Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-17 00:00:00

І. Стислий виклад позицій позивача та відповідача 1. Виклад позиції позивача. 17.09.2018 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом до [PERSON], у якому просить збільшити мінімальний розмір аліментів, що стягуються з відповідача за рішенням Шаргородського районного суду від 09.06.2017 року на її користь на утримання сина [PERSON], [INFO], з 30 відсотків прожиткового розміру до мінімального гарантованого розміру у 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до повноліття дитини, починаючи із дня набрання законної сили судовим рішенням, а також стягнути витрати за надання правничої допомоги. Позовні вимоги [PERSON] мотивовані тим, що з відповідача на її користь на утримання сина [PERSON] рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 19.07.2011 року стягнуто аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі по 350 грн. щомісячно, починаючи з 06.07.2011 року і до досягнення сином повноліття. Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 09.06.2017 року у справі №152/397/17 змінено розмір аліментів, що стягувалися з відповідача на її користь на утримання сина [PERSON] та визначено їх у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття. З дня присудження аліментів минуло понад чотири роки, змінилося законодавство та рівень життя, підвищилися ціни та соціальні гарантії. Так, на даний час мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З 01.07.2018 року мінімальний розмір аліментів на дитину, старше 6 років становить 972 грн., а не 583,20 грн., які стягуються з відповідача. Виконавчою службою було змінено стягнення мінімального розміру аліментів з відповідача з 30% до 50% , проте відповідач оскаржив дії державних виконавців і розмір аліментів був перерахований до попереднього розміру. Оскільки відповідач відмовляється в добровільному порядку сплачувати аліменти у мінімальному гарантованому розмірі - 1/4 частину його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, вона змушена звернутися з позовом до суду. Крім того, позивач [PERSON] 11.10.2018 року подала до суду заяву по суті - відповідь на відзив (а.с.56-57), у якій зазначила, що ствердження відповідача про те, що вона має сплатити судовий збір за позовні вимоги про збільшення мінімального розміру аліментів спростовуються посиланням у позові на п.3 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» в редакції від 03.07.2018 року про звільнення від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях позивачів у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплати додаткових витрат на дитину…Таким чином, збільшення мінімального розміру аліментів і є збільшенням їх розміру. Також, не відповідає дійсності твердження відповідача про те, що рішеннями Шаргородського районного суду від 19.07.2011 року та від 09.06.2017 року вирішено питання щодо мінімального розміру аліментів, оскільки на даний час мінімальний гарантований розмір є мінімальною соціальною гарантією держави на утримання дитини, що чітко визначено у ч.2 ст.182 СК України. Крім цього, у вказаній статті є ще і рекомендований мінімум - 1944 грн., які відповідач мав би сплачувати реально. Відповідно до ст.192 СК України, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками розмір аліментів може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених Кодексом. Посилання відповідача на погіршення матеріального стану та стану здоров'я також повинно бути підтверджено належними та допустимими доказами, проте не посвідченням пенсіонера як особі з інвалідністю, що було чинне до 01.03.2018 року, тобто прострочене, чеками на пересилку поштової кореспонденції та документами медичного характеру, які не визначають тривалого (постійного) погіршення стану здоров'я відповідача, іншими платіжними документами, що носять тимчасовий характер та не мають відношення до сплати аліментів. Так, дитина сторін неодноразово хворіла, проте позивач за лікування не вимагала з відповідача коштів. Крім цього, за даними пенсійної довідки, відповідачу збільшено виплату пенсії з серпня 2018 року, а третя група інвалідності є робочою, тож є хибним посилання відповідача на те, що він є непрацездатною особою. З огляду на зазначене, відповідач не довів у відзиві належними та допустимими доказами, що позивач не може звертатися до суду з позовом до нього про збільшення мінімального розміру аліментів на дитину до мінімального гарантованого розміру аліментів, що відповідатиме вимогам статей 182, 192 СК України. Просить позов задовольнити в повному обсязі. 2. Виклад позиції відповідача. У поданій 08.10.2018 року заяві по суті - відзиві на позовну заяву (а.с.15-16) відповідач [PERSON] просив у задоволенні позову [PERSON] до нього про збільшення розміру аліментів на утримання дитини відмовити. Так, він вважає, що позовна заява не відповідає вимогам частини 3 ст.175 ЦПК України, зокрема в ній не зазначено способу захисту прав та інтересів, відомостей про вжиття заходів досудового врегулювання спору. Крім того, не зазначено підстави звільнення від сплати судового збору, оскільки позивач звернулася з позовом про збільшення розміру аліментів на утримання дитини, тоді як, на його думку, ст.5 ЗУ «Про судовий збір» не передбачено звільнення від сплати аліментів у такому виді позовного провадження. Таким чином, за наявності недоліків позовної заяви та невідповідності вимогам ст.175 ЦПК України, суддею винесено ухвалу про відкриття провадження, а не про залишення позовної заяви без руху, як передбачено ЦПК України. Також, 17.05.2017 року Законом України за №2037-VІІІ, що набрав чинності 08.07.2017 року, внесено зміни до Сімейного кодексу, які стосуються порядку стягнення аліментів на дитину та встановлено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на для дитини відповідного віку. Отже, на час ухвалення рішення Шаргородським районним судом від 09.06.2017 року, вказаний закон вже був опублікований, тому саме з врахуванням його матеріального стану та стану його здоров'я, суд визначив розмір аліментів у розмірі не меншому ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а не 50%. Вказане рішення позивачем [PERSON] не оскаржувалося, набрало законної сили та ним було змінено розмір аліментів, що стягуються з нього на користь позивача [PERSON] на утримання сина [PERSON] та визначено у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Визначений рішенням суду розмір аліментів позивач бажає збільшити, достовірно знаючи, що його доходи є незначними, він потребує значних витрат на придбання ліків, тому немає змоги сплачувати аліменти у збільшеному розмірі. Крім того, розмір стягнення аліментів, визначений рішенням суду, може бути змінений за наявності підстав, зазначених у ст. 192 СК України, а саме у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я платника чи одержувача аліментів та в інших випадках, передбачених Кодексом. Тобто, нормами статті чітко визначені підстави, за наявності яких виникає право в одержувача чи платника на зміну розміру аліментів. Натомість, зі змісту позовної заяви та долучених документів не вбачається, що позивач подав докази зміни його чи її матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення його чи її здоров'я. Позивачем не додано до позовної заяви жодних доказів того, що після ухвалення 09.06.2017 року Шаргородським районним судом рішення про збільшення розміру стягнення з нього аліментів, у нього з'явилася можливість сплачувати аліменти у збільшеному розмірі, а також звернення до нього з пропозицією домовитися про збільшення розміру сплати ним аліментів в добровільному порядку та зміни її чи його матеріального стану, поліпшення стану його здоров'я. В заперечення доводів позивача [PERSON], зазначає про те, що на теперішній час його доходи складає заробітна плата в середньому розмірі 798,08 грн. та пенсія по інвалідності в розмірі 955,90 грн., що в загальному становить 1748,98 грн. в місяць, які не забезпечують йому прожиткового мінімуму, як непрацездатній особі, так як значні суми коштів йому доводиться витрачати на придбання ліків. Крім цього, він регулярно сплачував аліменти, визначені рішенням суду, а з 14.09.2018 року він перебуває на лікарняному у зв'язку з погіршенням здоров'я, натомість позивач [PERSON] не виконує рішення суду про усунення перешкод для побачення з дитиною. Також, з 01.07.2018 року прожитковий мінімум на одну працездатну особу становить 1777 грн. та 1435 грн. - на особу, яка втратила працездатність… Враховуючи розмір його доходу, є очевидним, що його дохід є нижчим, ніж встановлений прожитковий мінімум, визначений Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік». 17.10.2018 року відповідачем [PERSON] подано заяву по суті - заперечення на відповідь на відзив (а.с.60-70), у якій останній зазначає про погіршення його матеріального стану та стану здоров'я та повідомляє, що не може сплачувати аліменти у розмірі, про який просить позивач, оскільки повинен сплатити рахунки за телекомунікаційні послуги, а також повинен лікуватися, що підтверджується відповідними рахунками та виписками із медичних карток. ІІ. Заяви, клопотання позивача, відповідача 1. Позивач [PERSON] заяв та клопотань, пов'язаних із розглядом цивільної справи, не подавала. 09.10.2018 року представником позивача - адвокатом [PERSON] подано до суду заяву про видачу справи для ознайомлення (а.с.52). 2. Відповідач [PERSON] заяв та клопотань, пов'язаних із розглядом цивільної справи, не подавав. ІІІ. Процесуальні дії у справі 1. Відповідно до ухвали суду від 18.09.2018 року прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про збільшення мінімального розміру аліментів на утримання дитини в порядку спрощеного позовного провадження та призначено розгляд справи на 09.10.2018 року без повідомлення (виклику) сторін, роз'яснено сторонам, що у випадку наявності клопотання про виклик їх у судове засідання, його слід подати до суду у встановлені строки, запропоновано відповідачеві у п'ятнадцятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали подати до суду відзив на позовну заяву (а.с.10-11). 2. Ухвалою суду від 09.10.2018 року розгляд справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про збільшення мінімального розміру аліментів на утримання дитини в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи - відкладено на 10 годину 18.10.2018 року та запропоновано позивачеві [PERSON] виконати вимоги ухвали суду від 18.09.2018 року про надання відповіді на відзив відповідача на її позов, а відповідачеві [PERSON] виконати вимоги ухвали суду від 18.09.2018 року щодо надання заперечення на відповідь на відзив (а.с.48-49). 3. Частиною 1 статті 279 ЦПК України встановлено, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше (ч.5 ст.279 ЦПК України). Вказана вимога ЦПК України роз'яснена судом учасникам справи в ухвалі про відкриття провадження у справі від 18.09.2018 року та в ухвалі від 09.10.2018 року. Сторони у справі не подавали клопотань про розгляд означеної справи з повідомленням сторін, а суд не вбачав підстав для розгляду справи з повідомленням сторін з власної ініціативи. Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Згідно із вимогами ч.2 ст.191 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Виходячи з наведеного, суд вважає, що розгляд справи у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін слід здійснювати у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без проведення судового засідання, в силу вимог ч.13 ст.7, ч.2 ст.191 ЦПК України. 4. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, … в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи, що розгляд означеної справи здійснюється у порядку письмового провадження у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін, тобто за їх відсутності, то суд не вбачає підстав для здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України. За таких обставин суд вважає, що перешкод для здійснення розгляду справи у судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження та вирішення справи і ухвалення судового рішення за наявними матеріалами - немає. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази Вирішуючи спір, суд встановив, що між сторонами виникли сімейні правовідносини щодо способу виконання батьками обов'язку утримувати дітей, зокрема, щодо збільшення мінімального розміру аліментів на утримання дитини. Судом встановлено наступні фактичні обставини, що підтверджуються доказами. Суд встановив, що від спільного проживання у позивача та відповідача народилася дитина: [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с.4). На користь позивача з відповідача [PERSON] за рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 19.07.2011 року на утримання сина [PERSON] стягнуто аліменти у твердій грошовій сумі по 350 грн. щомісячно, починаючи з 06.07.2011 року і до досягнення дитиною повноліття, а рішенням Шаргородського районного суду від 09.06.2017 року змінено розмір аліментів, що стягуються з [PERSON] та визначено їх у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення повноліття. Вказана обставина підтверджується копією рішення Шаргородського районного суду від 09.06.2017 року у справі №152/397/17 та розрахунком заборгованості по аліментах за період з 29.06.2017 року по 01.08.2018 року по виконавчому провадженні №54339655, з якого також вбачається, що у відповідача [PERSON] заборгованість по сплаті аліментів відсутня (а.с.5, 6). Крім того, судом встановлено, що матеріальне становище неповнолітнього сина сторін змінилося, оскільки зріс розмір прожиткового мінімуму, проте, аліменти на його утримання стягуються у розмірі, що є меншим за 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, зокрема у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що є порушенням вимог ч.2 ст.182 СК України. Таким чином, позивач [PERSON] як одержувач аліментів, відповідно до вимог ст.192 СК України, має право на звернення до суду з означеним позовом про збільшення мінімального розміру аліментів. Крім того, судом встановлено, що відповідач має хворобливий стан здоров'я, що підтверджується довідками лікувальних закладів, протоколами ультразвукових досліджень колінного суглоба, органів черевної порожнини, сечовидільної системи, фіскальними чеками за придбання ліків (а.с.28-36, 37). До того ж, суд констатує той факт, що попри хворобливий стан здоров'я, відповідач працює на слюсарем в ПрАТ «Шаргородське РП «Агромаш», що підтверджується довідкою про доходи від 26.09.2018 року (а.с.23), з якої вбачається, що сума доходу за період з березня 2018 року по серпень 2018 року без урахування аліментів становить 3904, 42 грн. Також, відповідач знаходиться на обліку в Шаргородському ОУПФУ та отримує пенсію по інвалідності (а.с.26), сума якої з березня по серпень 2018 року становить 5735,40 грн. Таким чином, аналіз доказів переконує суд, що розмір аліментів, які стягнуто з відповідача за рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області і які він сплачує на утримання сина [PERSON], є меншим, ніж встановлено ч.2 ст.182 СК України, що призводить до погіршення матеріального становища позивача, яка змушена нести більший обсяг витрат на утримання дитини для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч.1 ст.78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.1 ст.81 ЦПК України). Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України). Виходячи з аналізу вказаних норм ЦПК України, надані до відзиву та заперечення на відповідь на відзив відповідачем [PERSON] повідомлення про необхідність оплати послуг з газопостачання, телекомунікаційних послуг (а.с.38-39, 61) не є належними, допустимими та достатніми доказами того, що відповідач не в змозі на теперішній час сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не звільняє останнього від обов'язку утримувати дитину до досягнення нею повноліття, що передбачено змістом ст.180 СК України. Також, Законом України за №2037-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17.05.2017 року, який опубліковано у газеті «Голос України» за №102 від 08.06.2017 року, внесено зміни, зокрема, до статті 182 Сімейного кодексу України і визначено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У прикінцевих положеннях закону зазначено, що він набирає чинності через місяць з дня його опублікування, тобто 08.07.2017 року. Тому, з наведених підстав суд вважає безпідставним ствердження відповідача у відзиві на позов про те, що на час ухвалення рішення Шаргородським районним судом у справі №152/397/17 від 09.06.2017 року про зміну розміру аліментів, судом визначено розмір аліментів в розмірі 30, а не 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з врахуванням його матеріального стану та стану його здоров'я, оскільки на час ухвалення рішення у вказаній справі зміни, внесені до Сімейного кодексу України щодо збільшення мінімального розміру аліментів не набрали чинності. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Позивач наполягала на задоволенні позовних вимог про збільшення мінімального розміру аліментів на утримання сина [PERSON], визначивши їх в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, до досягнення сином повноліття, зазначаючи, що змінився мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину, а відповідач добровільно відмовляється сплачувати аліменти у мінімальному гарантованому розмірі, що визначений ст.182 СК України, що порушує право дитини на належне утримання з боку батька та ставить її сім'ю у скрутне матеріальне становище та у нерівні умови. Враховуючи, що усі обставини, які становлять предмет доказування, мають бути підтверджені належними засобами доказування, суд вважає достовірно встановленими ті факти та обставини, які визнаються обома сторонами та підтверджуються письмовими доказами. Зокрема, що сторони мають дитину - неповнолітнього сина [PERSON], утримання якого є предметом даного спору і на утримання якого з відповідача [PERSON] стягнуто аліменти за рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 19.07.2011 року у розмірі 350 грн., який змінено рішенням цього ж суду від 09.06.2017 року та визначено їх у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, до досягнення сином повноліття; що на даний час змінився мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину, а відповідач добровільно відмовляється сплачувати аліменти у мінімальному гарантованому розмірі, що визначений ст.182 СК України, що порушує право дитини - сина [PERSON] на належне утримання з боку батька. Таким чином, судом встановлено, що розмір сплачуваних відповідачем аліментів не достатньо та у неповній мірі забезпечує матеріальне становище дитини для її гармонійного розвитку, що суперечить вимогам ч.2 ст.182 СК України. Так, Законом України за №2037-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17.05.2017 року, який опубліковано у газеті «Голос України» за №102 від 08.06.2017 року та внесено зміни, зокрема, до статті 182 Сімейного кодексу України і визначено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У прикінцевих положеннях закону зазначено, що він набирає чинності через місяць з дня його опублікування, тобто 08.07.2017 року. Таким чином, при визначенні мінімального розміру аліментів, суд вважає, що він повинен бути визначений розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки позивачем наведено обставини щодо зміни її та дитини матеріального стану через сплату відповідачем аліментів у розмірі, що є меншим мінімального гарантованого розміру та враховуючи, що на час ухвалення рішення Шаргородського районного суду від 09.06.2017 року ці обставини не існували, то суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. При цьому, суд виходить також із захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для життєдіяльності, збереження того рівня життя, який дитина має тоді, коли утримується обома батьками та отримує надійне стабільне матеріальне утримання як з боку матері, так і з боку батька. V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування. Встановлені судом сімейні правовідносини щодо способу виконання батьками обов'язку утримувати дітей, зокрема, щодо збільшення розміру аліментів, регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» та Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст.51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття… Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч.1 ст.179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім'я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини (ч.2 ст. 179 СК України). За змістом ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з якими проживає дитина (ч.3 ст.181 СК України). Відповідно до ч.1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує, в тому числі, стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; … інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів (ч.2 ст.182 СК України). Стаття 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. Враховуючи зміст ст.ст.181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Стаття 192 СК України вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану стягувача чи платника аліментів, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Встановлений Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум для дитини вікoм з 6 до 18 років з 01 липня 2018 року становить 1944 грн. на одну особу в розрахунку на місяць, який визначає вартісну величину достатнього для забезпечення нормального функціонування організму дитини, збереження її здоров'я, забезпечення набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. VІ. Висновки суду Враховуючи, що позивачем наведено обставини щодо наявності підстав для збільшення мінімального розміру аліментів, то суд приходить до висновку, що позов [PERSON] щодо збільшення мінімального розміру аліментів на утримання дитини і визначення їх у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, підлягає задоволенню, так як обставини, на які зсилається позивач, підтверджуються належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, проаналізованими судом. Судом встановлено, що сплачувані відповідачем аліменти не достатньо та у неповній мірі забезпечують матеріальне становище дитини для її гармонійного розвитку, а їх розмір є меншим, ніж встановлений ч.2 ст.182 СК України, відповідно до вимог якої мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відтак, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання, що позов [PERSON] щодо збільшення мінімального розміру аліментів підлягає задоволенню. VІІ. Розподіл судових витрат Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних із розглядом справи. Згідно з вимогами ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. При зверненні до суду з означеним позовом [PERSON] не сплачено судовий збір, оскільки позивач звільнена від його сплати. Так, відповідно до п.3. ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, в тому числі позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів. Таким чином, підлягає стягненню з відповідача судовий збір в сумі 704,80 грн. відповідно до вимог ст.141 ЦПК України. Докази про понесення позивачем витрат на правову допомогу до позову не додано.

Outcome: approved