Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-11 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог. В серпні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом та посилається на те, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 28 жовтня 2014 року за нею як співзабудовником було визнано право на 1/2 частину збудованого нею у шлюбі із [PERSON] , але не прийнятого в експлуатацію, двоповерхового житлового будинку [ADDRESS] . Рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 15 травня 2019 року здійснено поділ домоволодіння та за нею визнано право власності на 1/2 частку в земельній ділянці площею 0,11 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку [ADDRESS] . 01 квітня 2019 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу земельної ділянки, за яким він відчужив в його власність земельну ділянку площею 0,1100 га з кадастровим номером 3220888001:01:011:0401 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану в [ADDRESS] . Після чого, [PERSON] здійснив поділ даної земельної ділянки на дві відокремлені з присвоєнням їм відповідних кадастрових номерів: 3220888001:01:011:0405 та 3220888001:01:011:0404 відповідно площею 0,0675 га та 0,0425 га з присвоєнням відповідних поштових адрес: [ADDRESS] . Крім того, [PERSON] відчужив вищевказані земельні ділянки та житловий будинок на користь ТОВ «Трейдинг Старт». Вказаний об`єкт нерухомого майна є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Останній відчужив земельну ділянку без згоди [PERSON] . У такий спосіб позивач була незаконно позбавлена її 1/2 частки в цьому об`єкті нерухомого майна. Тому [PERSON] просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 01 квітня 2019 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Малаховською І.В., зареєстрований в реєстрі за №308. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Представник позивача [PERSON] підтримав пред`явлений позов та просив суд його задовольнити у повному обсязі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, відзив на позов не надали. Про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник служби у справах дітей та сім`ї Пристоличної сільської ради Бориспільського району Київської області, приватний нотаріус КМНО Малаховська І.В. та представник ТОВ «Трейдинг Старт» у судове засідання не з`явились та свої пояснення щодо пред`явленого позову не надали. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 серпня 2019 року було відкрито провадження у цивільній справі та призначено підготовче засідання (а.с.59-60). Ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 серпня 2019 року були вжиті заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером 3220888001:01:011:0405 площею 0,0675 га та на земельну ділянку з кадастровим номером 3220888001:01:011:0404 площею 0,0425 га, які розташовуються по [ADDRESS] (а.с.56-58). Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 січня 2021 року було закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті (а.с.154). IV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що 01 квітня 2019 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Малаховською І.В. та зареєстрований в реєстрі за №308 (а.с.44). За цим договором [PERSON] відчужив у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,1100 га з кадастровим номером 3220888001:01:011:0401 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану в [ADDRESS] . Згоди на такий продаж позивачем [PERSON] надано не було. Відповідач [PERSON] під час підписання договору-купівлі продажу вказав, що відчужуване майно є його особистою приватною власністю. Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 10 травня 2011 року шлюб між позивачем та відповідачем [PERSON] був розірваний. Від цього шлюбу [INFO] у них народилася донька [PERSON] (а.с.47). Рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 28 жовтня 2014 року, що набрало законної сили 07 вересня 2016 року, за [PERSON] як співзабудовником визнано право на 1/2 частину збудованого нею у шлюбі із [PERSON] , але не прийнятого в експлуатацію, двоповерхового житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 424,9 кв.м. та житловою 183,3 кв.м. Постановою Верховного суду України від 07 вересня 2016 року залишено в силі рішення Бориспільського міськрайонного суду від 28 жовтня 2014 року (а.с.4-5). Рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 15 травня 2019 року [PERSON] виділено у власність веранду 1-І площею 9,2 кв.м., кладову 1-ІІ площею 2,4 кв.м., хол 1-1 площею 18,2 кв.м., житлову кімнату 1-2 площею 9,8 кв.м., санвузол 1-3 площею 4,3 кв.м., житлову кімнату 1-4 площею 27,8 кв.м., житлову кімнату 1-5 площею 26,5 кв.м., житлову кімнату 1-6 площею 19,7 кв.м., кухню 1-7 площею 24,3 кв.м., гараж 1-8 площею 27,1 кв.м., котельню 1-9 площею 15,5 кв.м., сауну 1-10 площею 5,2 кв.м., санвузол 1-11 площею 1,4 кв.м., ганок «а-2», пандус «а-3», вхід до підвалів «а-4», вимощення №І-1, 1/2 частину огорожі №1, ворота №2, яму вигрібну «М», що становлять 1/2 частку в незавершеному будівництві - домоволодінні по [ADDRESS] . [PERSON] виділено у власність тамбур 2-1 площею 2,1 кв.м., кладову 2-2 площею 19,2 кв.м., коридор 2-3 площею 14,0 кв.м., котельню 2-4 площею 4,2 кв.м., сходинкову 2-5 площею 6,2 кв.м., хол 2-6 площею 16,7 кв.м., житлову кімнату 2-7 площею 27,8 кв.м., житлову кімнату 2-8 площею 25,3 кв.м., гардероб 2-9 площею 10,3 кв.м., санвузол 2-10 площею 14,1 кв.м., житлову кімнату 2-11 площею 43,3 кв.м., підвал 1-12 площею 45,3 кв.м., погріб з шийкою «Б», 1/2 частину огорожі №1, колонку питну «К», яму вигрібну «Л», що становлять іншу 1/2 частку в незавершеному будівництві - домоволодінні по [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частку в земельній ділянці площею 0,11 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, розташованій по [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] право власності на іншу 1/2 частку в земельній ділянці площею 0,11 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, розташованій по [ADDRESS] . У задоволенні позову в частині вимоги про поділ земельної ділянки в натурі [PERSON] відмовлено. Рішення суду від 15 травня 2019 року набрало законної сили 04 грудня 2019 року (а.с.21). З листа Щасливської сільської ради Бориспільського району Київської області №02-14/866 від 16 липня 2019 року вбачається, що 16 квітня 2019 року виконавчим комітетом Щасливської сільської ради Бориспільського району Київської області було прийнято рішення №57 «Про присвоєння адреси частині земельної ділянки в зв`язку із розподілом земельної ділянки на дві частини», відповідно до якого було присвоєно адресу земельній ділянці площею 0,0675 га, кадастровий номер 3220888001:01:011:0405 - [ADDRESS] , та земельній ділянці площею 0,0425 га, кадастровий номер 3220888001:01:011:0404 - [ADDRESS] . Вищевказане рішення було прийнято відповідно Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та Порядку щодо надання та зміни адрес об`єктам нерухомості в селах Щасливе та Проліски, на підставі заяви [PERSON] щодо присвоєння адреси частині земельної ділянки в зв`язку із розподілом ділянки на дві частини в [ADDRESS] , до якої було додано пакет документів, а саме: копію Витягу з ДЗК НВ - 0003003352019 від 11 квітня 2019 року про земельну ділянку кадастровий номер 3220888001:01:011:0405; копію Витяту з ДЗК НВ - 0003003362019 від 11 квітня 2019 року про земельну ділянку кадастровий номер 3220888001:01:011:0404; копію паспорту та ІК [PERSON] ; копію договору купівлі-продажу від 01 квітня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Малаховською І.В. та зареєстрованого в реєстрі за №308; копію заяви [PERSON] до компетентних органів від 03 квітня 2019 року про розподіл земельної ділянки площею 0,1100 га з кадастровим номером 3220888001:011:0404 (посвідчена нотаріально) (а.с.23-24). Згідно інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 27 червня 2019 на підставі заяви від 03 квітня 2019 року, рішення сільської ради №57 від 16 квітня 2019 року та витягів з ДЗК зареєстровано право власності на відповідні земельні ділянки за [PERSON] (а.с.35-36). Як вбачається з витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, земельна ділянка площею 0,0675 га, власником якої є [PERSON] , зареєстрована за кадастровим номером 3220888001:01:011:0405, дата державної реєстрації 10 квітня 2019 року (а.с.25,28,30) З витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, вбачається, що земельна ділянка площею 0,0425 га, власником якої є [PERSON] , зареєстрована за кадастровим номером 3220888001:01:011:0404, дата державної реєстрації 10 квітня 2019 року (а.с.25-26,29) Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 07 серпня 2019 року на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 3465, виданий 18.07.2019 року, видавник: [PERSON] , приватний нотаріус КМНО зареєстровано право власності на житловий будинок, з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за ТОВ «Трейдинг Старт» (а.с.33-34). З даної довідки вбачається, що вказаний будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0675 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована по [ADDRESS] з кадастровим номером 3220888001:01:011:0405, дата державної реєстрації земельної ділянки 10 квітня 2019 року. Орган, що здійснив державну реєстрацію земельної ділянки: Відділ у Бориспільському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області. Спірні правовідносини є комплексними та регулюються одночасно главою 16 «Правочини» ЦК України та главою 8 «Право спільної сумісної власності подружжя» СК України. V. Норми права, якими керується суд при вирішенні спору. Згідно зі ст.204\~ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За правилом ч.1 ст.215\~ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За змістом ч.2 та ч.3 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до ч.1 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Статтею 60\~СК України закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення закріплено також ч.3 ст.368 ЦК України. За вимогами ч.1 та ч.2 ст.369\~ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з ч.3 ст.65\~СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до ч.4 ст.369\~ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. Принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, зокрема і при вирішенні питання щодо необхідності відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 07 жовтня 2015 року у справі №6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі №6-533цс16, і вважає, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору іпотеки позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215\~ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2020 року у справі №430/1281/14-ц (провадження №61-43510сво18) зазначено, що при розгляді спорів про відчуження одним із подружжя спільного майна без згоди іншого з подружжя слід передусім визначитись з об`єктом, тобто з тим, що відчужується. Предмет правочину є іншою правовою категорією, а саме - об`єктом, а не його частиною. Відчуження спільного майна відбувається за згодою співвласників, а відчуження частки - лише за її наявності (після зміни правового режим спільного майна подружжя зі спільної сумісної на спільну часткову). В такому разі співвласник вправі самостійно розпорядитися своєю часткою, але з додержанням вимог статті 362\~ЦК України про переважне право купівлі частки (якщо відчуження частки відбувається на підставі договору купівлі-продажу). Якщо об`єкт належить на праві спільної сумісної власності кільком особам, то право власності кожного із співвласників у спільній сумісній власності поширюється на весь об`єкт, відтак передати у власність можна лише об`єкт в цілому. Договір дарування спільного сумісного майна подружжя, укладений без згоди іншого з подружжя, є недійсним в цілому. За змістом ст.1 Першого протоколу до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з вимогами ч.1 ст.216\~ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. VI. Мотиви, якими керується суд при вирішенні спору. Встановлено,\~що земельна\~ділянка площею\~0,11\~га з\~кадастровим номером\~3220888001:01:011:0401,\~яка розташовується\~в [ADDRESS] ,\~є нерухомим майном подружжя [PERSON] та до позивача [PERSON] на підставі ст.120\~ЗК України та ст.377\~ЦК України перейшло право власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки. Дана обставина встановлена у вищевказаних судових рішеннях, які набрали законної сили. Тобто, вказана земельна ділянка має правовий режим спільної сумісної власності подружжя. Ці обставини свідчать про те, що оспорюваний договір купівлі-продажу суперечить ч.3 ст.65 СК України та ч.2 ст.369 ЦК України. Суд приходить до висновку щодо недотримання [PERSON] при відчуженні спірної земельної ділянки вимог закону щодо отримання згоди співвласника [PERSON] , що в свою чергу, є підставою для визнання такого правочину недійсним на підставі статей 203, 369 ЦК України. Тому,\~з метою\~відновлення порушених\~прав позивача та\~забезпечення законності належить визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 01 квітня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] . За змістом заяви про ухвалення заочного рішення (а.с.147-149) представник позивача [PERSON] просив застосувати наслідки нікчемного правочину. Суд враховує, що вимога про застосування наслідків недійсного правочину не була заявлена у встановленому порядку, а тому відповідно, за правилами ст.13\~ЦПК України не може бути предметом розгляду і щодо неї не може бути ухвалено рішення. Крім цього, суд звертає увагу на те, що вимогу, щодо повернення майна переданого на виконання недійсного правочину, тобто застосування реституції, може пред`явити тільки сторона недійсного правочину. В той час як [PERSON] не була стороною спірного договору купівлі-продажу земельної ділянки. VII. Розподіл судових витрат між сторонами. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З квитанції від 15 серпня 2019 року (а.с.1) вбачається, що при пред`явленні позову до суду [PERSON] сплатила судовий збір у розмірі 768 гривень 40 копійок. Пред`явлений позов задоволений. Тому, з [PERSON] та [PERSON] на користь позивача слід стягнути витрати на оплату судового збору у розмірі по 384 гривні 20 копійок з кожного. На підставі викладеного та

Outcome: approved