Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-03 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. У своєму позові позивач посилалась на те, що вона з 06 вересня 1997 року перебувала у шлюбі з відповідачем. Від шлюбу вони мають доньку [PERSON], [INFO]. Під час находження у шлюбі вони придбали квартиру за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпродзержинськ (Камянське) вул. Бойко (Звенигородська)[ADDRESS], квартира була придбана на спільні кошти. З початку 2016\~ року вона їздить на заробітки до іншої країни, в грудні 2016 року їй зателефонувала донька та розповіла те, що її батько вигнав із дому, вона одразу приїхала\~ до дому, відповідач їй сказав, що квартира його та у них шлюбно сімейні відносини припинені. Тому, просить суд визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя, придбаною в період шлюбу. Визнати за нею право власності на ? частину квартири [ADDRESS] у мсті Камянське Дніпропетровській області, що є підставою для реєстрації права власності в органах державної реєстрації та стягнути судові витрати. Заяви, клопотання позивача, відповідача В судове засідання позивач [PERSON] не зявилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечувала розглядати справу в порядку заочного розгляду. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилалась на обставини зазначені в позові. Надала відповідь на відзив в якому зазначила, що відповідач посилається на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська про розірвання шлюбу, як на доказ, що між ним та позивачем відсутній майновий спір. Також відповідачем не наданий жодний доказ того, що майно за адресою: Дніпропетровська область м. Кам?янське по вулиці Сировця ([PERSON]) в буд. 17 в кв. 2 придбане за спільні кошти подружжя. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав надав відзив на позов, в якому зазначив, що спірне майно придбане за кошти відповідача. Також на спільні кошти подружжя було придбане майно по вулиці Сировця ([PERSON])[ADDRESS], але позивач розпорядилась майном на власний розсуд. Процесуальні дії по справі 18 грудня 2017 року ухвалою суду заочне рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 жовтня 2017 року, скасовано. 20 лютого 2019 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду. Вислухавши представника позивача, відповідача, представника відповідача, вивчивши матеріали цивільної справи та надані суду докази, суд вважає позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин з посиланням на докази В судовому засіданні встановлено, що сторони з 06 вересня 1997 року знаходились в зареєстрованому шлюбі, дана обставина підтверджується свідоцтвом про шлюб, видане Заводським районний у місті Камянське відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 292 (а.с.32). Як вбачається з матеріалів справи між сторонами 19 липня 2017 року шлюб було розірвано, що вбачається з рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області (а.с.41). Згідно до інформаційної довідки виданої ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» від 22.12.2016 р. № 2018 право власності на квартиру за адресою: м. Дніпродзержинськ (Камянське) вул. Бойко (Звенигородська)[ADDRESS] зареєстровано 20.02.2000 року за [PERSON] (а.с.8), тобто під час знаходження сторін у зареєстрованому шлюбі. Ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Позивачем обраний спосіб захисту, що відповідає вимогам ч.2 ст.16 ЦК України. Згідно до вимог ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. З позовних вимог вбачається, що між сторонами виник спір із сімейних правовідносин, до яких застосовуються положення Кодексу про шлюб та сім'ю. Застосовані норми права Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю (який діяв на час придбання спірного майна) майно, нажите\~ подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до статті 16\~ Закону України «Про власність» майно,\~ нажите\~ подружжям\~ за час шлюбу, належить їм на праві спільної\~ сумісної\~ власності.\~ Здійснення\~ ними\~ цього\~ права регулюється\~ цим\~ Законом\~ і\~ КпШС України. Нормами статті 24 КпШС України передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Відповідно до вимог статті 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Частина перша статті 29 КпШС України передбачає, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. У пункті 9 Постанови № 16 від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Відповідно до статті 60 Сімейного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Ст. 68 СК України, передбачено, що розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно частини 3 статті 368 Цивільного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.\~\~ Ст. 69 СК України, передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до частини 1 статті 70 Сімейного Кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Також, згідно до ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Відповідно до вимого ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Таким чином, існує презумпція, встановлена статтею 22 КпШС України, яка кореспондується зі статтею 60 СК України, згідно якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Ця презумпція не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. При цьому тягар доказування, що вказане майно не належить до спільної сумісної власності покладається на того з подружжя, хто вважає, що майно не є спільним. Аналізуючи вищезазначене та враховуючи матеріали справи, суд приходить до висновку, що спірне майно, а саме квартира за № 48 в будинку № 18 по вулиці Звенигородській в м. Кам?янське Дніпропетровської області придбана в період шлюбу та за спільні кошти сторін. Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Будь-яких належних та допустимих доказів на спростування зазначеного та те, що спірне майно відповідно до положень статті 24 КпШС України було отримане [PERSON] у дар чи у порядку спадкування, що могло бути підставою для спростування презумпції спільності майна подружжя відповідачем не надано. За даних обставин, суд вважає, що право позивача [PERSON] на поділ спільного майна, а саме визнання за нею право власності на\~ 1/2 частки квартири за адресою: Дніпропетровська область, м. Камянське (Дніпродзержинськ) вул. Бойко (Звенигородська)[ADDRESS], є доведеним, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Щодо судових витрат У звязку із задоволенням позовних вимог, на підставі ст.141 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути сплачений позивачем судовий збір у розмірі 843,31 грн. з відповідача, що документально підтверджено. Враховуючи викладене та

Outcome: approved