Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-26 00:00:00

мотивований позов тим, що 28.03.2007 року між [PERSON] та ВАТ «Банк Універсальний» був укладений кредитний договір № 15/04/207к-07, відповідно до якого позивачка отримала кредит в сумі 10 000 доларів США під 13,7 % річних. Одночасно підписаний графік погашення кредиту, відповідно до якого позивачка повинна була щомісяця сплачувати 83,33 долари США. 19.09.2007 року їй надано додаткові кредитні кошти в сумі 40 000 доларів США, а загальна сума кредиту стала 50 000 доларів США. Був підписаний новий графік погашення кредиту, відповідно до якого позивачка зобов`язувалась сплачувати 438,6 доларів США. Проте, відповідач ввів її в оману шляхом ненадання фактичної інформації за кредитним договором. Так, в порушення п. 2.1, 2.2, 2.3, 2.4 Постанови правління НБУ від 10.05.2007 року за № 168, якою затверджені Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, [PERSON], як споживачу, не було надано під час укладення кредитного договору письмову інформацію про умови кредитування, термін дії цих умов, порядок їх зміни, орієнтовну сукупну вартість кредиту, інформацію про базу розрахунку платежів споживача тощо. В порушення умов п. 3.1, 3.2, 3.3 Постанови банк не надав детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, а у графіку платежів не розписані суми на погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача. Умовами кредитного договору № 15/04/207к-07 від 28.03.2007 року, додатковим договором № 1 та Додатками № 1 та № 2 до кредитного договору від 28.03.2007 року не визначено, яким методом повинні нараховуватись відсотки за користування кредитними коштами та не визначено за якою схемою має бути здійснено погашення заборгованості по відсоткам (ануїтентними платежами чи диференційними (класичними) платежами). Враховуючи викладене позивачка вважає, що умови даного кредитного договору не відповідають вимогам ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів». За таких обставин під час укладення договору [PERSON] була введена в оману, тому договір підлягає визнанню недійсним на підставі ст.ст. 203, 215, 230 ЦК України (а.с. 49-51 т. 3). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала відповідно до заяви про зміну предмету позову (т. 3 а.с. 49-51), суду пояснила, що в кредитному договорі не визначено, яким методом повинні нараховуватись відсотки за користування кредитними коштами, не визначено, за якою схемою має бути здійснено погашення заборгованості по відсоткам (ануїтентними платежами чи класичними платежами), відсутня сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом, що унеможливлює визначення суми нарахування до сплати відсотків за користування кредитними коштами і це є підставами для визнання договору недійсним відповідно до вимог ст.ст. 203, 215, 230 ЦК України, ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Додала, що даний договір є споживчим, але в графіки погашення кредиту не були включені суми на погашення відсотків, тому [PERSON] не була обізнана про сукупну вартість кредиту і вважала, що сплачувала ануїтентні платежі. Проте, після звернення банку до суду з позовом і після ухвалення судом рішення 11.05.2011 року про стягнення боргу, [PERSON] дізналась, що вона погашала не всю суму боргу, і 15.11.2012 року подала позов про визнання договору недійсним, тому строк позовної даності не пропущений. Визначити базу і метод нарахування відсотків і щомісячних платежів навіть не зміг експерт і ці обставини дають підстави стверджувати, що позивачка, як споживач і слабка сторона договору, була введена банком в оману. Вона і не могла подумати, що її фінансове зобов`язання значно більше, а якби їй ці обставини були відомі на момент укладення договору, вона би договір не укладала. Представник відповідача Нижник Д.П. позов не визнав, суду пояснив, що перед укладенням кредитного договору 28.03. 2007 року позивачка вже отримувала кредит у ВАТ «Банк Універсальний», тому вона обізнана про те, за яких умов надаються кредити і що за користування кредитними коштами необхідно сплачувати плату у вигляді відсотків. Тому в графіках погашення кредиту були розписані лише суми на погашення тіла кредиту, а відсотки мали б сплачуватись відповідно до п. 4.4. кредитного договору, на залишок заборгованості. Якби позивачка звернулась до банку із заявою про надання графіку погашення із врахуванням відсотків на конкретний день місяця, їй була б надана така послуга. Крім того, в анкеті позивачка зазначила, що гроші їй потрібні для розвитку бізнесу і в іпотеку передала нежитлове приміщення, тому доданих правовідносин не можуть застосовуватись норми Закону України «Про захист прав споживачів». Позивачка не була введена в оману, вся інформація їй надавалась офіційно, а визначення сукупної вартості в договорі на той час не вимагалось нормативними документами. Просив відмовити в задоволенні позову. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає. В судовому засіданні було встановлено, що 28.03.2007 року між ВАТ «Банк Універсальний» (правонаступником є ПАТ Універсал Банк») та [PERSON] був укладений кредитний договір № 15/04/207к-07, відповідно до якого банк надав позичальнику кредитні кошти у тимчасове платне користування в сумі 10 000 доларів США до 27.03.2017 року під 13,7 % річних. Порядок сплати кредиту та процентів за його користування визначені п.п. 4.4, 4.5, 4.6 договору. Так, в п. 4.5 зазначено, що сплата позичальником заборгованості по кредиту здійснюється відповідно до Графіку погашення заборгованості по кредиту (додаток № 1), який є невід`ємною частиною даного договору. Проценти нараховують і сплачуються відповідно до п. 4.4 договору (а.с. 8-11 т. 1). Відповідно до графіка погашення заборгованості з квітня 2007 року по березень 2017 року позивачка мала б сплачувати по 83,33 долари заборгованості по кредиту. Загальна сума погашення - 10 000 доларів США (а.с. 12-13 т. 1). 19.09.2007 року сторони уклали додатковий договір № 1 до кредитного договору № 15/04/207к-07 та змінили п. 1.1, 4.5 договору і виклали їх в наступній редакції: банк надає позичальнику грошові кошти (кредит) в тимчасове платне користування в сумі 50 000 доларів США до 27.03.2017 року зі сплатою 13,7% річних; сплата заборгованості по кредиту здійснюється відповідно до графіку погашення заборгованості по кредиту (додаток № 2), який є невід`ємною частиною договору (а.с. 14, 15). Відповідно до графіка погашення заборгованості по кредиту позивачка мала б сплачувати по 438,6 долари США з жовтня 2007 року до 27.07.2017 року, всього - 50 000 доларів. Крім того, 25.09.2009 року укладена додаткова угода № 2 до кредитного договору, в якій сторони уточнили порядок погашення грошових зобов`язань позичальника перед банком, в тому числі щодо сплати процентів. Відповідно до п. 1.2 термін сплати процентів та погашення відповідної частини кредиту - останній робочий день, що передує 10 числу кожного місяця (а.с. 126-128 т. 1). Разом із укладенням додаткової угоди позичальнику був наданий графік погашення кредиту та відсотків на період з 25.09.2009 року до 01.09.2010 року (а.с. 129 т. 1). Позивачка була із ним ознайомлена, що підтверджується її підписом. 25.09.2009 року укладена додаткова угода № 3 до кредитного договору № 15/04/207к-07 від 28.03.2007 року, відповідно до якої сторони визначили, що станом на 25.09.2009 року фактична заборгованість позичальника становить 43 471 долар США 68 центів, яка складається із простроченої заборгованості - 4073,64 доларів США ( 2151,24 доларів США - загальна прострочена сума кредиту, 1922,40 доларів США - загальна сума всіх прострочених процентів), а також строкова заборгованість позичальника - 39 398,04 доларів США, з яких 39 152,67 доларів США - сума кредиту, 245,37 доларів США - сума нарахованих процентів за користування кредитом (а.с. 130-136 т. 1). Також сторони погодили плату за кредит (процентну ставку) з 25.09.2009 року до 31.08.2010 року - 4,89% річних, з 01.09.2010 року по 31.08.2015 року - 17,32 % річних, починаючи з 01.09.2015 року - 15,25% річних. Також була укладена додаткова угода № 4 до кредитного договору (а.с. 137 т. 1) та додаток № 1 до додаткової угоди № 4 від 25.0-9.2009 року (плата за кредитні послуги) (а.с. 138 т. 1). Таким чином, між сторонами виникли договірні зобов`язальні правовідносини, тому при вирішенні спору суд застосовує норми глави 71 ЦК України. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. На момент укладення договору, додаткових договорів, сторони досягли згоди з усіх його істотних умов. Обґрунтовуючи позовні вимоги щодо визнання кредитного договору від 28.03.2007 року недійсним, позивачка визначила правову підставу позову - ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а також ст. 230 ЦК України. Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. В судовому засіданні було встановлено, що кредитний договір від 28.03.2007 року не є споживчим, оскільки в тексті самого договору про отримання коштів на придбання продукції не зазначено, а в заяві на отримання кредиту [PERSON] 28.03.2007 року вказала, що мета кредитування - розвиток бізнесу. Таким чином, до даних правовідносин не можуть бути застосовані норми Закону України «Про захист прав споживачів» і Постанова правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Положення Постанови не можуть бути застосовані також з тієї причини, що вона була прийнята і зареєстрована в Мін`юсті 25.05.2007 року, тобто після укладення кредитного договору, і зворотної сили не має. Іншою підставою позову позивачка зазначила ст. 230 ЦК України, відповідно до якої якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обставинами щодо яких позивачку було введено в оману, вона вважає те, що в кредитному договорі не визначено, яким методом повинні нараховуватись відсотки за користування кредитними коштами, не визначено, за якою схемою має бути здійснено погашення заборгованості по відсоткам (ануїтентними платежами чи класичними платежами), відсутня сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом, що унеможливлює визначення суми нарахування до сплати відсотків за користування кредитними коштами. При цьому вона посилається на висновок експерта № 7/13-21 від 27.06.2013 року (а.с. 198-214 т. 2). Разом з тим, дані обставини не є підставою для визнання договору недійсним, оскільки відсутність орієнтовної сукупної вартості кредиту та методу нарахування відсотків не є умовами чи змістом самого кредитного договору. Крім того, в судовому засіданні було встановлено, що до кредитного договору від 28.03.2007 року і до додаткового договору № 1 від 19.09.2007 року був доданий графік погашення заборгованості по кредиту, який визначав суму щомісячного платежу на погашення кредиту. В графіку зазначена остаточна сума кредиту - 10 000 доларів (від 28.03.2007 р.) та 50 000 доларів (від 19.09.2007 р.). Ознайомившись із ним, позивачка мала б зрозуміти,що до графіку не включена плата за користування кредитом, тобто відсотки. Порядок нарахування та сплати відсотків визначений в п. 4.4 кредитного договору. Тому твердження представника позивача про те, що графік погашення кредиту є ануїтентним платежем і [PERSON] вважала, що до графіку також включена сума на погашення відсотків, є безпідставним, оскільки в графіках зазначена загальна сума боргу по тілу кредиту, крім того, в тексті договору вказано, що крім сплати заборгованості по кредиту, сплаті також підлягають проценти. Метод нарахування процентів визначений в п. 4.4 кредитного договору, а 25.09.2009 року сторони уточняли порядок погашення грошових зобов`язань, в тому числі процентів, шляхом укладення додаткових угод № 2, № 3 до кредитного договору (а.с. 126, 130 т. 1). Таким чином, неможливість позивача самостійно визначити щомісячну суму на погашення відсотків не свідчить про умисел відповідача ввести [PERSON] в оману і це не є підставою для визнання договору недійсним. З заявою про надання розрахунку по сплаті відсотків позивачка не зверталась. Висновок експерта № 7/13-21, на який посилається позивач, суд вважає неповним, оскільки у дослідницькій частині було визначено, що надані на дослідження первинні документи не відображають повного руху коштів за наданий період, додаткових документів, в тому числі розрахунку боргу, експерт не запитував. Крім того, при наданні висновку експерт керувався Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені Постановою правління НБУ від 10.05.2007 року № 168 та зареєстровані в МЮУ 25.05.2007 р., проте дані правила прийняті після укладення кредитного договору. Клопотання про виклик експерта або про проведення додаткової (повторної) експертизи не заявлено. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. За таких обставин суд вважає, що позивачка не довела вимоги щодо введення її в оману відповідачем, тому підставі для визнання договору недійсним немає.

Outcome: dismissed