Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-03 00:00:00

Козівське об`єднане управління Пенсійного фонду України Тернопільської області звернулося в суд із вказаним позовом, з підстав, викладених у позовній заяві. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 04.07.2013 року [PERSON] була призначена пенсія за віком. На момент призначення цієї пенсії він працював на посаді консультанта виконавчого апарату Козівської районної ради. З 01.04.2015 року пенсія йому не виплачувалась, у зв`язку із змінами у чинному на той час законодавстві та тим, що [PERSON] працював на посадах та умовах, передбачених Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування». 17.02.2016 року [PERSON] звернувся в управління із заявою про перерахунок пенсії у зв`язку із звільненням та про перерахунок стажу. У зв`язку з цим, на підставі проведених перерахунків йому було відновлено виплату пенсії в розмірі 1027,97 з 17.02.2016 року, а з 01.03.2016 року 1083,14 грн.. В подальшому, з 01.05.2016 року пенсія йому виплачувалась у розмірі 1139,14 грн., а з 01.12.2016 року в розмірі 1256,14 грн.. 19.04.2017 року [PERSON] звернувся до Козівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області із заявою про перерахунок пенсії «щодо працевлаштування (поновлення) на роботі». Як в подальшому було з`ясовано, 02.02.2017 року Львівським апеляційним адміністративним судом було ухвалено рішення про поновлення [PERSON] на посаді консультанта виконавчого апарату районної ради, а 10.02.2017 року винесено розпорядження голови Козівської районної ради за №15 про поновлення його на вказаній посаді. Відтак, позивач, на підставі вказаного та абз.2 ч.3 ст.42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», вважає, що [PERSON] не мав права на виплату пенсії в період з 17.02.2016 року до 31.12.2016 року. Крім того, вказує також, що у зв`язку із зазначеними вище обставинами виникла переплата пенсії на загальну суму 12549,21 грн. (11857,21 грн. за період з 17.02.2016 року до 31.12.2016 року та 692,00 грн. за період з 01.01.2017 року до 30.04.2017 року). 28.07.2017 року ухвалою судді Козівського районного суду Тернопільської області було відкрито провадження у справі та призначено попереднє судове засідання (а.с.13). 22.01.2018 року від відповідача на адресу суду надійшов відзив, у якому [PERSON] просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі та зобов`язати позивача внести на депозитний рахунок суду 7500,00 грн. витрат за надання йому професійної правничої допомоги (а.с.17). Поданий відзив відповідач мотивував тим, що в період, коли він отримував пенсію він не працював, а часткове повернення роботодавцем йому грошових коштів за час вимушеного прогулу не є платою за роботу. Вказує, що чинним законодавством, на його думку, не передбачено повернення законно отриманої пенсії. Вважає, що згідно його записів у трудовій книжці його слід вважати не працюючим у вказаний позивачем період, а поновленим на роботі. Крім того, зазначає, що згідно ч.1 ст.50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відшкодуванню підлягають лише суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних. Звертає увагу суду також на те, що на момент подання відзиву не діє норма законів про те, що працюючий пенсіонер не має права отримувати пенсію за віком. Вказав також, що уклав з адвокатом договір про надання йому правової допомоги, у зв`язку з чим очікує понести витрати в розмірі 7500,00 грн.. Крім того, у поданому відзиві позивач вказував на те, що позов Козівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області підписано не уповноваженою на це особою та просив, у зв`язку з цим, залишити такий без розгляду. Також, 22.01.2018 року, позивачем подано клопотання про забезпечення судових витрат, про які він вказував у відзиві з підставі, викладених у такому (а.с.18-19). 24.01.2018 року ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області у задоволенні зазначеного клопотання позивача про забезпечення судових витрат відмовлено (а.с.26). 07.02.2018 року на адресу Козівського районного суду Тернопільської області від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій представником позивача, покликаючись на наказ Пенсійного фонду України №525-о від 23.08.2017 року «Про покладання обов`язків начальника управління» та на наказ Козівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області №46 від 05.05.2017 року «Про розподіл обов`язків між першим заступником та заступником начальника Козівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області», вказано, що позов, на його думку, підписано уповноваженою на це особою, оскільки обов`язки начальника позивача з 29.08.2017 року покладено на [PERSON] , а тому вважає твердження позивача «некоректним та таким, що не відповідає дійсності.». Крім того, ще раз наголосив, що підставою для звернення до суду є ст.50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (а.с.29-30). 21.08.2018 року на адресу Козівського районного суду Тернопільської області надійшло заперечення представника відповідача, у якому він вкотре просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. При цьому, доводи, викладені у такому запереченні цілком та повністю є аналогічними до тих, які вказані відповідачем у відзиві (а.с.38-39). 13.02.2019 року відповідачем подано додаткові пояснення. У них відповідач зазначає, що його поновлено на роботі на підставі постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.02.2017 року з 17.02.2016 року. При цьому, постанова суду першої інстанції була винесена 31.10.2016 року. Позивач поновив його на роботі лише 10.02.2017 року, не зарахувавши стажу та не виплативши йому середньомісячної заробітної плати за час затримки виконання рішення суду у період з 01.11.2016 року до 09.02.2017 року включно. Крім того, грошові кошти, згідно виконавчого листа, на момент подання цих письмових пояснень, не сплачені. Вважає, що позивач «сфальсифікував» дані про нараховану йому заробітну плату за період з моменту набрання законної сили судовим рішенням суду першої інстанції та до моменту фактичного поновлення його на роботі. Також, відповідач обґрунтовував безпідставність заявлених позовних вимог покликаючись на норми ст.1215 ЦК України, згідно якої він, отримавши пенсію підставно, не повинен повертати її. 13.02.2019 року представником позивача подано до суду розрахунок надміру виплаченої пенсії [PERSON] (а.с.49-50). Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 13.02.2019 року постановлено закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті (а.с.58). Представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, надавши пояснення аналогічні доводам, викладеним в поданих ним заявах по суті справи. Відповідач та його представник проти заявленого позову заперечили, вказавши, що такий є безпідставним і необґрунтованим і просили відмовити у його задоволенні, з підстав зазначених у їхніх заявах по суті справи та додаткових письмових поясненнях. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд дійшов до наступних висновків. Судом безспірно встановлено, що 04.07.2013 року [PERSON] було призначено позивачем пенсію за віком. На момент призначення пенсії [PERSON] працював на посаді консультанта виконавчого апарату Козівської районної ради Тернопільської області (а.с.7). В період з 01.04.2015 року виплата призначеної відповідачу пенсії не проводилась на підставі ст.47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в редакції, яка діяла на той час та Законів України №213-VIII від 02.03.2015 року та №911-VII від 24.12.2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», у зв`язку з тим, що він працював на посадах та відповідно до умов, передбачених Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування». Вказані обставини, серед іншого, сторонами визнаються, а тому, на підставі ч.1 ст.82 ЦПК України, не підлягають додатковому доказуванню. Як вбачається із матеріалів справи, відповідача 16.02.2016 року було звільнено з посади консультанта виконавчого апарату Козівської районної ради Тернопільської області, що підтверджується копією трудової книжки [PERSON] (а.с.7). 17.02.2016 року [PERSON] звернувся до позивача із заявою про призначення та перерахунок пенсії (аркуш пенсійної справи [PERSON] (надалі а.п.с.) 121). На підставі вказаної заяви, розпорядженням 126327 від 25.02.2016 року йому було призначено з 17.02.2016 року пенсію довічно у розмірі 1027,97 грн. (а.п.с.114). В подальшому, розмір пенсії, у зв`язку із перерахунками неодноразово змінювався та становив з 01.03.2016 року 1083,14 грн.; з 01.05.2016 року 1139,14 грн.; з 01.12.2016 року 1256,14 грн.. 15.03.2016 року відповідач звернувся до Козівського районного суду Тернопільської області із позовної заявою про визнання незаконним та скасування розпорядження Козівської районної ради Тернопільської області, поновлення його на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, моральної шкоди та вихідної допомоги, що підтверджується копією постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.02.2017 року (а.с.4-6). Крім того, з цього судового рішення вбачається, що ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 31.03.2016 року вказану позовну заяву [PERSON] направлено на розгляд до Тернопільського окружного адміністративного суду, який 31.10.2016 року виніс постанову, якою частково задовольнив позовні вимоги [PERSON] , скасувавши оскаржене розпорядження, поновивши його на роботі та стягнувши середній заробіток за час вимушеного прогулу. При цьому, постанову в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу за 1 місяць звернено до негайного виконання (а.с.4, звор.). Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.02.2017 року вирішено задовольнити апеляційну скаргу Козівської районної ради Тернопільської області частково, а постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 31.10.2016 року скасувати, прийнявши нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити частково. Розпорядження голови Козівської районної ради Тернопільської області №19 від 16.02.2016 року скасовано, поновлено [PERSON] на роботі та стягнено з Козівської районної ради Тернопільської області середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 23551,54 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. При цьому, вказану постанову суду апеляційної інстанції звернуто до негайного виконання в частині поновлення на роботі та стягнення зарплати за час вимушеного прогулу в межах одного місяця в сумі 2794,25 грн. (а.с.6, звор.). 19.04.2017 року [PERSON] звернувся до позивача із заявою про призначення/перерахунок пенсії (а.п.с.134). При цьому, до вказаної заяви ним долучено, серед іншого, розпорядження голови Козівської районної ради Тернопільської області від 10.02.2017 року №15 про поновлення його на роботі на посаді консультанта виконавчого апарату районної ради на підставі постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.02.2017 року (а.п.с.136). 27.04.2017 року позивачем направлено відповідачу повідомлення про відмову у здійсненні такого перерахунку та рекомендовано звернутися до Козівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області для вирішення питання щодо повернення отриманої ним пенсії за період з 17.02.2016 року до 30.04.2017 року (а.п.с.144). У відповідь на вказане повідомлення відповідачем було надіслано «заперечення» на таке, у якому він покликався на необґрунтованість та безпідставність вимоги позивача про повернення раніше виплаченої пенсії та повідомив про неможливість повернення такої (а.п.с.144, звор.). Правовідносини щодо виплачених надміру пенсій, серед іншого, врегульовані ст.50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Відповідно до норми ч.1 цієї статті, на яку позивач покликається як на основну підставу своєї вимоги, суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку. Крім того, ч.1 ст.103 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що суми пенсії, над міру виплачені пенсіонерові внаслідок зловживань з його боку (в результаті подання документів з явно неправильними відомостями, неподання відомостей про зміни у складі членів сім`ї тощо), стягуються на підставі рішень органу, що призначає пенсії. Сам механізм повернення коштів, надміру сплачених за призначеними пенсіями врегульовано Порядком повернення сум пенсій, виплачених надміру, та списання сум переплат пенсій, що є безнадійними до стягнення, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України №6-4 від 21.03.2003 року та зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 15.05.2003 року за №374/7695 (надалі Порядок). Згідно з абз.1 п.3 цього Порядку суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду України чи в судовому порядку відповідно до\~статті 50\~Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Таким чином, суд дійшов до висновку, що нормами пенсійного законодавства чинного на момент ухвалення цього рішення та на момент виникнення спірних правовідносин передбачено повернення та/чи стягнення надмірно виплачених сум пенсій лише у випадку, якщо така надмірна сплата відбулась з вини пенсіонера , зокрема через зловживання, надання недостовірної інформації чи ненадання відповідної інформації, а також в разі подання страхувальником недостовірних даних. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, законом саме на позивача (його представника) покладено процесуальний обов`язок доведення наявності вказаних вище порушень зі сторони пенсіонера та/або страхувальника та їхньої вини у надмірній виплаті пенсії. Проте, незважаючи на вказані вимоги ч.1 ст.81 ЦПК України, позивачем/представником позивача не подано жодного доказу на підтвердження вини [PERSON] у тому, що йому, ніби то, надміру виплачувалась пенсія та/чи існування зі сторони відповідача будь-яких зловживань, фактів подання недостовірної інформації чи неподання відповідної інформації. Крім того, згідно з п.1 ч.1 ст.1215 ЦК України, на яку покликався відповідач, як підставу своїх заперечень щодо заявлених позовних вимог, не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Як встановлено судом, та вказано вище, недобросовісності з боку набувача пенсії [PERSON] , позивачем не доведено, доказів на підтвердження такої не надано. Щодо можливої наявності рахункової помилки, суд вважає за необхідне зазначити наступне. До рахункових помилок, згідно роз`яснень пп.1 п.24 постанови пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період тощо. Не можуть вважатися ними не пов`язані з обчисленнями помилки в застосуванні закону та інших нормативно-правових актів, у тому числі колективного договору. Суд наголошує, що позивач/представник позивача, серед обставин, якими він обґрунтовує заявлені позовні вимоги та доводів позовної заяви такої підстави позову, як наявність ймовірної рахункової помилки, не вказував та не надав доказів на підтвердження існування такої. Таким чином, на підставі вказаного, враховуючи, що обов`язковою підставою для відшкодування зайво нарахованої пенсії згідно ст.50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» є наявність зловживань з боку пенсіонера, подання ним недостовірної інформації чи неподання належної інформації, а також ймовірна наявність рахункової помилки, а позивач/представник позивача, всупереч вимогам ч.1 ст.81 ЦПК України, не довів наявність ні першого ні другого, суд дійшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed