Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-22 00:00:00

Керівник Бердянської місцевої прокуратури\~Запорізької області звернувся з позовом в інтересах держави до Бердянської міської ради, [PERSON], [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення, визнання права власності, витребування земельної ділянки, в якому зазначив, що Бердянською міською радою 20.11.2014 року прийнято рішення №23 пунктом 5.40 якого затвердженого проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,0764 га, кадастровий номер 2310400000:01:012:0221, розташовану по вул. Шаульського,15 в м. Бердянську для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і спору (присадибна ділянка). На підставі зазначено рішення державним реєстратором речових прав на нерухоме майно 04.12.2014 року [PERSON] видано свідоцтво № 30480816 про право власності на нерухоме майно земельну ділянку № 15 по вул. Шаульського в м. Бердянську. 07.04.2015 року [PERSON] на підставі договору дарування подарувала вказану земельну ділянку [PERSON] Вважав, що п. 5.40 рішення Бердянської міської ради Запорізької області від 22.11.2014 року «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок громадянам» підлягає визнанню незаконним та скасуванню, а земельну ділянку необхідно повернути територіальній громаді м. Бердянську у звязку з порушенням органом місцевого самоврядування вимог ст. ст. 51, 60, 61, 84, 116, 118 Земельного кодексу України, ст. ст. 85, 88, 90 Водного кодексу України та п. 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу) надання земельних ділянок при прийнятті відповідного рішення. Зазначив, що проект землеустрою щодо відведення у власність [PERSON] земельної ділянки погоджено та затверджено з порушенням вимог ст. 88 Водного кодексу України. Відповідно до геодезичного дослідження розташування спірної земельної ділянки відносно урізу води Азовського моря, проведеного ПП «Азовгеопроект», виділена [PERSON] земельна ділянка знаходиться в межах визначеної ст. 88 Водного кодексу України двокілометрової зони прибережного захисту смуги Азовського мора, а саме на відстані 100 м від урізу води Азовського моря. Передача земельної ділянки у власність [PERSON] здійснювалась за відсутності землевпорядної документації та встановлення у натурі меж щодо прибережних захисних смуг водних обєктів. У проекті землеустрою щодо спірної земельної ділянки, її розміри та межі прибережної захисної смуги Азовського моря не враховано, що унеможливлює відведення такої земельної ділянки. Вважав, що п. 5.40 рішення Бердянської міської ради Запорізької області № 23 від 20.11.2014 року є незаконним та підлягає скасуванню. У звязку з незаконністю рішення про передачу у власність спірної земельної ділянки стверджував, що [PERSON] незаконно набула і у подальшому незаконно відчужила на користь [PERSON] право власності на земельну ділянку № 15 по вул. Шаульського в м. Бердянську, що передбачає повернення земельної ділянки територіальній громаді м. Бердянська. Також, зазначив, що оскільки право власності на спірну земельну ділянку зареєстровано за [PERSON], то це свідчить про наявність спору про право власності, просив визнати право власності на земельну ділянку № 15 по вул. Шаульського в м. Бердянську за територіальною громадою м. Бердянська. Прокурор Бердянської місцевої прокуратури [PERSON] позовні вимоги підтримав просив їх задовольнити, не заперечував проти розгляду справи в заочному порядку. Представник Бердянської міської ради в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Подав заяву про розгляду справи за його відсутності у якій зазначив, що проти позову заперечує (а.с. 110). Також надав письмові заперечення у яких зазначив, що проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки було розроблено належним ліцензіатом відповідно до вимог ЗУ «Про землеустрій» та погоджено в порядку, визначеному ст. ст. 118, 186, 186-1 ЗК України. Спірна земельна ділянка не відноситься до земель прибережних захисних смуг, оскільки на теперішній час проекти землеустрою щодо встановлення прибережних захисних смуг в межах м. Бердянськ Бердянською міською радою не затверджувались. Вважав, що спірна земельна ділянка не відноситься до земель водного фонду України, а відносить до земель житлової та громадської забудови, що підтверджується довідкою з державної статистичної звітності від 18.02.2014 року №0076-м, висновком про погодження проекту землеустрою та інформацією з Публічної кадастрової карти України. Зазначив, що постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 09.06.2015 року по справі №808/3169/14 за позовом Бердянського міжрайонного прокурора до Бердянської міської ради, третя особа Державна інспекція сільського господарства у Запорізькій області, ДП «Український науково-дослідний інститут проектування міст «Дніпромісто ім. Ю.М. Білоконя» встановлено, що в Плані зонування території міста Бердянська відображено межі прибережних захисних смуг водних обєктів, як то передбачено нормами закону й у відповідності до основної містобудівної документації, яким є Генеральний план міста Бердянська. Вважає, місце розташування спірної земельної ділянки відповідає Генеральному плану м. Бердянськ, Плану зонування територій м. Бердянськ, що спростовує доводи позивача про неможливість відведення спірної земельної ділянки внаслідок неврахування розмірів і меж прибережної захисної смуги. Перспективні розміри прибережних захисних смуг були враховані, наявній у проекті землеустрою позитивний висновок Управління Держземагенства у Бердянському районі Запорізької області свідчить про відповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законодавства та про відсутність обмежень у використанні земельної ділянки. У звязку з чим вважав, що п. 5.40 рішення Бердянської міської ради № 23 від 20.11.2014 року є законним, та прийнято в межах, на підставах та у спосіб, що передбачені законодавством. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до п. 9 ст. 74 ЦПК України. Зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного. Згідно ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави. Право на землю набувається і реалізується громадянами і суб'єктами господарської діяльності виключно відповідно до закону. Відповідно до ст. ст. 50, 51, 52 Земельного кодексу України громадяни України із земель державної і комунальної власності мають право набувати безоплатно у власність земельні ділянки для індивідуального дачного будівництва. Набуття права на землю громадянами України здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. У відповідності до ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад і передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Частинами першою та другою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель держаної або комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання її у користування. Громадяни, зацікавлені в одержані безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву про вибір місця розташування земельної ділянки до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської держаної адміністрації, або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Вибір місця розташування земельної ділянки та надання дозволу і вимог на розроблення проекту її відведення здійснюється в порядку, встановленому статтею 151 ЗК України. Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронними і санітарно-епідеміологічними органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність. Відповідно до ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку виникає після державної реєстрації цього права і посвідчується державним актом. Згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав громадян; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом способів. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності і видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, повязаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Пунктом 5.40 рішення Бердянської міської ради Запорізької області № 23 від 20 листопада 2014 року [PERSON] затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і спору (присадибна ділянка) земельну ділянку площею 0,0764 га (кадастровий номер 2310400000:01:012:0221), розташовану за адресою: вул. Шаульського, 15 (а.с.12). Земельна ділянка, що підлягала передачі у власність [PERSON], після розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки знаходиться в межах населеного пункту м. Бердянськ та на день прийняття рішення відносилась до земель водного фонду. Також, судом встановлено, що спірна земельна ділянка розташована у 2-х кілометровій зоні прибережної захисної смуги Азовського моря на відстані 100 м від урізу води моря (а.с.17). Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ст. 88 ВК України з метою охорони поверхневих водних обєктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів виділяється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. Частиною 1 ст. 90 ВК України визначено, що прибережна захисна смуга уздовж морів, морських заток і лиманів входить у зону санітарної охорони моря і може використовуватися лише для будівництва санаторіїв та інших лікувально-оздоровчих закладів, з обов'язковим централізованим водопостачанням і каналізацією. Відсутність у проекті землеустрою урахування відповідно до ст. 60 ЗК України розмірів і меж прибережної захисної смуги Азовського моря унеможливлює відведення такої земельної ділянки. Згідно зі статтями 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі житлової та громадської забудови й землі водного фонду, та віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно їх повноважень. Подібний порядок встановлено й для зміни цільового призначення земель, що згідно із ч.2\~ст. 20 ЗК України проводиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання, відповідно до статті 21 ЗК України, недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною, тощо. За положеннями частини першої статті 3 ВК України усі води (водні об'єкти) на території України становлять її водний фонд. Частина друга статті 3 ВК України визначає, що до водного фонду України належать: поверхневі води: природні водойми (озера), водотоки (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об'єкти; підземні води та джерела; внутрішні морські води та територіальне море. Відповідно до пункту «а» частини першої статті 58 ЗК України та статті 4 ВК України до земель водного фонду\~належать землі, зайняті морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами. Крім того, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча і не розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню водного фонду. Так, за положеннями статті 4 ВК України, статті 58 ЗК України до таких земель відносяться землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів. Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об'єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню й належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції. Діючим законодавством встановлено особливий правовий режим використання земель водного фонду. Крім того, за положеннями статті 60 ЗК та статті 88 ВК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. У ч. 4 ст. 88 ВК України визначено, що у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися. Водночас за змістом пункту 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України 5 листопада 2004 року № 434, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.11.2004 року, у разі відсутності землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних обєктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно постанови Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 року №486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них», з урахуванням конкретної ситуації. Таким чином, землі зайняті поверхневими водами: природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами і іншими водними обєктами та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на яких знаходиться водний фонд України та на який розповсюджується окремий порядок надання та використання. Відповідно до положень частини першої статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі водного фонду, крім випадків визначених цим Кодексом ( пункт «г» частини третьої статті 83 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час прийняття рішень про надання земельних ділянок у власність). Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статті 59 ЗК України, яка була чинною на час виникнення правовідносин). Так, частиною першою статті 59 ЗК України передбачено, що землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми (ч. 2 ст. 59 ЗК України). Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (ч. 4 ст. 59 ЗК України). Отже, за змістом зазначених норм права землі під водними обєктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; іншими водними об'єктами; підземними водами та джерела; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України. В межах двох кілометрів прибережних захисних смуг навколо морських заток і лиманів не можуть передаватись у власність громадян, оскільки це землі водного фонду України (ч. 4 ст. 84 ЗК України) землі водного фонду не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством. Відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом. Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених\~статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого\~наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України в постановах від 21 травня 2014 року у справі № 6-16цс14, від 24.12.2014р. у справі №6-206цс14. Статтею 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» передбачено, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок підлягають обов'язковій державній експертизі, зокрема і проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок водного фонду, оздоровчого та рекреаційного призначення. Спірна земельна ділянка відноситься до земель водного фонду, але всупереч ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації», та ч. 9 ст. 118 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) обовязкова державна експертиза землевпорядної документації при виділення земельної ділянки у власність [PERSON] проведена не була, чим грубо порушено вимоги чинного земельного законодавства та не дотримано порядок набуття права власності на землю. У відповідності до ст. 19 Конституції України органи державної влади і органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України. Згідно ч. 2 ст. 144 Конституції України рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду. Відповідно до ст.328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон повязує виникнення в особи субєктивного права власності на певні обєкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав чи у який передбачений законом спосіб позивачка набула права власності на спірний обєкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому ст.392 ЦК України. Відповідно до ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. З урахуванням вищезазначеного, передача у власність [PERSON] земельної ділянки на підставі п. 5.40 рішення Бердянської міської ради № 23 від 20.11.2014 року відбулася з порушенням норм закону, а отже п. 5.40 вказаного рішення є незаконним та підлягає скасуванню. Суд не може взяти до уваги заперечення Бердянської міської ради про недопустимість та неналежність письмового доказу - схематичного зображення земельної ділянки виконаного ПП «Азовгепроект» (а.с.17), оскільки кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 3 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК України). Статтею 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із частиною 1 статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Отже, доказами в цивільній справі є будь-які фактичні дані, що вміщують інформацію про обставини, необхідні для правильного вирішення справи. Частиною 2 ст. 57 ЦПК України встановлено п'ять процесуальних форм одержання фактичних даних: пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази, висновки експертів. Письмові докази - це будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Належними будуть докази, які мають значення для справи, тобто мають властивість підтвердити взаємопов'язані з ним істотні обставини і які у відповідності з нормою матеріального права створюють фактичну основу спірних правовідносин. Бердянською міською радою не надано жодного належного та допустимого доказу на спростування схематичного зображення земельної ділянки виконаного ПП «Азовгепроект» (а.с.17), тому цей доказ слід прийняти до уваги при вирішенні спору. Судом не може прийняти до уваги вказівку на те, що в Генеральному плані міста Бердянська та графічних матеріалах Плану зонування території міста Бердянська умовно нанесені розміри прибережних захисних смуг в межах міста і факт встановлення прибережної захисної смуги на території міста Бердянська встановлений також постановою Запорізького окружного адміністративного суду у справі №808/3169/14 з огляду на те, що до цього часу проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги Азовського моря на території міста Бердянська не розроблено і не затверджено. Проте відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом. Внесення до Генерального плану міста Бердянська ( до текстових і графічних матеріалів) інформації про встановлення на території міста вздовж Азовського моря, Бердянської затоки, лиманів прибережної захисної смуги, розміри якої були встановлені на підставі рішення міськради №11 від 10.12.2004р., є незаконним, оскільки рішення Бердянської міської ради №11 від 10.12.2004 р. було скасовано постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 11.08.2010 року. Відповідно до інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо обєкта нерухомого майна № 519347123104 від 29.12.2016 року власником земельної ділянки площею 0,0764 га, кадастровий номер 2310400000:01:012:0221, розташованої по вулиці Шаульського, 15 в місті Бердянську, цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), з 07.04.2015 року є [PERSON] на підставі договору дарування від 07.04.2015 року за № 316 (а.с. 16). Цивільним кодексом України передбачено засади захисту права власності. Зокрема, ст. 387 ЦК України власнику надано право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. Оскільки добросовісне набуття у розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком правочину, укладеного з таким порушенням, є повернення майна із незаконного володіння. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого ст. ст. 215, 216 ЦК України. У разі встановлення наявності речово-правових відносин до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. До спірних правовідносин про витребування земельних ділянок із володіння набувачів та повернення їх у власність держави підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Перший протокол, Конвенція), відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Прийняття рішення про передачу в приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України). Отже правовідносини, повязані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає. Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Згідно з практикою ЄСПЛ (наприклад, рішення від 8 липня 1986 року в справі «Літгоу та інші проти Сполученого Королівства») одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації, тому покупець, у якого вилучається майно, не позбавлений можливості порушувати питання про відшкодування завданих збитків на підставі статті 661 ЦК України, яка встановлює, що у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Така правова позиції викладена у постанові Верховного Суду України у справі №6-1376цс16 від 29.06.2016 року. Спірна земельна ділянка розташована в адміністративних межах м. Бердянська. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» з 1 січня 2013 року землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими. При цьому землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. Таким чином, земельна ділянка повинна бути повернута територіальній громаді м. Бердянська. Враховуючи зазначене, вимоги прокурора про витребування земельної ділянки площею 0,0764 га, кадастровий номер 2310400000:01:012:0221, у [PERSON] підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог про визнання права власності, суд вважає, що вони не підлягають задоволенню, оскільки саме в порядку захисту прав власника на користь територіальної громади м. Бердянську, як власника нерухомості, витребувано спірне нерухоме майно. Позовні вимоги ґрунтуються на положеннях п. 3 ч.1 ст. 388 ЦК України, що в свою чергу виключає застосування правового механізму захисту права власності територіальної громади м. Бердянська на спірне нерухоме майно шляхом визнання права власності з підстав, встановлених ст. 392 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З урахуванням вимог ст.88 ЦПК України з Бердянської міської ради, [PERSON], [PERSON] необхідно стягнути на користь позивача по 1607,67 грн. судового збору з кожного.

Outcome: partial