копію позову та встановив третій особі строк для подачі пояснень щодо позову. Суд відмовив у задоволенні клопотання про виклик свідків та зобов`язав представника відповідача направити всім учасникам справи копію клопотання про призначення експертизи. Оголошено перерву у підготовчому судовому засіданні до 15.04.2020. 03.03.2020 представник відповідача [PERSON] , адвокат Єгоров О. Ф., на виконання протокольної ухвали суду від 04.02.2020 подав суду докази направлення сторонам по справі заявлених ним клопотань. У зв`язку із неявкою в судове засіданні усіх учасників справи розгляд справи, призначений на 15.04.2020, відкладено на 28.08.2020. 20.08.2020 третя особа [PERSON] подала апеляційну скаргу на ухвалу від 27.05.2019 про відкриття провадження у справі. Ухвалою Київського апеляційного суду від 11.08.2020 апеляційну скаргу повернуто [PERSON] . За наслідками розгляду касаційної скарги [PERSON] постановою Верховного суду від 03.02.2021 ухвалою Київського апеляційного суду від 11.08.2020 залишена без змін. 17.05.2021 від представника позивача [PERSON] , адвоката Чарухи Р. Р., електронною поштою надійшла заява про зміну предмету позову. Цього ж дня адвокат подав клопотання про долучення доказів. 18.05.2021 представник позивача [PERSON] , адвокат Чаруха Р. Р., подав до суду заяву про зміну предмету позову. У судовому засіданні від 18.05.2021 суд прийняв до розгляду заяву позивача [PERSON] про зміну предмету позову, закрив підготовче засідання та призначив справу до розгляду по суті на 18.08.2021. 17.08.2021 від представника відповідача [PERSON] , адвоката Єгорова О. Ф., надійшла заява про відкладення розгляду справи. 18.08.2021 представник позивача [PERSON] , адвокат Чаруха Р. Р., подав суду додаткові пояснення по справі. У судовому засіданні від 18.08.2021 суд долучив до матеріалів справи додаткові пояснення, подані представником позивача [PERSON] , адвокатом Чарухою Р. Р., заслухав вступні промови адвоката Чарухи Р. Р. та відповідача [PERSON] , частково дослідив докази та оголосив перерву до 26.10.2021. 26.10.2021 відповідач [PERSON] подала заяву про визнання позовних вимог. У судовому засіданні від 26.10.2021 суд за клопотанням представника відповідача [PERSON] , адвоката Єгорова О. Ф., оголосив перерву до 09.11.2021. У судовому засіданні від 09.11.2021 суд заслухав вступне слово представника відповідача [PERSON] , адвоката Єгоров О. Ф., який заперечував проти позову. Позивач [PERSON] та його представник, адвокат Чаруха Р. Р., позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнала повністю. Суд дослідив решту матеріалів справи, заслухав промови сторін у судових дебатах, видалився до нарадчої кімнати, по виходу з якої оголосив вступну та резолютивну частину рішення. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом. 10.05.2003 [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) уклали шлюб, актовий запис № 101 від 10.05.2003, що підтверджується копією свідоцтва про одруження, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Шепетівського міськуправління юстиції Хмельницької області 10.05.2003 (т. 1 а. а. 8). Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05.07.2017 шлюб між сторонами розірвано. Рішення набрало законної сили 08.08.2017 (т. 1 а. с. 10, 11). Під час перебування у шлюбі [PERSON] набула у власність садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 111,4 кв. м., житловою площею 50,60 кв. м., що за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності від 26.08.2014 (т. 1 а. с. 9). За договором купівлі-продажу земельної ділянки від 03.11.217 [PERSON] відчужила на користь [PERSON] земельну ділянку загальною площею 0,0596 га, кадастровий номер 8000000000:90:805:0022, що за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до пункту 1 цього договору на земельній ділянці розташований садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 111,4 кв. м., житловою площею 50,60 кв. м., який належить [PERSON] . Згідно з пунктом 2 відчужувана земельна ділянка належить продавцю на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клітко В. В. від 21.03.2014. Покупець підтвердила, що на момент укладення цього договору в зареєстрованому шлюбі не перебуває, грошові кошти, які витрачались на придбання земельної ділянки, не є спільною сумісною власністю, а є особистою приватною власністю [PERSON] (пункт 13). Договір купівлі-продажу земельної ділянки посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. та зареєстрований в реєстрі за № 1921 (т. 1 а. с. 174, 175). За договором купівлі-продажу садового будинку від 03.11.2017 [PERSON] відчужила на користь [PERSON] садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 111,4 кв. м., житловою площею 50,60 кв. м., що за адресою: [ADDRESS] . Продаж вчинено за 950 000 грн. Відповідно до пункту 12 договору він укладений за згоди колишнього чоловіка продавця, [PERSON] на продаж садового будинку. Договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. та зареєстрований в реєстрі за № 1919 (а. с. 12, 13). Письмова заява [PERSON] від 02.11.2017, якою він надав згоду на укладення договору купівлі-продажу (здати в оренду, закласти) його колишньою дружиною [PERSON] садового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що за адресою: [ADDRESS] , будинок 22 посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Перевертун О. Ю. та зареєстрована в реєстрі за № 265. Цією згодою позивач погодився на укладення колишньою дружиною договору купівлі-продажу (здати в оренду, закласти) вказаного садового будинку з господарськими спорудами та умовами договору купівлі-продажу, які визначаються нею (т. 1 а. с. 14). За фактом підроблення підпису [PERSON] на письмовій згоді від 02.11.2017 за заявою [PERSON] Шевченківським управлінням поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві порушене кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018100100005621 від 18.05.2018, за ознаками кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 4 ст. 190 КК України (т. 1 а. с. 15-18). Відповідно до висновку експерта № 8-4/1286 від 13.07.2018, виконаного судовим експертом Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України К. Г. Фандіковою в ході здійснення досудового розслідування кримінального провадження за № 12018100100005621 від 18.05.2018, за ознаками кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 4 ст. 190 КК України, підпис від імені [PERSON] в графі «Підпис» та рукописний запис «Білошицкий» в графі підпис в оригіналі договору заяви [PERSON] про надання згоди на укладення договору купівлі-продажу (здати в оренду, закласти) його колишньою дружиною [PERSON] садового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , від 01.22.2017, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Перевертуном О. Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 265, виконаний не [PERSON] (т. 1 а. с. 19-31). Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 15.02.2021 у справі № 761/8473/19 [PERSON] визнана винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України, та призначено їй покарання у виді: за ч. 3 ст. 190 КК України - 3 (трьох років) років позбавлення волі; за ч. 3 ст. 358 КК України - обмеження волі на строк 2 (два) роки; за ч. 4 ст. 358 КК України - штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) грн. На підставі ч. 5 ст. 74 КК України [PERSON] звільнити від призначеного покарання за ч. 4 ст. 358 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК України. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначено [PERSON] покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнено [PERSON] від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком - 2 (два) роки, поклавши на неї виконання обов`язків, передбачених п. п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст.76 КК України, а саме: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації (т. 2 а. с. 21-29). Вироком суду установлено, що [PERSON] наприкінці жовтня 2017 року передала [PERSON] копію паспорт та копію ідентифікаційного номеру колишнього чоловіка, а через деякий час [PERSON] повідомила її, що вона зробила у нотаріуса заяву від колишнього чоловіка [PERSON] , якою він надає згоду на укладення нею договору купівлі-продажу вказаного садового будинку з господарськими спорудами, погоджується з умовами договору купівлі-продажу, які визначаються нею. У подальшому, використовуючи завідомо підроблений документ, вона уклала договір купівлі-продажу садового будинку. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна власником садового будинку з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 111,4 кв. м., житловою площею 50,6 кв. м., що за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] . Право власності на нерухоме майно виникло на підставі договору купівлі-продажу садового будинку, серія та номер: 1188, виданий 15.06.2018 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нестеренко Л. О. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень прийняте 15.06.2018 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Давиденко Л. О. За клопотанням Головного управління Національної поліції у м. Києві ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 11.09.2018 у справі № 761/34486/18 на садовий будинок накладений арешт (т. 2 а. с. 30, 31). IV. Мотивувальна частина. Одним з основних конституційних прав людини є право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю (стаття 41 Конституції України), яке знайшло своє закріплення у ЦК України. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 статті 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Оскільки садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 111,4 кв. м., житловою площею 50,6 кв. м., що за адресою: [ADDRESS] був придбаний подружжям [PERSON] під час перебування у шлюбі, його реєстрація за відповідачем [PERSON] не змінює правового статусу цього майна як спільного майна подружжя. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном (частина 1-4 статті 369 ЦК України). Отже, для відчуження [PERSON] садового будинку була необхідною письмова та нотаріально посвідчена згода іншого співвласника майна, [PERSON] . Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Стаття 202 цього Кодексу визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Частина 1 статті 626 цього Кодексу дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, а у статті 627 закріплено принцип свободи договору, яка полягає передусім у вільному виявленні волі сторін на вступ у договірні відносини. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК України). Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За нормою частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до положень частин першої-третьої та п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, що вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно норм статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази згідно положень статей 77-80 ЦПК України мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми. На підтвердження вимог позову про недійсність договору купівлі-продажу садового будинку позивачем надано висновок експерта № 8-4/1286 від 13.07.2018, відповідно до якого підпис на нотаріально посвідченій заяві від 02.11.2017 [PERSON] не належить, та вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 15.02.2021 у справі № 761/8473/19, яким доведено вину [PERSON] у заволодінні майном шляхом зловживанням довірою (шахрайство) за попередньою змовою групою осіб у великих розмірах; у підробленні офіційного документу, який посвідчується нотаріусом та надає права, з метою використання його, за попередньою змовою групою осіб та у використанні цього завідомо підробленого документу. Відповідно до частини 6 статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Крім того, відповідач [PERSON] визнала позовні вимоги відповідно до вимог частини 1 статті 206 ЦК України. Жодних доказів, які б спростовували висновок експерта чи скасовували вирок суду про засудження [PERSON] , матеріали справи не містять, а відтак суд покладає ці докази в обґрунтування рішення та вважає встановленим, що позивач [PERSON] не підписував заяву від 02.11.2017 зі згодою на укладення оспорюваного договору, що свідчить про відсутність його волевиявлення на продаж [PERSON] садового будинку. При цьому, суд відхиляє посилання позивача на положення статті 230 ЦК України, відповідно до якої правочин визнається недійсним, якщо одна сторона навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки, по-перше, він не є стороною договору та не був введений в оману укладенням оспорюваного договору, а по-друге, у даному випадку має місце не омана, а обман як об`єктивна сторона складу злочину шахрайства. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про доведеність і обґрунтованість вимог позову в частині недійсності договору купівлі-продажу садового будинку на загальних підставах за відсутності волі співвласника майна на його укладення та визнає Однак, суд не приймає визнання [PERSON] позову в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, оскільки її визнання суперечить вимогам закону з огляду на таке. Так, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Земельні ділянка загальною площею 0,0596 га, кадастровий номер 8000000000:90:805:0022, що за адресою: [ADDRESS] була набута [PERSON] на підставі договору дарування від 21.03.2014. Отже, хоч земельна ділянка і була набута під час шлюбу, однак є особистою приватною власністю [PERSON] і згода позивача на її відчуження не потрібна. Відтак, відчуження земельної ділянки не порушує права позивача, а тому в цій частині позов не підлягає задоволенню. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За нормою частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17). У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Як роз`яснено у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. За приписами статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 330 ЦК України встановлено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно з статтею 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього. Відповідно до положень частини 1 статті 388 ЦК України власник має право витребувати майно, придбане добросовісним набувачем за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, які він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Верховний Суд України у постанові від 17.12.2014 по справі № 6-140цс14 зазначив, що, розглядаючи спори щодо витребування майна, суди повинні мати на увазі, що у позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у статті 388 ЦК України, а під час розгляду таких спорів мають бути установлені всі юридичні факти, визначені статями 387 та 388 ЦК, зокрема, чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо. У разі встановлення, що відповідач є добросовісним набувачем, суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею або було продане в порядку виконання судових рішень. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16. За обставинами справи установлено, що садовий будинок на підставі договору купівлі-продажу садового будинку, серія та номер: 1188, посвідчений 15.06.2018 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нестеренко Л. О., перейшов у власність [PERSON] . Визнання договору недійсним за відсутності позовної вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння не призводить до ефективного захисту порушеного права позивача, оскільки не повертає майно у власність співвласника. З огляду на встановлені судом обставини, що підтверджені доказами, позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу садового будинку. V. Розподіл судових витрат між сторонами За правилом, встановленим статтею 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову - на відповідача. Позивач є інвалідом 2 групи, а тому відповідно до пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору. З огляду на результат розгляду справи суд покладає на відповідачів судовий збір за задоволену вимогу немайнового характеру та стягує його в дохід держави в рівних частках по 454 грн з кожного відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial