Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-31 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог У листопаді 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Повного товариства « Ломбард Кредит» ТОВ « Ойкумена Південь» і компанія», [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета споруприватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Сірякова О.В., про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 09 січня 2019 року. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] набув право власності на вказану квартиру на підставі даного договору, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Сіряковою О.В., за реєстраційним номером 23. Первісним власником спірної квартири була вона. 05.10.2013 року між нею та Повним товариством « Ломбард Кредит» ТОВ « Ойкумена Південь» і компанія» було укладено Договір позики № 5\\Н, за умовами якого отримала грошові кошти в сумі 168 000 грн., зі сплатою 5% за один календарний місяць від суми позики, що складає 8400 грн. на строк до 05.10.2015 року. У забезпечення даного зобов`язання, 05.10.2013 року був заключений Іпотечний договір, за умовами якого вона надала відповідачу квартиру [ADDRESS] , що належала їй на праві власності. 09.01.2019 року на підставі договору купівлі-продажу, квартира належить [PERSON] . За змістом ч.1 ст. 35 ЗУ « Про іпотеку», процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання умов іпотечного договору , передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку на підставі договору, зокрема і в тому числі, в порядку, визначеному в ст. 38 ЗУ « Про іпотеку « ( п.40 Постанови ВП ВС від 29.05.2019 року № 310\\11024\\15-ц). Між тим, в рішенні Миколаївського апеляційного суду від 27.05.2016 року вказано, що відсутні докази щодо досудового врегулювання спору. За умовами іпотечного договору для набуття права власності на предмет іпотеки, іпотекодержатель має виконати відповідні умови договору щодо позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, які він не виконав. Після вказаного рішення суду і до теперішнього часу позивачка будь-яких вимог від іпотекодержателя не отримувала. Крім того, не виконані вимоги ст. 38 ЗУ « Про іпотеку» : за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу не повідомлена про намір укласти цей договір; відсутнє підтвердження отримання вказаного повідомлення та її відповідь; не надісланий звіт про розподіл коштів від продажу предмету іпотеки. Нарахована сума заборгованості за договором позики становила 197266,00 грн., тоді як вартість квартири, яка була предметом спірного договору- 795006 грн., що значно перевищує розмір заборгованості. Відсутність звіту і коштів свідчить про те, що розрахунок за спірним договором між відповідачами не здійснений. Посилаючись на приписи ст. 215 ЦК України, позивач і просила про задоволення позову. Хід справи та процесуальні дії суду. Протоколом автоматизованого розподілу справи від 13.11.2019 року, дана справа передана на розгляд судді Чулуп О.С. Ухвалою від 15.11.2019 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі , та призначено підготовче судове засідання на 23.03.2020 року. 21.11.2019 року надійшла заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] . Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 22.11.2019 року, дана заява передана на розгляд судді Чулуп О.С. Ухвалою суду від 25.11.2019 року заяву задоволено, накладено арешт на квартиру. 11.01.2020 року від [PERSON] надійшов відзив, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог, пославшись на таке. На думку позивача, договір купівлі-продажу не відповідає приписам ст. ст.203, 215 ЦК України, що підтверджується наступним. За п. 1.6 Договору купівлі-продажу, ПТ « Ломбард Кредит» ТОВ « Ойкумена Південь» і компанія», повідомили [PERSON] про намір укласти договір купівлі-продажу, про що свідчить Свідоцтво про передачу заяви останній, з вимогою сплатити заборгованість та з попередженням продажу предмета іпотеки, яке посвідчене приватним нотаріусом Ягужинською К.Т. 20.11.2018 року. Згідно п.2.1 Договору, купівля-продаж квартири вчинений за 805 000 грн., що перевищує визначену рішенням суду початкову ціну предмета іпотеки для подальшої реалізації в сумі 797 390 грн., що свідчить про виконання вимог ч.6 ст. 38 ЗУ « Про іпотеку»,щодо продажу предмету іпотеки за ціною, яка визначена на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни. Частиною 8 ст. 38 ЗУ « Про іпотеку», встановлено, що звіт про розподіл коштів від реалізації предмету іпотеки надсилається іпотекодавцю після реалізації предмету іпотеки та розподілу коштів, отриманих від реалізації. За такого, не надсилання звіту не є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу. Окрім того, згідно ст. 33 ч.1 ЗУ « Про іпотеку», підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки є невиконання або неналежне виконання боржником своїх зобов`язань. Між тим, [PERSON] не надала жодних доказів належного виконання своїх зобов`язань за Договором позики. На адресу суду 12.03.2020 року надійшли пояснення на позов приватного нотаріуса Сірякової О.В., в яких вона просила відмовити у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. 09.01.2019 року при посвідченні договору купівлі-продажу були надані правовстановлюючі документи на квартиру : договір купівлі-продажу від 16.05.2000 року та рішення Центрального суду м. Миколаєва щодо визнання угоди дійсною; витяг про реєстрацію права власності від 23.05.2013 року; іпотечний договір від 05.10.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського округу Міщенко М.В., свідоцтво про передачу [PERSON] заяви про вимогу сплатити заборгованість за договором позики, видане приватним нотаріусом ММНО Ягужинською К.Т. 20.11.2018 року; рішення Центрального районного суду м. Миколаєва по справі № 490\\4755\\17, яке набрало законної сили 11.11.2017 року про звернення стягнення на предмет іпотеки із застосуванням процедури продажу відповідно до ст. 38 ЗУ « Про іпотеку»,; протокол № 10\\1 від 10.09.2018 року. За протоколом 10/1 від 10.09.2018 року загальними зборами учасників Повного товариства « Ломбард Кредит» ТОВ « Ойкумена Південь» і компанія» , було прийнято рішення про продаж предмету іпотеки. Окрім того, було додатково направлено повідомлення на ім`я [PERSON] про усунення порушень, яке вона відмовилась приймати, про що свідчить Свідоцтво про передачу [PERSON] заяви про вимогу сплатити заборгованість за договором позики, виданому приватним нотаріусом ММНО Ягужинською К.Т. 20.11.2018 року. За такого, продавцем виконано всі вимоги, передбачені ст.ст. 35,38 ЗУ « Про іпотеку». За приписами ч.2 ст. 38 даного закону, у іпотекодавця є обов`язок повідомити іпотекодержателя про намір купити предмет іпотеки протягом 30 днів з дня отримання повідомлення, але немає обов`язку іпотекодержателя дочекатись відповіді. [PERSON] своїм правом на купівлю предмету іпотеки не скористалася. Ціна, за якою продавець реалізував квартиру ( розділ 2 договору купівлі-продажу) складає 805000 грн., що перевищує початкову ціну продажу, визначену судом та заключенням експертизи. Розрахунок між сторонами проведений до підписання договору, про що свідчить п.2.1 договору. Іпотекодержатель, який реалізував предмет іпотеки, відповідно до вимог ч.8 ст. 38 ЗУ « Про іпотеку», надсилає іпотекодавцю Звіт про розподіл коштів від продажу , тобто уже після укладення договору, а тому надсилання або не надсилання Звіту не є умовою реалізації предмета іпотеки, а відповідно, не є підставою для визнання угоди недійсною. Посилання позивача на рішення апеляційного суду від 27.05.2016 року недоречні, оскільки договір купівлі-продажу предмета іпотеки відбувалось за рішенням суду від 01.11.2017 року по справі № 490\\4755\\17. При цьому, нотаріусом на адресу суду направлені документи, які послугували заключенню договору. 23.12.2020 року керівником апарату суду видано Розпорядження № 811, щодо проведення повторного розподілу даної справи, у зв`язку з тим, що суддю Чулупа О.С. відсторонено від відправлення правосуддя на підставі рішення Третьої Дисциплінарної палати Вищої Ради правосуддя від 25.11.2020 року № 3242\\3дп\\15-20. Протоколом повторного автоматизованого розподілу від 31.12.2020 року дана справа передана на розгляд судді Черенковій Н.П. Ухвалою від 04.01.2021 року дана справа прийнята суддею до свого провадження та призначено підготовче судове засідання на 01.02.2021 року. Ухвалою від 01.02.2021 року закрито підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Білецький О.П. підтримав позовні вимоги у повному обсязі з підстав, викладених у позові. Представник відповідача- [PERSON] - адвокат Власенко С.О. просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві. Інші учасники справи до судового засідання не з`явились, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Судом постановлено про розгляд справи у відсутності сторін, які не з`явились, що відповідає приписам ст. 223 ЦПК України. Обставини справи, встановлені судом. Згідно договору купівлі-продажу від 16.05.2000 року, зареєстрованого біржею нерухомості «Едвайс-Консульт», [PERSON] купила у [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Рішенням Центрального районного суду від 07.07.2008 року даний договір визнаний дійсним. 05.10.2013 року між Повним товариством « Ломбард Кредит» ТОВ « Ойкумена Південь» і компанія» та [PERSON] заключений Договір позики № 5/Н, за яким позикодавець надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення . строковості. платності та цільового характеру використання грошових коштів у сумі 168 000 грн., зі сплатою 5% за один календарний місяць від суми позики, що складає 8400 грн. на строк до 05.10.2015 року ( п. 1.1). Позика надається позичальнику на споживчі цілі. В якості забезпечення взятого зобов`язання, позикодавець приймає в іпотеку квартиру [ADDRESS] .(п. 1.2). За п. 1.4 договору, позика погашається одним платежем за сумою основного боргу в останній день строку, передбаченого п.1.1 договору, відсотки погашаються, починаючи з 06.11.2013 року рівними платежами в сумі, не меншій 8400 грн., у місяць. У пункті 7.3 договору позики сторони передбачили, що він набирає чинності та є укладеним з моменту його підписання та нотаріального посвідчення та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих зобов`язань. Моментом надання позики вважається день видачі готівки через касу Товариства, а саме з 5 жовтня 2013 року. Відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору передбачено розділом 4 договору позики. Зокрема, у випадку порушення позичальником вимог п. 3.3, підлягає сплаті штраф у розмірі 10% від визначеної сторонами суми позики за кожний випадок (п.4.2).Крім того, п.4.1 договору передбачена сплата пені у розмірі 1% від простроченої суми за кожний день прострочення та право позикодавця на збільшення процентної ставки за договором позики до 3%. За змістом п.3.3.1, позичальник зобов`язаний щомісячно сплачувати відсотки та інші необхідні платежі на рахунки, зазначені у договорі. У випадку невиконання вимог, зазначених у п.3.3 протягом більше 5 днів, настають наслідки, передбачені п.4.3 договору, а саме : строк повернення позики вважається таким, що настав, позичальник повинен погасити позику та сплатити проценти за користування позикою, нараховані пеню, штрафні санкції. В забезпечення виконання зобов`язань за даним договором позики, 05.10.2013 року між сторонами укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Міщенко М.В., за умовами якого [PERSON] передала в іпотеку Товариству належну їй двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 45,6 кв.м., а житловою 30,3 кв.м., заставною вартістю 170099 грн., а також накладена заборона на відчуження цього нерухомого майна, про що в цей же день внесено відповідні записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження та іпотеку. У розділі 5 іпотечного договору сторони передбачили порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до п. 5.1, іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у момент настання терміну виконання зобов`язань за договором позики, якщо вони не будуть виконані, а саме : при повному або частковому неповерненні позики у встановлений строк та при несплаті, частковій несплаті у визначений строк суми процентів, комісій, неустойки. Пунктом 5.2 цього ж договору передбачено право іпотекодержателя вимагати дострокового виконання зобов`язання за договором позики, забезпеченого цією заставою, а якщо його вимога не буде задоволена протягом 30 днів- звернути стягнення на предмет іпотеки. У пункті 5.3 сторони передбачили, що іпотекодержатель, у разі виникнення у нього права на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки на власний розсуд звертає стягнення на предмет іпотеки:-на підставі рішення суду або виконавчого напису нотаріуса;-шляхом набуття права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому ст. 37 ЗУ « Про іпотеку»,-продажу від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 ЗУ « про іпотеку». Всі повідомлення, відповідно до п. 8.6 іпотечного договору, здійснюються у письмовій формі шляхом направленння рекомендованих листів або телеграм. На виконання умов іпотечного договору, [PERSON] направлено досудову вимогу в порядку ст. 35 ЗУ « Про іпотеку», а саме: про усунення порушень та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки, однак дана вимога не виконана. 12.02.2015 року ПТ « Ломбард Кредит» ТОВ « Ойкумена Південь» і компанія « звернулось до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до [PERSON] , у якому просив в рахунок погашення заборгованості за договором позики № 5\\Н від 05.10.2013 року, яка становить 218268,00 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки з визнанням за ним права власності на квартиру [ADDRESS] . 27.07.2015 року, [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до ПТ « Ломбард Кредит « ТОВ « Ойкумена Південь « і компанія», в якому просила визнати договір іпотеки недійсним на підставі вимог ст.ст. 203, 210-216 ЦК України. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 15.10.2015 року у задоволенні зустрічного позову відмовлено. ПозовТОВ задоволено частково та постановлено про звернення стягнення на предмет іпотеки з визнанням за позивачем права власності на квартиру [ADDRESS] в рахунок погашення заборгованості за договором позики, що становить 218268 грн. При цьому, [PERSON] не оскаржувала розрахунок боргу та оціночну вартість предмету іпотеки. Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 27.05.2016 року рішення суду в частині дострокового стягнення на предмет іпотеки скасовано та постановлено нове про відмову у задоволенні позовних вимог. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Скасовуючи рішення Апеляційний суд зазначив, що можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335, 376 ЦК України. У всіх інших випадках, право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема правочинів. Ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.12.2016 року рішення апеляційного суду Миколаївської області від 27.05.2016 року залишено без змін. Вказане підтверджується матеріалами цивільної справи за № 490\\1389\\15-ц. 31.05.2017 року ПТ « Ломбард Кредит» ТОВ « Ойкумена Південь « і компанія « звернувся з позовом до [PERSON] в Центральний суд, у якому просив в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 05.10.2013 року в сумі 1164841,09 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки : квартиру [ADDRESS] , шляхом застосування процедури продажу предмета іпотеки з укладенням Повним товариством « Ломбард Кредит» ТОВ « Ойкумена Південь» і компанія» від свого імені будь-якій особі покупцю за початковою ціною, визначеною на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності у порядку, передбаченому ст. 38 ЗУ « Про іпотеку» з наданням йому всіх прав продавця, в тому числі укладати договори купівлі-продажу. Заочним рішенням Центрального суду м. Миколаєва від 01.11.2017 року позов задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості, яка становить 1164841,09 грн., звернено стягнення на предмет іпотеки: квартиру [ADDRESS] із застосуванням процедури продажу, встановленої ст. 38 ЗУ « Про іпотеку», з початковою ціною предмета іпотеки для його подальшої реалізації в розмірі 797390,00 грн. На виконання умов іпотечного договору , [PERSON] направлено досудову вимогу в порядку ст. 35 ЗУ « Про іпотеку», а саме : про усунення порушень та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки, але на дату подання позову, вимога не виконана. 09.01.2019 року між Повним товариством « Ломбард Кредит « ТОВ « Ойкумена Південь « і компанія « в особі директора Врядник С.В. ( продавець) та [PERSON] ( покупець), заключений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Сіряковою О.В. за реєстровим номером 23. За п. 1.6 вказаного договору, відповідно ст.38 ЗУ « Про іпотеку», та у зв`язку з отриманням рішення від 01.11.2017 року ( справа 490/4755/17),яке передбачає право Іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, продавець повідомив Іптекодавця [PERSON] про намір укласти договір купівлі-продажу квартири,про що свідчить Свідоцтво про передачу заяви [PERSON] з вимогою сплатити заборгованість та з попередженням продажу предмету іпотеки, яке посвідчене приватним нотаріусом ММНО Ягужинською К.Т. 20.11.2018року, реєстровий номер 2729. [PERSON] протягом строку, визначеного ст. 38 ЗУ « Про іпотеку» не скористалася переважним правом придбання предмету іпотеки. За п. 2.1 договору, продаж квартири вчинено за 805000000 грн., які отримані повністю Продавцем від Покупця до підписання договору. Згідно звіту про оцінку квартири, складеного та затвердженого 09.11.2018 року ФОП [PERSON] ( сертифікат ФДМУ суб`єкта оціночної діяльності № 12\\18 від 12.01.2018 року, оціночна вартість квартири складає 801200 грн. За свідоцтвом від 20.11.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською К.Т. ( реєстровий 2729), вбачається, що приватним нотаріусом 17.09.2018 року заяву ПТ « Ломбард Кредит» ТОВ « Ойкумена Південь» і компанія», від імені якого діяла директор [PERSON] , передано [PERSON] . Заява містила вимогу щодо сплати заборгованості за Договором позики 05.10.2013 року у тридцятиденний строк з моменту отримання даної заяви, а також попередження щодо задоволення вимог Іпотекодержателя шляхом продажу Предмету іпотеки від імені Іпотекодержателя у разі несплати заборгованості. Заява була передана ТОВ « ІММ Експрес», доставлена адресату кур`єром 25.09.2018 року, але одержувач відмовилась отримати відправлення. Відповіді на заяву через визначеного приватним нотаріусом до 20.11.2018 року не надходило. За оцінкою від 09.11.2018 року [PERSON] , вартість квартири [ADDRESS] складає 801 200 грн. За протоколом № 10/1 загальних зборів учасників ПТ « Ломбард Кредит « ТОВ « Ойкумена Південь» і компанія « від 10.09.2018 року, постановлено продати [PERSON] квартиру [ADDRESS] за 805 000 грн. 09.01.2019 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності за номером 29806065 зареєстровано власність [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . 12.11.2019 року [PERSON] звернулась до суду з даним позовом. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 23.12.2020 року заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 01.11.2017 року скасовано, та постановлено про відмову у задоволенні позовних вимог. При цьому апеляційною інстанцією зазначено наступне. Сторони погодили іпотечне застереження, а саме визначили у договорі іпотеки обидва передбачені ч.3 ст. 36 ЗУ « Про іпотеку» способи задоволення вимог іпотекодержателя; звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність іпотекодержателем в порядку встановленому ст. 37 ЗУ « Про іпотеку» та звернення стягнення шляхом його продажу третій особі ( п. 5.3). ПТ « Ломбард Кредит ТОВ « Ойкумена Південь « і компанія « обрав неналежний спосіб захисту його прав як іпотекодержателя , а суд задовольнив вимогу про звернення на предмет іпотеки шляхом продажу позивачем від свого імені цього предмета будь-якій особі-покупцеві на підставі ст. 38 ЗУ « Про іпотеку». Позиція суду Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК ). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК ). У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Правовідносини, пов`язані із зверненням стягнення на іпотечне майно та захистом права власності врегульовані Цивільним кодексом України від 2003 року № 435-IV ( далі ЦК ) та Законом України « Про іпотеку» 2003 року № 898-IV ( далі Закон 898-ІV). Частинами першою та другою статті 16 ЦК визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.( ст.13 ЦПК України). Згідно ч.1,2 ст. 368 ЦК , держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом ( ч.1 ст. 388 ЦК). В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) ( ч.1 ст. 572 ЦК). Відповідно до ч.1 ст. 575 ЦК Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Згідно ч.1,3 ст. 33 Закону 898-ІV у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Статтею 35 Закону 898-ІV визначено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення, в цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону ( ч.1-5 ст. 36 Закону 898-ІV). Правовими нормами ч.1-4 ст. 37 Закону 898-ІV встановлено, що Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Згідно Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частиною першої статті 10 Закону № 1952-IVвизначено, що державним реєстратором є, окрім інших, громадянин України, який має вищу освіту за спеціальністю правознавство, відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, та перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав Відповідно до частини третьої статті 10 цього Закону визначено, що державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом. Згідно з частиною першої статті 11 Закону № 1952-IV державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. За змістом статті 18 Закону № 1952-IVперелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у «Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Згідно з пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину. Відповідно до пункту 61 цього Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателеміпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статті 37 Закону № 898-IV порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до правової позиції, сформованої Верховним Судом у постанові від 14 лютого 2018 р. по справі № 127/8068/16-ц (провадження № 61-5164св18), аналіз положень статей 17, 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» дає підстави зробити висновок про те, що згода іпотекодавця на передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), не є беззастережною, а залежить від ряду умов, а саме: чинності іпотеки, невиконання або неналежного виконання основного зобов`язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності чинного рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на це майно. Право іпотекодержателя на застосування застереження, передбаченого п. 5 Іпотечного договору не є абсолютним. Можливість його реалізації залежить від цілого ряду умов. На момент підписання Іпотечного договору, сторони не могли визначити істотні умови застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя з об`єктивних причин. Саме у зв`язку з цим, договором передбачено надсилання повідомлення, де, насамперед, має бути зазначено який саме позасудовий спосіб звернення стягнення обрано Іпотекодержателем, якими є строки добровільного виконання зобов`язання, за яку ціну буде звернено стягнення і т.п. Таке повідомлення й фактично є способом погодження істотних умов застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке за своїми правовими наслідками прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного суду, сформованої під час розгляду справи № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) та викладеної у постанові від 14 листопада 2018р., однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. У чч.1, 4 ст.33 закону «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов`язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. За змістом ст.38 закону «Про іпотеку», якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані в установленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимогіпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця (ч.5 ст.38 закону «Про іпотеку»). Згідно з пп.2.7 п.2 гл.2 розд.ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції від 22.02.2012 №296/5, якщо рішенням суду або договором про задоволення вимог іпотекодержателя передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, посвідчення таких договорів здійснюється за загальними правилами посвідчення договорів відчуження. Для посвідчення такого договору іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані в установленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти такий договір. Іпотекодержатель має документально підтвердити нотаріусу, що він повідомив осіб, які мають зареєстровані в установленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За такого, підстави визнання договору купівлі-продажу недійсним, які зазначила позивач, не знайшли свого підтвердження, що встановлено фактичними обставинами справи та вибрала неналежний спосіб захисту порушеного права, а за такого, у задоволенні позову слід відмовити. Європейський Суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення. Які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо ( №15123\\03, 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність ( п.4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп\\2004). Відповідно до статей 16,203,215 ЦК України, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним, необхідним є пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою особою. Наявність підстав для оспорення правочину, встановлення чи порушується суб`єктивне право або інтерес особи, яка звернулась до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Згідно ч.4 ст. 263 ЦК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. Об`єднана палата Верховного Суду у постанові від 05.09.2018 року у справі № 638\\2304\\17, зробила висновок , що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимими. У пунктах 58, 59 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19) зазначено, що: «закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону». У постанові від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) зроблено висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)». У договорі іпотеки, сторони обумовили: - іпотекодавець та іпотекодержатель домовились про вирішення питання звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідними застереженнями про задоволення вимог іпотекодержателя, що містяться в цьому іпотечному договорі), яким визначають можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку», право вибору якого належить іпотекодержателю, а саме: передача іпотекодержателю прав власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» (пункт 5.3.); - у випадку набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержатель має право від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу з дотриманням умов, визначених Законом України «Про іпотеку». При цьому ціна продажу предмета іпотеки (частини предмета іпотеки) встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Заборгованість (її відповідна частина) іпотекодавця по кредитному договору вважається погашеною в день отримання від покупця коштів за предмет іпотеки у повному обсязі (пункт 3.2.2.). Судом встановлено, що оспорюваний договір купівлі-продажу укладено на підставі статті 38 Закону України «Про іпотеку» (право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки) та відповідного застереження в іпотечному договорі. Тлумачення статті 38 Закону України «Про іпотеку» свідчить, що звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі), який передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві не може вважатися примусовим стягненням (відчуженням без згоди власника). Оскільки таке право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки виникло на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі), згоду на яке надано іпотекодавцем шляхом підписання відповідного договору. Схожий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19), у якій зазначено: «продаж іпотекодержателем предмета іпотеки третій особі відповідно до статей 36, 38 цього Закону та згідно з умовами іпотечного застереження, визначеного у договорі іпотеки, є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду». Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. Щодо судових витрат Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ст. 141 ЦПК України,стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документальнопідтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволені яких позивачеві відмовлено. За такого, судові витрати розподілу не підлягають.

Outcome: dismissed