Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-25 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. 08.09.2020 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 24.01.2017 в розмірі 28906,35 грн. та судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24.01.2017 року між сторонами укладено кредитний договір б/н, оформлений заявою позичальника, за умовами якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Позичальник, отримавши кредитні кошти систематично порушував договірні зобов`язання щодо строків повернення кредиту, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість, яка станом на 17.06.2020 становить - 28906,35 грн. і яка складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту 20909,37 грн., заборгованості за простроченими відсотками 7996,98 грн. Заборгованість в добровільному порядку не погашається, що і стало підставою звернення до суду. Процесуальні дії вчинені судом. 09.09.2020 суддею направлено запит до Відділу АДР Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області щодо реєстрації місця проживання відповідача, що містяться в картотеці реєстраційного обліку, відповідь на який судом отримано 18.09.2020. Ухвалою від 18.09.2020 в зазначеній справі відкрито провадження та постановлено розглядати дану справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін на 15.10.2020. Встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подачі відзиву на позовну заяву. Також позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, а відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення. 12.10.2020 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву та клопотання про проведення розгляду даної справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням викликом сторін в судове засідання. Ухвалою від 15.10.2020 відмовлено в задоволенні клопотання відповідача проведення розгляду даної справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням викликом сторін в судове засідання відмовлено. Крім того, задля забезпечення принципу диспозитивності цивільного процесу та реалізації позивачем свого процесуального права подати відповідь на відзив судове засідання в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін відкладено на 05.11.2020. 02.11.2020 від позивача надійшла відповідь на відзив та докази направлення такої відповідачу. 05.11.2020 судове засідання в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін відкладено на 26.11.2020 для надання можливості відповідачу подати заперечення на відповідь на відзив. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Доводи учасників справи (викладені письмово). Представник відповідача адвокат Тунський А.Р. у поданому відзиві та запереченнях від 18.11.2020 позовних вимог не визнав. Просив відмовити в задоволенні позову за безпідставністю з огляду на наявність Постанови Великої Палати Верховного суду від 03.07.2019. Позивач у відповіді на відзив позов підтримав. Додатково надав обґрунтування щодо обставин зазначених у відзиві на позовну заяву, зокрема щодо форми кредитного договору, ознайомлення відповідача з умовами кредитування, черговості погашення заборгованості, тощо. Крім того, 25.11.2020 від позивача надійшла заява про відкладення судового засідання з метою надання доказів та пояснень по справі. Обставини встановлені судом, докази на їх підтвердження та мотиви суду. Вимогами ст 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Пунктом 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи зобовязані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться, ч. 8 ст. 279 ЦПК України. З огляду на зазначені процесуальні норми, а також враховуючи належне виконання сторонами своїх процесуальних обов`язків (подання відзиву, відповіді на відзив, заперечення, долучення письмових доказів) суд не вбачає необхідності для відкладення розгляду даної справи та вважає за можливе провести розгляд даної справи на підставі поданих сторонами доказів. При дослідженні судом матеріалів справи, судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини щодо належного виконання умов укладеного кредитного договору. Відповідно до ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно\~ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що [PERSON] у 2017 році звернувся до АТ «Комерційний банк «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг. Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог вказує на те, що на підставі анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк», яка підписана сторонами 24.01.2017 між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір, відповідно до якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, ліміт якого банком в подальшому було збільшено до 29000 грн. На підтвердження заявлених позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» надано анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк», яка підписана сторонами; також надано витяги з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»; витяг з Умов та правил надання банківських послуг (дані кредитодавця, основні умови кредитування інформація щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту, порядок повернення кредиту додаткову інформація щодо кредиту). Згідно з представленого розрахунку позивача, станом на 17.06.2020 у відповідача наявна заборгованість, яка становить - 28906,35 грн. і яка складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту 20909,37 грн., заборгованості за простроченими відсотками 7996,98 грн., а.с. 9. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. В частинах першій, другій статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей\~626,\~628 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою\~статті 638 ЦК України\~встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як вбачається з долученої анкети - заяви від 24.01.2017 у ній містяться лише персональні дані відповідача, дата та її підпис, при цьому, відсутні дані про істотні умови кредитного договору, а саме: розмір кредитного ліміту, процентна ставка, номер кредитної картки, рахунок та строк її дії, цільове призначення кредиту, обов`язковість яких передбачено Умовами та правилами надання банківських послуг. З огляду на вказане, суд приймає до уваги твердження відповідача зазначені у відзиві на позовну заяву щодо відсутності в анкеті заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту. В матеріалах справи також відсутні інші належні та допустимі докази, які підтверджують суму наданого відповідачу кредитного ліміту. З приводу доводів позивача про те, що відповідач був ознайомлений з правилами, умовами та порядком користування кредитними коштами, які прописані у Витязі з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», згідно яких відповідачу було встановлено поточну процентну ставку у розмірі 3,5 % (42% на рік), розмірі комісій та штрафів, суд вважає такі необґрунтованими з огляду на те, що ані витяг з Тарифів банку, ані витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не містять підпису відповідача [PERSON] . Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Оскільки, умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625,1048ЦК України позивач не пред`явив. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з АТ КБ «ПриватБанк», останній дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Такого висновку дійшов Верховний суд у складі Великої Палати 03.07.2019 при розгляді справи № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19). З врахуванням наведеного, суд вважає за доцільне зазначити, оскільки матеріали справи не містять підтверджень, що саме з долученим до матеріалів справи Витягом з Тарифів та Витягом з Умов відповідач був ознайомлений і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі могли не містити умови щодо сплати процентів, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відсотками задоволенню не підлягає. Що стосується позову в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту суд вважає за необхідне зазначити наступне. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач у своєму позові зазначає, що за умовами кредитного договору відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, який в подальшому було збільшено до 29000 грн. З виписки по договору №б/н, клієнт [PERSON] сформованої станом на 19.06.2020, вбачається що з 24.01.2017 по кредитній карті [NUMBER] проводились різного роду банківські операції. Так, зокрема позивач у відповіді на відзив вказує на те, що відповідач систематично користувався кредитними коштами, знімав такі, потім частково погашав заборгованість, а тому у випадку наявної заборгованості при отриманні від клієнта коштів для погашення заборгованості за кредитом, у разі недостатності суми здійсненого платежу для виконання зобов`язань за договором у повному обсязі, насамперед такі направляються для погашення процентів за користування кредитом. Дана черговість погашення заборгованості визначена умовами кредитного договору, а саме п. 2.1.1.3.4. Проте, враховуючи, що матеріали справи не містять належних та обґрунтованих доказів того, що саме такі Умови розумів відповідач при укладенні кредитного договору, відтак проведення позивачем нарахування відсотків на максимальний залишок відповідної заборгованості по тілу кредиту за ставкою 3,5 % та власне і списання таких (за період з 01.08.2018 на загальну суму 21302,27 грн.) за користування кредитним лімітом є необґрунтованим з огляду на висновок викладений в Постанові Верховного Суду у справі №545/2248/17 від 02.10.2019. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, оскільки позивачем не надано доказів, які б підтверджували факт укладення кредитного договору у формі, передбаченій ЦК України, не надано докази, які б беззаперечно свідчили про отримання відповідачем кредитних коштів та їх розмір, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором. Щодо судових витрат та витрат пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому зважаючи що суд відмовив в задоволенні позову відтак відсутні підстави для стягнення з відповідача витрат по оплаті судового збору. Поряд з цим, відповідачем за також заявлено вимогу про стягнення з відповідача понесених судових витрат, попередній розрахунок яких долучено до матеріалів справи, а.с. 115. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Стаття 30\~ч.\~3\~ЗУ\~«Про\~адвокатуру і\~адвокатську\~діяльність» визначає, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зважаючи на викладене, враховуючи заперечення позивача щодо стягнення з нього на користь відповідача витрат на правничу допомогу в сумі 2000,00 грн., зважаючи на характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, значення справи для сторони, суд вважає за необхідне стягнути витрати на професійну правничу допомогу у сумі 800,00 грн.

Outcome: approved