Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-15 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог. В листопаді 2019 року КНП «БРЦПМСД» звернулось до суду з вказаним позовом, вимоги за яким обґрунтовує тим, що з 01 квітня 2013 року [PERSON] працює в КМЗ БРР «БЦПМСД», правонаступником якого є КНП «БРЦПМСД», на посаді водія. 31 травня 2017 року близько 21 години 10 хвилин в с. Гора Бориспільського району сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «ЗАЗ», реєстраційний номер [NUMBER] , який належить на праві власності КМЗ БРР «БЦПМСД», правонаступником якого є КНП «БРЦПМСД», під керуванням [PERSON] , який був неуважним, не виконав вимогу дорожнього знаку 2.1 на рівнозначному перехресті, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем «Toyota», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , в результаті зіткнення автомобіль останнього відкинуло на автомобіль «Mitsubishi», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який рухався в зустрічному напрямку. Постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 червня 2017 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. В подальшому рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 червня 2019 року з КНП «БРЦПМСД» на користь [PERSON] було стягнуто відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок використання джерела підвищеної небезпеки у розмірі 124940 гривень 40 копійок. На виконання угоди про погашення заборгованості від 17 вересня 2019 року КНП «БРЦПМСД» у повному обсязі виплатило свої зобов`язання шляхом перерахування суми заборгованості у розмірі 126189 гривень 80 копійок на користь [PERSON] . Тому КНП «БРЦПМСД» просить стягнути з [PERSON] матеріальні збитки у розмірі 126189 гривень 80 копійок. ІІ. Процесуальні дії у цивільній справі. Ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2019 року було відкрито провадження у цивільній справі та призначено підготовче засідання (а.с.27). Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 січня 2020 року було закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті (а.с.43). ІІІ. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] наполягав на задоволенні позову у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] надав до суду відзив на позовну заяву, яким просив суд відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування своїх заперечень вказав на те, що дійсно 01 квітня 2013 року між КНП «БРЦПМСД» та [PERSON] був укладений договір про повну матеріальну відповідальність. Разом з цим, згідно Переліку посад і робіт, що заміщуються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування у процесі виробництва, затвердженого постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 року не містить посади водія, що унеможливлює укладення даного договору з водієм. Тому питання про відшкодування шкоди завданої ним підприємству має розглядатись в порядку, визначеному КЗпП, а саме в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку. IV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що КНП «БРЦПМСД» є правонаступником якого КМЗ БРР «БЦПМСД», згідно загальнодоступних відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. З 01 квітня 2013 року [PERSON] працює в КНП «БРЦПМСД» на посаді водія, що підтверджується копією наказу №7К від 01 квітня 2013 року (а.с.19). В той же день між КМЗ БРР «БЦПМСД» та [PERSON] був укладений договір №8 про повну матеріальну відповідальність (а.с.18). згідно якого [PERSON] в порядку та на умовах, визначених цим договором, на підставі п.1 ст.134 та ст.135-1 КЗпП України, прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення збереження ввірених йому адміністрацією матеріальних цінностей. 31 травня 2017 року о 21 годині 10 хвилин в с. Гора Бориспільського району Київської області на перехресті вул. Центральна та вул. Мічуріна водій [PERSON] , керуючи автомобілем марки «ЗАЗ», реєстраційний номер [NUMBER] , який належить КМЗ БРР «БЦПМСД», будучи неуважним, не виконав вимогу дорожнього знаку 2.1 на рівнозначному перехресті, в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем марки «Toyota», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , внаслідок зіткнення автомобіль останнього відкинуло на автомобіль марки «Mitsubishi», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який рухався в зустрічному напрямку. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 червня 2019 року з КНП «БРЦПМСД» на користь [PERSON] стягнуто відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок використання джерела підвищеної небезпеки у розмірі 124940 гривень 40 копійок, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 1249 гривень 40 копійок (а.с.5-14). V. Норми права, якими керується суд при вирішенні спору. а. норми матеріального права. За змістом ч.1 та ч.2 ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Відповідно до положення ст.132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку . Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві Так, повна матеріальна відповідальність настає лише у випадках, передбачених ст.134 КЗпП України. Відповідно до вимог п.1 та п.2 ч.1 ст.134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу був укладений письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; а також майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами. Згідно із ст.135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Крім цього, згідно Переліку посад і робіт, що заміщуються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування у процесі виробництва, затвердженого постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 року №447/24, яка діє на території України відповідно до постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року №1545-ХІІ «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР». Цей перелік не підлягає розширеному тлумаченню. Договори про повну матеріальну відповідальність із працівниками, чиї посади (виконувана робота) в зазначеному переліку не вказані, юридичної сили не мають. б. норми процесуального права. Згідно з ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України позивач повинен довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч.1 та ч.2, ч.3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у випадках передбачених цим Кодексом. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За змістом ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. VI. Мотиви, якими керується суд при вирішенні спору. Згідно з Переліком посад і робіт, які заміщуються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для зберігання, обробки, продажу, перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженого постановою Державного комітету Союзу Радянських Соціалістичних Республік по праці та соціальних питанням та ВЦРПС від 28 грудня 1977 року №447/24 посада водія не належить до категорії працівників, з якими згідно з статтею 135-1 КЗпП України може бути укладений такий договір. Аналогічна правова позиція викладена також у п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, завданої підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», де передбачено, що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (пункт 1 статті 134 КЗпП), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з статті 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. Таким чином, укладений договір про повну матеріальну відповідальність не може бути підставою для матеріальної відповідальності [PERSON] у повному розмірі заподіяної з його вини шкоди, оскільки на спірний випадок поширюються правила про відповідальність працівника у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше середнього місячного заробітку. Викладене у повній мірі узгоджується з правовим висновком, висловленим постановах Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі №495/2130/15-ц та від 11 березня 2019 року у справі №626/1833/15-ц. Саме тому, покладення на відповідача обов`язку з відшкодування на користь КНП «БРЦПМСД» матеріальної шкоди у розмірі 126189 гривень 80 копійок буде суперечить вимогам ст.132 КЗпП України. Разом з цим, всупереч вимогам ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України, представником позивача не надано належних письмових доказів про розмір середньомісячного заробітку [PERSON] . З огляду на викладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог КНП «БРЦПМСД» про стягнення з [PERSON] матеріальної шкоди у розмірі середньомісячного заробітку також належить відмовити. VІI. Розподіл судових витрат між сторонами. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З платіжного доручення №1170 від 05 листопада 2019 року (а.с.1) вбачається, що при пред`явленні позову до суду КНП «БРЦПМСД» сплатило судовий збір у розмірі 1921 гривень. Зважаючи на те, що у задоволенні пред`явленого ним позову відмовлено у повному обсязі, тому підстави для відшкодування КНП «БРЦПМСД» витрат на оплату судового збору, відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed