Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-02 00:00:00

КС «Союз-Дніпро» звернулося до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором, яким просили стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором № 1449/14 від 19.06.2014 року в розмірі 106\~864,44 грн., з яких: 89\~460,00 грн. залишок по кредиту, 17\~404,44 грн. відсотки нараховані за прострочення платежів. В обґрунтування свого позову позивач посилався на те, що 19.06.2014 року між КС «Союз-Дніпро» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 1449/14, відповідно до якого КС «Союз-Дніпро» надав позичальнику грошові кошти у розмірі 89\~460,00 грн., строком повернення до 18.06.2016 року, а відповідач зобовязався використати кредит на визначені договором цілі, забезпечити його повернення, сплату нарахованих відсотків у розмірі 2,3% у встановлений термін. За період своєчасного повернення кредиту фактично за кожен день користування кредитом було нараховано 3\~090,84 грн. Для забезпечення повного і своєчасного виконання позичальником [PERSON] зобовязань по договору, КС «Союз-Дніпро» уклало з [PERSON], [PERSON], [PERSON] договір поруки, відповідно до якого останні поручилися за виконання [PERSON] своїх зобовязань за кредитним договором. Позивач зазначив, що зі своєї сторони кредитна спілка виконала всі умови підписаного договору, надала відповідачу кредит у вищевказаному розмірі, а відповідач [PERSON] в порушення умов договору, не сплачує кошти за кредитом та відсоткам, які вона повинна сплачувати щомісяця, в результаті чого станом на 16.09.2014 року виникла заборгованість у розмірі 106\~864,44 грн., яка складається із залишку по кредиту у розмірі 89\~460,00 грн. та відсотків, нарахованих за прострочення платежів у розмірі 17\~404,44 грн. Посилаючись на вимоги ст. 554 ЦК України щодо солідарного обовязку за виконання умов кредитного договору, КС «Союз-Дніпро» просило стягнути з позичальника і поручителів заборгованість за кредитним договором. В свою чергу [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до КС «Союз-Дніпро», [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору поруки від 19.06.2014 року № 1449/14, укладеного між КС «Союз-Дніпро» та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] В обґрунтування свого позову [PERSON] послалася на те, що вона дійсно підписала договір поруки № 1449/14 від 19.06.2014 року з КС «Союз-Дніпро», але під впливом тяжких обставин. Так, до підписання поруки її примусила [PERSON], від якої вона повністю залежала разом із своєю неповнолітньою дитиною, інших доходів, крім заробітної плати на автозаправочній станції вона не мала, а тому боялася втратити місце роботи, що і змусило її підписати вищезазначений договір поруки. Посилаючись на вимоги ст. ст. 213, 215 ЦК України, звернулася з даним позовом до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів. 19.06.2015 року [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до КС «Союз-Дніпро», [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору поруки від 19.06.2014 року № 1449/14, укладеного між КС «Союз-Дніпро» та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] В обґрунтування свого позову позивач послалася на те, що на час укладення спірного договору поруки вона працювала на посаді старшого оператора ПП «Лукойл-Україна». Вона працювала з документами і кожного дня підписувала їх чимало. Наприклад, акти проведення інвентаризації, акти прийому бензовозів, контролю якості нафтопродуктів, документи по ремонту та обслуговуванню обладнання. [PERSON], яка доводиться їй рідною сестрою, на той час була її безпосереднім керівником. [PERSON] мала до неї довіру, а вона, скориставшись таким відношенням до себе, просто «підсунула» договір поруки їй для підпису. Про існування договору поруки та про те, що вона є поручителем по кредитному договору дізналась значно пізніше, коли їй зателефонували з КС «Союз-Дніпро» з питанням щодо погашення зобовязань по вищезазначеному кредитному договору. Тобто, [PERSON] обманним шляхом здобула її підпис на договорі поруки. Таким чином, посилаючись на вимоги ст. ст. 203, 215, 230, 231 ЦК України, звернулася з даним позовом до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17.12.2015 року позов КС «Союз-Дніпро» до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без розгляду. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] позов [PERSON] підтримав, просив його задовольнити, мотивуючи його обставинами, викладеними в позовній заяві. При цьому зазначив, що [PERSON] була безпосереднім керівником [PERSON] і шляхом погроз на адресу останньої, змусила її підписати договір поруки. Дані погрози [PERSON] сприймала реально. Оскільки боялась втратити роботу, яка була єдиним джерелом коштів для існування. Не заперечував і проти задоволення позовних вимог [PERSON] В судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] позов [PERSON] підтримала, просила його задовольнити, мотивуючи обставинами, викладеними в позовній заяві. При цьому зазначила, що [PERSON] помилково підписала договір, а [PERSON] скористалась довірою сестри. Проти задоволення позовних вимог [PERSON] не заперечувала. [PERSON] проти задоволення позовних вимог [PERSON] та [PERSON], кожної окремо, не заперечувала. Представник відповідача КС «Союз-Дніпро» [PERSON] в судовому засіданні проти позовів [PERSON] та [PERSON] до КС «Союз-Дніпро» про визнання договору поруки недійсним заперечувала, просила суд відмовити в їх задоволенні у звязку з відсутністю доказів на підтвердження обставин, на які посилалися позивачі. В судовому засіданні були допитані в якості свідків [PERSON], [PERSON] Так, свідок [PERSON] пояснив, що йому відомі всі відповідачі за первісним позовом. Він працював на АЗС 0413 «Лукойл» в одній зміні з [PERSON] Керівником на цій же АЗС була [PERSON] В червні 2014 року до нього підійшла [PERSON] і сказала, що їде оформляти кредит. Потім він побачив, як вона з [PERSON] кудись поїхали. Взаємовідносини між [PERSON] і [PERSON] на роботі були нормальні. Все відомо зі слів [PERSON] В той же день, коли вони підписали договір йому стало відомо від [PERSON] про підписання договору. [PERSON] сказала, що не хотіла, але підписала, бо боялася. Свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] працювала оператором на АЗС. Влітку 2014 року [PERSON] працювала оператором, а вона в цей час працювала прибиральницею на цій же заправці. [PERSON] була на заправці старшим оператором. Під час виконання своїх обовязків (прибирання), вона чула розмову між [PERSON] та [PERSON] [PERSON] сильно сварила [PERSON] Бачила, як вони кудись поїхали, потім приїхали. [PERSON] приїхала в сльозах і розповіла їй, що вона підписала поручительство за кредит, який взяла [PERSON] Перед цим, протягом двох тижнів чула розмови [PERSON] і [PERSON], в ході яких [PERSON] погрожувала звільнити [PERSON], якщо остання не зробить так, як її просить [PERSON] Суд, вислухавши думку учасників процесу, показання свідків, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку. Суду надано копію кредитного договору № 1449/14 від 19.06.2014 року, укладеного 19.06.2014 року між КС «Союз-Дніпро» та [PERSON], відповідно до якого КС «Союз-Дніпро» надав позичальнику грошові кошти у розмірі 89\~460,00 грн., строком повернення до 18.06.2016 року, а відповідач зобовязався використати кредит на визначені договором цілі, забезпечити його повернення, сплату нарахованих відсотків у розмірі 2,3% у встановлений термін. За період своєчасного повернення кредиту фактично за кожен день користування кредитом було нараховано 3\~090,84 грн. (а.с.4). Суду також надано договір поруки, укладений між КС «Союз-Дніпро», з однієї сторони, та [PERSON], [PERSON], з іншої сторони задля забезпечення своєчасного виконання позичальником [PERSON] зобовязань по кредитному договору, відповідно до якого останні зобовязалися за виконання [PERSON] своїх зобовязань за кредитним договором (а.с.6). Суду також надано договір поруки, укладений між КС «Союз-Дніпро», з однієї сторони, та [PERSON] з іншої сторони задля забезпечення своєчасного виконання позичальником [PERSON] зобовязань по кредитному договору, відповідно до якого остання зобовязалася за виконання [PERSON] своїх зобовязань за кредитним договором (а.с.7). Судом по справі була призначена судова почеркознавча експертиза, за результатами проведення якої встановлено, що підпис від імені [PERSON] в графі «Поручитель» договору поруки № 1449/14 від 19.06.2014 року виконаний не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням її справжнього підпису (а.с.105-108). Судом встановлено, що позивач виконав свої зобовязання щодо надання кредиту, відповідач отримав кредит у розмірі 89\~460,00 грн. (а.с.8). Суду надано розрахунок заборгованості, згідно з яким за [PERSON] станом на 16.09.2014 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 106\~864,44 грн., яка складається із залишку по кредиту у розмірі 89\~460,00 грн., відсотків нарахованих за прострочення платежів у розмірі 17\~404,44 грн. (а.с.3). Суду надано заяву [PERSON] від 12.02.2015 року про скоєння злочину адресовану Новомосковському міжрайонному прокурору, якою вона повідомила, що у відношенні неї [PERSON] скоєно злочини, шляхом примушення її до підписання договору поруки № 1449/14 від 19.06.2014 року з КС «Союз-Дніпро» (а.с.61-62). Суду надано висновок СДСБЕЗ Новомосковського МВ ГУ МВС України в Дніпропетровської області від 03.03.2015 року щодо розгляду заяви [PERSON] стосовно неправомірних дій з боку [PERSON], а саме, що [PERSON] працювала на ПП «Лукойл-Україна» на автозаправочній станції. Її керівником була начальник комплексних заправок [PERSON] У черні 2014 року остання відвезла [PERSON] до Новомосковського відділення КС «Союз-Дніпро» та, погрожуючи звільненням, змусила підписати договір поруки з метою отримання кредиту. Перевіркою встановлено, що між сторонами виникли господарсько-правові відносини, які повинні вирішуватися в судовому порядку (а.с.203-204). Дослідивши надані сторонами докази, суд прийшов до наступного. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Згідно ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст.ст. 627, 628 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1), особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2), волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3), правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4), правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5). Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Як на підставу для визнання правочину недійсним позивач [PERSON] посилається на ст. 231 ЦК України про те, що даний договір нею було підписано із застосуваннями психологічного насильства зі сторони [PERSON]П ., яке полягало у погрозах останньої звільнити її з роботи, якщо вона відмовиться підписувати договір поруки. Статтею 231 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов'язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Для визнання правочину недійсним як такого, що вчинено під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного чи психологічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину. Під насильством слід розуміти заподіяння учасникові правочину\~\~фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли з обставин, які мали місце на момент його вчинення, випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.\~\~ \~\~\~\~\~\~ При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст. 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі (п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). В судовому засіданні були допитані свідки, зокрема [PERSON], який зазначив, що йому стало відомо від [PERSON] про підписання нею договору поруки. [PERSON] сказала, що не хотіла, але підписала, бо боялася. А також була допитана свідок [PERSON], яка пояснила, що [PERSON] працювала на ТРК 0413. Влітку 2014 року на цій же заправці оператором працювала і [PERSON] Вона ж особисто в цей час працювала прибиральницею на цій же заправці. [PERSON] була на цій же заправці старшим оператором. В червні 2014 року вона, під час виконання своїх функцій, а саме прибирання, чула розмову між [PERSON] та [PERSON], в ході якої остання сильно сварила [PERSON] після чого, [PERSON] разом з [PERSON] кудись поїхали, а коли приїхали [PERSON] в сльозах розповіла їй, що вона підписала поручительство за кредит, який взяла [PERSON] Перед цими подіями, протягом двох тижнів вона чула розмови [PERSON] і [PERSON], в ході яких [PERSON] погрожувала звільнити [PERSON], якщо остання не зробить так, як її просить [PERSON] Про обставини укладення договору [PERSON] їй нічого не відомо. В той день, коли [PERSON] кудись їздила з [PERSON] працювала і [PERSON], але чи їздила вона кудись з [PERSON] їй не відомо. Суд приймає до уваги свідчення даних свідків, однак дані докази не є беззаперечним доказом обставин, на які посилається позивач [PERSON] у своєму позові. Свідчення [PERSON] можуть підтверджувати лише той факт, що між [PERSON] та [PERSON] існували суперечності, але чого саме вони стосувались і чи стосувались вони спірного договору, за допомогою свідчень свідка [PERSON] беззаперечно встановити не можливо. Крім того, як зазначила у своєму позові [PERSON] вона підписала спірний договір поруки через психологічний тиск на неї, але, як встановлено в судовому засіданні і не заперечувалось сторонами, спірний договір поруки було підписано у червні 2014 року, а вже в липні 2014 року [PERSON] звільнилася з роботи та зникла у невідомому напрямку, однак [PERSON], не зважаючи на той факт, що, особа, яка, як вона стверджує, їй погрожувала, зникла і вже фізично не могла здійснювати на [PERSON] тиску, не вчинила жодних дій, які могли б свідчити про відсутність її справжньої вільної волі на підписання спірного договору поруки (не звернулась до правоохоронних органів, не звернулась до банку), хоча мала таку можливість, оскільки погрози її звільнення з роботи з боку [PERSON], на яку вона посилається, вже не існувало. [PERSON] звернулась до правоохоронних органів лише в 2015 році, коли отримала виклик до суду по даній справі. А тому, суд приходить до переконання, що факт здійснення психологічного тиску на [PERSON] зі сторони [PERSON] в даному судовому засіданні беззаперечно не доведений, а рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях. Тому в задоволенні позову [PERSON] з цих підстав, суд вважає за необхідне відмовити. Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що у своєму позові [PERSON] також посилається на недійсність договору ще і з тих підстави, що була порушена процедура його укладення, а саме тільки вона одна підписували договір в банку, інші ж учасники цього правочину або його не підписували взагалі, або підписали вдома. Але дані обставини не були предметом судового розгляду, і з цих підстав сторони доказів не надавали. Присутність чи відсутність всіх сторін договору під час його підписання належними та допустимими доказами в судовому засіданні доведений не був. Крім того, позивач пред'явив позов про визнання договору недійсним із кількох самостійних взаємовиключних підстав. Визнання ж спірного правочину недійсним одразу із декількох підстав без їх уточнення є помилковими. А тому суд вважає, що з цих підстав в даному випадку позов задоволенню також не підлягає. Стосовно зустрічного позову [PERSON], то він також задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Як на підставу для визнання правочину недійсним позивач [PERSON] посилається на ст. 230 ЦК України про те, що даний договір нею було підписано під впливом обману. Свою позицію позивачка обґрунтовує тим, що працюючи оператором на АЗС, вона кожного дня підписувала дуже багато різноманітних документів. І, як вона припускає, її рідна сестра [PERSON], скориставшись сестринською довірою, «підсунула» їй договір поруки, а вона, в свою чергу, підписала його, сприйнявши, як один з документів, підписання яких входило до її обовязків. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. З огляду на положення ст. 230 ЦК України предметом доказування у цій справі є умисел у діях особи, яка вела в оману [PERSON], а також обставини щодо яких позивача введено в оману чи обставини, які перешкоджали вчиненню правочину і не були повідомлені [PERSON]П та їх істотність. Тобто, наявність умислу\~\~в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Однак, в порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, жодного доказу на підтвердження даних обставин, [PERSON] надано не було. Не була доведена в судовому засіданні і злочинна домовленість [PERSON] та працівників КС «Союз-Дніпро», на яку також посилається позивач. Крім того, позивачем зазначено про те, що вона взагалі не усвідомила того факту, що підписала договір, а відтак твердження позивача про те, що спірний договір їй підсунула саме [PERSON], на переконання суду, є лише припущенням позивача, не доведеним жодним належним та допустимим доказом. І взагалі, якщо брати до уваги позицію позивача про «підсунутий» договір, то вона взагалі достеменно не може назвати ані дату, ані місце підписання договору, ані, відповідно, особу, яка могла підсунути цей договір. Таким чином, така підстава для визнання правочину недійсним, як його укладення внаслідок обману зі сторони [PERSON] є недоведеною. А відтак з цих підстав позов [PERSON] задоволенню не підлягає. Аналізуючи вищевикладене, суд вважає, що обидва зустрічні позови не обґрунтовані та не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed