Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-01 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, у якому просила визнати недійсним односторонній правочин, вчинений АТ КБ «ПриватБанк», про розірвання укладених договорів, у тому числі: договору № БО005-18 на брокерське обслуговування від 22 жовтня 2020 року, договору № SAMDNWFD0071426925701 Вклад «Субординований» на 5 років від 23 грудня 2016 року, договору № SAMDNWFD0071426920900 Вклад «Субординований» на 5 років від 23 грудня 2016 року, договору про обслуговування рахунку у цінних паперах № [NUMBER] від 25 червня 2018 року, договору про надання банківських послуг від 05 вересня 2014 року та інших договорів, які були розірвані після 18 червня 2020 року. В обґрунтування позову вказано, що сторонами у грудні 2016 року було укладено договори на вклади «Субординований», відкрито рахунок у цінних паперах та договір на брокерське обслуговування. 27 червня 2020 року позивач отримав від банку повідомлення про розірвання договорів і закриття рахунків від 18 червня 2020 року № 20.1.0.0.0/7-20200618/1494 на підставі статті 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та статті 10 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», інформовано, що, починаючи з дня прийняття рішення про встановлення неприйнятно високого рівня ризику, їй буде відмовлено у проведенні фінансових операцій за всіма відкритими банком рахунками / обслуговуванні за іншими продуктами банку. Позивач вважає неправомірним розірвання відповідачем банківських договорів в односторонньому порядку. Вона вказує, що позивач є фізичною особою, а отже не є банком-оболонкою у розумінні Закону України № 361-ІХ. Посилання відповідача у повідомленні про розірвання договорів і закриття рахунків від 18 червня 2020 року № 20.1.0.0.0/7-20200618/1494 на вимоги ст. 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність» є необґрунтованими, оскільки дата стаття виключена із даного Закону на підставі Закону України № 361-ІХ від 06 грудня 2019 року. Стаття 10 Закону № 361-ІХ встановлює особливості діяльності спеціально визначених суб`єктів первинного фінансового моніторингу та не розповсюджується на правовідносини між сторонами у справі. Оскільки повідомлення про розірвання договорів і закриття рахунків від 18 червня 2020 року № 20.1.0.0.0/7-20200618/1494 правових підстав для одностороннього розірвання договору банківського обслуговування у зв`язку із встановленням клієнту неприйнятно високого ризику не містить, даний правочин не відповідає положенням статті 203 ЦК України та в силу ст. 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним. У своєму відзиві стороною відповідача позов не визнано і зазначено, що банк як суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний був відмовитися від договірних відносин шляхом розірвання договорів з підстав встановлення клієнту неприйнятно високого ризику та ненадання клієнтом необхідних для здійснення належної перевірки за результатами оцінки чи переоцінки ризику у відповідності до частини першої статті 15 Закону про запобігання та протидію легалізації. Посилання позивача на неточності у повідомленні про розірвання договорів та закриття рахунків (які проявилися у посиланні на старі редакції законодавчих актів) не змінюють правової суті правовідносин, що склалися між сторонами, та жодним чином не спростовують обов`язку банку розірвати в односторонньому порядку відносини на підставі нормативно-правових актів запобігання та протидії легалізації доходів, одержаних злочинним шляхом. Розірвання ділових відносин, та як наслідок розірвання договорів та закриття рахунків є законодавчо встановленим обов`язком банку як суб`єкту первинного фінансового моніторингу, що виникає внаслідок встановлення клієнту неприйнятно високого ризику або ненадання клієнтом необхідних для здійснення належної перевірки клієнта документів чи відомостей та не залежить від волевиявлення банку як сторони договорів, укладених з позивачем. Крім цього, чинним законодавством з питань фінансового моніторингу не передбачено обов`язок суб`єкта первинного фінансового моніторингу повідомляти клієнта про конкретні причини прийняття рішення про відмову від підтримання ділових відносин. Особі, відносно якої прийнято відповідне рішення, воно не може бути розголошено, так само як і мотиви, що може призвести до порушення банком таємниці фінансового моніторингу. У своїй відповіді на відзив стороною позивача наголошено, що повідомлення від 18 червня 2020 року прийнято на підставі неіснуючих норм, у відзиві відповідач не вказав, коли саме і на підставі яких норм права було прийнято рішення про встановлення позивачу неприйнятно високого рівня ризику. Крім того, відповідач розірвав з позивачем депозитні договори, де банк виступав зобов`язальною стороною по виплаті відсотків, умовами яких було визначено, що дострокове повернення вкладу не передбачено, але залишив дійсними всі кредитні договори. Відповідач у відзиві підтвердив, що присвоїв позивачу неприйнятно високий рівень ризику у порушення вимог Закону № 361-IX на підставі внутрішніх документів. Також позивач заперечила отримання з банку запиту від 28 квітня 2020 року. Представник відповідача у письмових поясненнях вказав, що запит від 28 квітня 2020 року був направлений позивачу і отримано особисто адресатом 12 травня 2020 року, що підтверджує витяг з результатів пошуку поштового відправлення за штрихкодовим ідентифікатором 0600700371902. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 23 грудня 2020 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 24 грудня 2020 року ухвалою судді у справі відкрито провадження для розгляду справи у спрощеному провадженні без виклику сторін і витребувано у відповідача письмові докази: рішення щодо розірвання укладених договорів та закриття поточних рахунків [PERSON] , перелік всіх договорів, які були розірвані на підставі рішення щодо розірвання і перелік закритих рахунків, згідно з рішенням про розірвання укладених договорів та закриття поточних рахунків позивача. 16 березня 2021 року від відповідача засобами поштового зв`язку до суду надійшов відзив. 18 березня 2021 року відповідачем подано заперечення проти розгляду справи у порядку спрощеного провадження. 06 квітня 2021 року засобами поштового зв`язку від відповідача до суду подано витребувану судом інформацію, за виключенням тієї, що міститься у документах з обмеженим доступом. 08 квітня 2021 року стороною позивача подано відповідь на відзив. 09 липня 2021 року представником відповідача до суду подано письмові пояснення. Суд, у порядку спрощеного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 23 грудня 2016 року [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» було укладено договір № SAMDNWFD0071426925701 про Вклад «Субординований» на 5 років, у відповідності до умов якого позивач передала відповідачу кошти у сумі 242 000, 00 Євро, для розміщення на депозиті. 23 грудня 2016 року [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» було укладено договір № SAMDNWFD0071426920900 також про Вклад «Субординований» на 5 років, у відповідності до умов якого позивач передала відповідачу кошти у сумі 870 000, 00 доларів США, для розміщення на депозиті. 22 жовтня 2018 року сторонами у справі укладено договір № Б0005-18 на брокерське обслуговування, предметом якого було надання фінансових послуг з купівлі і продажу цінних паперів. Також позивачу надавалися банківські послуги, зокрема, з відкриття та обслуговування рахунків, та послуги за договором про обслуговування рахунку у цінних паперах. 28 квітня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» направив [PERSON] ( [ADDRESS] ) лист, в якому повідомило про готовність подальшої співпраці та взаємодії, за умови надання інформації та документів, що підтверджують вихід з власників підприємства компанії-нерезидента Trans-cargoLLP (Великобританія), а також документи, які підтверджують факт оплати частини статутного капіталу підприємства, яка належала вищевказаній компанії-нерезиденту, або документ, який встановлює порядок оплати частки у статутному капіталі Підприємства, минулому власнику - «Trans-cargoLLP»; документи фінансової звітності юридичної особи, зокрема: балансу (форма 1) та звіту про фінансові результати (форма 2) станом на 01 січня 2016 року, 01 січня 2017 року, 01 січня 2018 року, 01 січня 2019 року та 01 січня 2020 року (скріплені печаткою та підписом керівника) з відміткою контролюючого органу України їх отримання (для податкових резидентів України); пояснення щодо причин зменшення статутного капіталу підприємства. Лист від 28 квітня 2020 року отримано адресатом 12 травня 2020 року, факт чого встановлено рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09 березня 2021 року, що набрало законної сили 16 червня 2021 року, у справі № 757/35265/20-ц. Відповідачем на підтвердження обставин направлення [PERSON] листа, датованого 28 квітня 2020 року, надано список (реєстр) згрупованих відправлень рекомендованих листів, де, в тому числі, й зазначено одержувачем [PERSON] (№ 32). Вказаний документ містить підпис відповідального працівника та відбиток штампу поштового відділення (м. Дніпро ЦОКК № 2) ПАТ «Укрпошта» від 06 травня 2020 року про прийняття для відправлення згрупованої поштової кореспонденції. 18 червня 2020 року АТ КБ «Приватбанк» листом № 20.1.0.0.0/7-20200618/1494 було повідомлено [PERSON] про розірвання договорів та закриття рахунків, прийняття банком рішення про встановлення позивачу неприйнятно високого рівня ризику, оскільки нею не було надано інформації і документів, які необхідні для здійснення заходів фінансового моніторингу. У подальшому, за заявою позивача від 06 липня 2020 року кошти, що були розміщені на рахунках в АТ КБ «ПриватБанк», були перераховані на її рахунок відкритий у АТ «Райффайзен Банк Аваль». ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Закон України № 361-IX «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» спрямований на захист прав та законних інтересів громадян, суспільства і держави, забезпечення національної безпеки шляхом визначення правового механізму протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, а також формування загальнодержавної багатоджерельної аналітичної бази даних для надання правоохоронним органам України та іноземних держав можливості виявляти, перевіряти і розслідувати злочини, пов`язані з відмиванням коштів та іншими незаконними фінансовими операціями. Відповідно до частини першої статті 10 згаданого Закону суб`єкт первинного фінансового моніторингу має право відмовитися від проведення фінансової операції у разі, якщо фінансова операція містить ознаки такої, що згідно з цим Законом підлягає фінансовому моніторингу; від встановлення (підтримання) ділових відносин (у тому числі шляхом розірвання ділових відносин) або проведення фінансової операції у разі ненадання клієнтом необхідних для вивчення клієнтів документів чи відомостей або встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику. Таким чином, враховуючи положення статті 10 цього Закону, норми яких є спеціальними в регулюванні спірних правовідносин, банк наділений правом в односторонньому порядку відмовитися від ділових відносин з клієнтами з неприйнятно високим ризиком, в тому числі шляхом розірвання договорів. Норми зазначених законів не обмежують право банку на односторонню відмову від договору з клієнтом в разі настання визначених ними обставин. Така ж позиція викладена в постановах Верховного Суду від 14 червня 2018 року у справі № 910/14158/17, від 16 жовтня 2018 року у справі № 910/21320/17, від 27 березня 2019 року у справі № 922/2224/18. За змістом статті 11 Закону № 361-IX суб`єктам первинного фінансового моніторингу, що є фінансовими установами, забороняється відкривати та вести анонімні (номерні) рахунки та встановлювати кореспондентські відносини з банками-оболонками, а також з банками та іншими фінансовими установами - нерезидентами, щодо яких відомо, що вони підтримують кореспондентські відносини з банками-оболонками. Суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний здійснювати кожен із заходів належної перевірки. Обсяг дій при здійсненні кожного із заходів належної перевірки визначається суб`єктом первинного фінансового моніторингу з урахуванням ризик-профілю клієнта, зокрема рівня ризику, мети ділових відносин, суми здійснюваних операцій, регулярності або тривалості ділових відносин. Належна перевірка здійснюється у разі: - встановлення ділових відносин (крім ділових відносин, встановлених на підставі договорів страхування за видами страхування, що не передбачають здійснення страхової виплати в разі дожиття застрахованої особи до закінчення строку дії договору страхування та/або досягнення застрахованою особою певного віку, визначеного в такому договорі, за якими клієнтом є фізична особа та загальний страховий платіж не перевищує 27 тисяч гривень або його сума еквівалентна зазначеній сумі, у тому числі в іноземній валюті; а також крім встановлення ділових відносин, які виникають на підставі договорів про участь в лотереї, за умови, що розмір ставки гравця не перевищує 5 тисяч гривень); - наявності підозри; - здійснення переказів (у тому числі міжнародних) без відкриття рахунка на суму, що дорівнює чи перевищує 30 тисяч гривень, або суму, еквівалентну зазначеній сумі, у тому числі в іноземній валюті, банківських металах, інших активах, одиницях вартості, але є меншою за суму, передбачену частиною першою статті 20 цього Закону; - проведення фінансової операції з віртуальними активами на суму, що дорівнює чи перевищує 30 тисяч гривень; - виникнення сумнівів у достовірності чи повноті раніше отриманих ідентифікаційних даних клієнта; - проведення разової фінансової операції без встановлення ділових відносин з клієнтами, якщо сума фінансової операції дорівнює або перевищує суму, визначену частиною першою статті 20 цього Закону. Залежно від рівня ризику проведення фінансової операції належна перевірка клієнта здійснюється також у разі проведення ним кількох фінансових операцій, що можуть бути пов`язані між собою, на загальну суму, що дорівнює або перевищує суму, визначену частиною першою статті 20 цього Закону. Ідентифікація та верифікація клієнта здійснюються до встановлення ділових відносин, вчинення правочинів (крім випадків, передбачених цим Законом), проведення фінансової операції, відкриття рахунка. З метою неперешкоджання звичайній діловій практиці верифікація клієнта може здійснюватися за необхідності під час встановлення ділових відносин. У такому разі здійснення верифікації має бути завершене якнайшвидше після першого контакту з клієнтом, за умови здійснення ефективного управління ризиками легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення. Верифікація клієнта також може бути здійснена після відкриття рахунка, але до проведення по ньому першої фінансової операції. Верифікація здійснюється також в інших випадках, установлених Національним банком України для суб`єктів первинного фінансового моніторингу, за якими він відповідно до цього Закону здійснює державне регулювання і нагляд. Суб`єкт первинного фінансового моніторингу має право витребувати, а державні органи, державні реєстратори зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня отримання запиту надати відповідно до законодавства інформацію, що стосується здійснення належної перевірки. Зазначена інформація подається безоплатно. Порядок подання інформації визначається Кабінетом Міністрів України. Суб`єкт первинного фінансового моніторингу має право витребувати, а клієнт, представник клієнта зобов`язані подати інформацію (офіційні документи), необхідну (необхідні) для здійснення належної перевірки, а також для виконання таким суб`єктом первинного фінансового моніторингу інших вимог законодавства у сфері запобігання та протидії. Суб`єкт первинного фінансового моніторингу відповідно до законодавства зобов`язаний на підставі офіційних документів або інформації, отриманої з офіційних та/або надійних джерел (якщо інше не передбачено цим Законом), здійснювати верифікацію. Офіційні документи мають бути чинними (дійсними) на момент їх подання та включати всі необхідні ідентифікаційні дані. Копії офіційних документів, крім нотаріально засвідчених, на підставі яких суб`єкт первинного фінансового моніторингу здійснив верифікацію, засвідчуються в порядку, встановленому суб`єктом державного фінансового моніторингу, що відповідно до цього Закону виконує функції державного регулювання та нагляду за відповідним суб`єктом первинного фінансового моніторингу. Частиною 17 загаданої статті встановлено, що нормативно-правовими актами суб`єктів державного фінансового моніторингу, що відповідно до цього Закону виконують функції державного регулювання і нагляду за суб`єктами первинного фінансового моніторингу, визначаються: - порядок здійснення агентом ідентифікації та верифікації клієнтів; - порядок використання інформації щодо ідентифікації, верифікації клієнтів, встановлення їх кінцевих бенефіціарних власників та вжиття заходів з верифікації їх особи, а також інформації щодо мети та характеру майбутніх ділових відносин, отриманої від третьої особи, яка є суб`єктом первинного фінансового моніторингу відповідно до вимог цього Закону або вживає подібні за змістом заходи, підлягає відповідному нагляду відповідно до законодавства країни реєстрації такого суб`єкта та діє від свого імені. За змістом статті 12 Закону № 361-IX суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний здійснювати посилені заходи належної перевірки щодо клієнтів, ризик ділових відносин з якими (ризик фінансової операції без встановлення ділових відносин яких) є високим. Суб`єкти державного фінансового моніторингу, що відповідно до цього Закону виконують функції державного регулювання і нагляду за відповідними суб`єктами первинного фінансового моніторингу, можуть визначати обставини, за яких здійснюються посилені заходи належної перевірки, та дії, що повинні вживатися суб`єктами первинного фінансового моніторингу за таких обставин. Суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний, наскільки це можливо, проводити аналіз та вивчення підстав і цілей усіх фінансових операцій, що відповідають хоча б одній із таких ознак: є складними фінансовими операціями; є незвично великими фінансовими операціями; проведені у незвичний спосіб; не мають очевидної економічної чи законної мети. Суб`єкт первинного фінансового моніторингу повинен підвищити ступінь і характер моніторингу ділових відносин з метою визначення, чи є такі фінансові операції або дії клієнта підозрілими. Відповідно до частини першої статті 15 Закону № 361-IX суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин/відмовити клієнту у відкритті рахунка (обслуговуванні), у тому числі шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунка/відмовитися від проведення фінансової операції у разі: - якщо здійснення ідентифікації та/або верифікації клієнта, а також встановлення даних, що дають змогу встановити кінцевих бенефіціарних власників, є неможливим або якщо у суб`єкта первинного фінансового моніторингу виникає сумнів стосовно того, що особа виступає від власного імені; - встановлення клієнту неприйнятно високого ризику або ненадання клієнтом необхідних для здійснення належної перевірки клієнта документів чи відомостей; - подання клієнтом чи його представником суб`єкту первинного фінансового моніторингу недостовірної інформації або подання інформації з метою введення в оману суб`єкта первинного фінансового моніторингу; - виявлення у порядку, встановленому відповідним суб`єктом державного фінансового моніторингу, що банк або інша фінансова установа, з якою встановлені кореспондентські відносини, є банком-оболонкою та/або підтримує кореспондентські відносини з банком-оболонкою; - якщо здійснення ідентифікації особи, від імені або в інтересах якої проводиться фінансова операція, та встановлення її кінцевого бенефіціарного власника або вигодоодержувача (вигодонабувача) за фінансовою операцією є неможливим. Суб`єкт первинного фінансового моніторингу має право відмовитися від проведення підозрілої фінансової операції. Згідно з пунктом 31 постанови Правління Національного банку України від 26 червня 2015 року № 417 «Про затвердження Положення про здійснення банками фінансового моніторингу» здійснення оцінки ризику передбачає встановлення рівня ризику клієнта з урахуванням таких основних складових ризику: ризику за типом клієнта, ризику послуги, яку клієнт отримує від банку, та географічного ризику. Відповідно до пункту 60 постанови Правління Національного банку України від 26 червня 2015 року № 417 «Про затвердження Положення про здійснення банками фінансового моніторингу» банк стосовно клієнтів високого ризику/неприйнятно високого ризику з метою зменшення виявлених ризиків зобов`язаний: 1) здійснювати поглиблену перевірку клієнта/представника клієнта [у тому числі щодо кінцевих бенефіціарних власників (контролерів) клієнта]; 2) уточнювати інформацію в строки, визначені в пункті 62 цього розділу; 3) уживати інших заходів відповідно до Програми ідентифікації, верифікації та вивчення клієнтів банку і Програми управління комплаєнс-ризиком. У разі встановлення факту належності клієнтів банку - учасників, вигодоодержувачів фінансової операції до публічних осіб, до осіб близьких або пов`язаних з публічними особами, банк зобов`язаний забезпечити здійснення первинного фінансового моніторингу таких фінансових операцій у порядку, визначеному для клієнтів високого ризику. За приписами пункту 64 вказаної вище постанови банк зобов`язаний: визначити соціальний статус клієнта фізичної особи (працевлаштований/безробітний, пенсіонер, студент тощо); оцінити фінансовий стан клієнта; оцінити репутацію клієнта; встановити факт належності/неналежності клієнта - фізичної особи, до публічної особи, до особи близької або пов`язаної з публічними особами; визначити (виявити) ризик клієнта та здійснити його оцінку. Відповідно до пунктів 2, 3 розділу ІІ «Критеріїв ризику легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення» затверджених наказом Міністерства фінансів України від 08 липня 2017 року № 584 суб`єкт самостійно визначає та відображає у внутрішніх документах з питань фінансового моніторингу метод та порядок оцінки ризику з урахуванням вимог та рекомендацій, визначених суб`єктом державного фінансового моніторингу, що здійснює державне регулювання та нагляд за діяльністю відповідного суб`єкта. Суб`єкт періодично переглядає власні критерії ризику, а також заходи з управління ризиками з метою їх актуалізації та врахування змін, які відбулися в діяльності самого суб`єкта та в законодавстві у сфері протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення. Розділ VI Критеріїв передбачає, що суб`єкт самостійно може визначати додаткові критерії ризику для фінансових операцій з урахуванням вимог та рекомендацій, визначених суб`єктом державного фінансового моніторингу, що здійснює державне регулювання та нагляд за діяльністю відповідного суб`єкта. У разі виявлення суб`єктом фінансової операції, яка може мати ризик легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення, суб`єкт вживає всіх необхідних заходів для з`ясування, чи підпадає така фінансова операція внутрішньому фінансовому моніторингу. Суб`єкт самостійно визначає, які критерії ризику (крім критеріїв, передбачених Законом, нормативно-правовими актами відповідного суб`єкта державного фінансового моніторингу) використовуються ним під час встановлення ділових (договірних) відносин, а які - у процесі подальшого обслуговування клієнтів з урахуванням вимог та рекомендацій, визначених суб`єктом державного фінансового моніторингу, що здійснює державне регулювання та нагляд за діяльністю відповідного суб`єкта. У пункті 1 розділу VІ Критеріїв передбачено, що критерії ризику для фінансових операцій, які можуть мати ризик легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення, визначені у додатку 2 до цих Критеріїв. Суб`єкт самостійно може визначати додаткові критерії ризику для фінансових операцій з урахуванням вимог та рекомендацій, визначених суб`єктом державного фінансового моніторингу, що здійснює державне регулювання та нагляд за діяльністю відповідного суб`єкта. У разі виявлення суб`єктом фінансової операції, яка може мати ризик легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення, суб`єкт вживає всіх необхідних заходів для з`ясування, чи підлягає така фінансова операція внутрішньому фінансовому моніторингу. Суб`єкт самостійно визначає, які критерії ризику (крім критеріїв, передбачених Законом, нормативно-правовими актами відповідного суб`єкта державного фінансового моніторингу) використовуються ним під час встановлення ділових (договірних) відносин, а які - у процесі подальшого обслуговування клієнтів з урахуванням вимог та рекомендацій, визначених суб`єктом державного фінансового моніторингу, що здійснює державне регулювання та нагляд за діяльністю відповідного суб`єкта. Поряд із цим, суд зазначає, що право банку як суб`єкта первинного фінансового моніторингу відмовитися від договірних відносин шляхом розірвання договору банківського рахунка з підстав встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику не є необмеженим. Судам необхідно в кожному випадку, виходячи з встановлених обставин справи, досліджувати підстави та обґрунтованість встановлення клієнту такої категорії ризику. Аналогічна позиція неодноразово викладалася Верховним Судом у постановах, зокрема від 05 березня 2020 року у справі № 910/7161/19, від 25 квітня 2019 року у справі № 910/1555/18, від 16 жовтня 2018 року у справі № 910/21320/17. Таким чином, судом встановлено, що АТ КБ «ПриватБанк» повідомляв [PERSON] , що з метою дотриманням вимог Закону № 361-IX, необхідно надати інформацію і документи, проте оскільки запитувальні банком документи, що були необхідні для здійснення заходів фінансового моніторингу, не були надані, банк прийняв рішення про розірвання договорів і закриття рахунків. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов є необґрунтованим і у його задоволенні суд відмовляє. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За приписами пункту 2 частини другої вказаної статті Кодексу, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed