Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-23 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог: 02.10.2017 [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням і виселення, стягнення матеріальної та моральної шкоди. 14.12.2017 [PERSON] пред`явив до суду зустрічний позов до [PERSON] про визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності. Ухвалою суду від 14.12.2017 дані позови об`єднано в одне провадження. Позовні вимоги позивач [PERSON] обгрунтовує тим, що їй на праві особистої приватної власності належить квартира, яка знаходиться в [ADDRESS] . Квартира їй належить на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданим Івано-Франківським ОБТІ 11.01.1994 згідно з розпорядженням (наказом) № 1495 від 10.01.1994, зареєстрованим Івано-Франківським ОБТІ 11.01.1994 в реєстрову книгу № 1649/9, та договором дарування 4/5 частин квартири, посвідченим приватним нотаріусом Надвірнянського РНО Грицюком П.І. 29.09.2012 по реєстру № 1318, зареєстрованим Івано-Франківським ОБТІ 10.10.2012 в реєстрову книгу № 1649/9 із наданням витягу № 35793569. З 30.06.2009 вона проживала у зареєстрованому шлюбі [PERSON] . У шлюбі народилася дочка [PERSON] -28.01.2011р.н. 17.08.2017 Надвірнянським районним судом ухвалено рішення, згідно якого шлюб між нею та відповідачем розірвано, малолітню дитину залишено проживати з нею. В належній їй на праві приватної власності квартирі, яка знаходиться в [ADDRESS] зареєстровані вона, відповідач [PERSON] та їхня малолітня дочка [PERSON] . Відповідач зареєстрований та проживає у належній їй квартирі на тій підставі, що був її чоловіком. Після розірвання шлюбу припинилася обставина, яка була підставою набуття відповідачем права користування її житловим приміщенням. Однак, [PERSON] відмовився звільнити будинок і до цього часу продовжує проживати у ньому,тому вона разом із малолітньою дитиною, будучи законним власником придатної для проживання квартири, змушена тимчасово проживати у родичів. Жодних домовленостей у неї із відповідачем щодо продовження його проживання у належній їй квартирі після розірвання шлюбу не було, вона як власник квартири бажає використовувати її для власного проживання із її малолітньою дочкою, однак відповідач відмовляється виселятись із квартири у добровільному порядку, що має наслідком порушення її права як власника житла та звернення до суду із даним позовом. 14.12.2017 [PERSON] пред`явив до суду зустрічний позов до [PERSON] у якому просив визнати квартиру, яка знаходиться в [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зустрічний позов обґрунтовано тим, що після одруження з [PERSON] у2010 році вони спільно перейшли проживати у квартиру [PERSON] , яка знаходиться в [ADDRESS] . Зазначає, що за час спільного подружнього життя у спірній квартирі ними спільною працею, зусиллями та грошовими коштами були проведені капітальні ремонтні та будівельні роботи, які проводилися на підставі рішення виконавчого комітету Надвірнянської міської ради № 303 від 16.08.2012 та проекту перепланування квартири [ADDRESS] , що призвело до істотного збільшення цінності та функціональної (експлуатаційної) характеристики квартири. Крім того за час їхнього спільного проживання у спірній квартирі ними було проведено роботи по замінені всіх вікон, підлоги, повністю замінене сантехніка та водопостачання, а також проведені ремонтні роботи стін. Внаслідок проведення цих робіт спірна квартира значно покращилась, змінилась її характеристика та істотно збільшилася її вартість. Зазначені обставини, на його думку свідчать про можливість визнання квартири[ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності подружжя. 20.02.2018 позивач за первісним позовом [PERSON] пред`явила до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просила також стягнутим матеріальні збитки в сумі 1650 грн., які склалися внаслідок несплати відповідачем комунальних платежів щодо квартири [ADDRESS] ., а також стягнути моральну шкоду, яка полягає у сильних душевних стражданнях від неможливості нормально користуватися належним їй майном, та зміні ритм життя, порушенні нормальних життєвих зв`язків, погіршенні стосунків з рідними та співробітниками, відчутті постійного дискомфорту та не можливості нормально виконувати покладені на неї професійні обов`язки, та яку оцінює в сумі 117466 грн. Короткий зміст відзиву на позовну заяву та письмових пояснень: 20.02.2018 від відповідача за зустрічним позовом [PERSON] поступив відзив на зустрічну позовну заяву, в якому зазначено, що позовні вимоги [PERSON] не визнає в повному обсязі, вважає, що у позові [PERSON] слід відмовити. Позовні вимоги не визнала, вважає їх безпідставними, зазначила, що вона є власникомквартири в [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло та договором дарування 4/5 частин квартири. 1/5 частина дано квартири набута нею 11.01.1994 до укладення шлюбу з [PERSON] в порядку приватизації згідно з ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», а 4/5 отримані нею в дар на підставі договору дарування, тобто відповідно до положень ст. 57 СК України є в цілому її особистою приватною власністю. Зазначає, що правовою підставою для проживання [PERSON] у спірному будинку були шлюбні відносини з нею, однак з їх припиненням і припинилася й підстава для проживання відповідача у цьому будинку, тому право [PERSON] користуватися квартирою припинилося. Також зазначає, що вона не заперечує участі [PERSON] у проведенні деяких ремонтних робіт у квартирі, спрямованих на покращення стану квартири, оскільки дійсно перебувала із ним у шлюбі, у них є спільна дитина та вона не бажала і не передбачала погіршення стосунків між ними, які призвели до руйнування сім`ї, припинення ведення спільного господарства та розлучення. Однак повністю заперечує факт збільшення вартості майна та істотність такого збільшення внаслідок ремонтних робіт, тому відсутні підстави для визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Стислий виклад позицій сторін: Позивач-відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом та заявою про збільшення позовних вимог підтримали повністю з підстав, зазначених в них, просили суд постановити рішення, яким визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] ; виселити [PERSON] із квартири [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 1650 грн. матеріальних збитків та 117466 грн. моральної шкоди; стягнути із відповідача в її користь понесені судові витрати. В задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя відмовити в повному обсязі за безпідставністю. Відповідач-позивач [PERSON] та його представник судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом не визнали, просили в задоволенні первісного позову [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням і виселення, стягнення матеріальної та моральної шкоди відмовити повністю. Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя просили задоволити, визнати квартиру [ADDRESS] , спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Процесуальні дії у справі: Ухвалою судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 04.10.2017 відкрито провадження по даній справі та призначено попереднє судове засідання. Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 01.11.2017 дану справу призначено до розгляду. Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 14.12.2017 прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності, до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням і виселення, та об`єднати в одне провадження з первісним позовом. Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 07.02.2018 дану справу визначено розглядати в порядку загального позовного провадження за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII, починаючи зі стадії підготовчого провадження. Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 04.04.2018 по даній справі закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 05.11.2018 в задоволенні заяви [PERSON] про поновлення пропущеного процесуального строку для подачі заяви про зміну предмету та підставу пред`явленого позову до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням і виселення відмовлено. Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 25.03.2019 провадження по даній справі зупинено у зв`язку з призначенням судової будівельно-технічної експертизи. Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 14.02.2020 провадження по даній справі відновлено. Фактичні обставини, встановлені судом: Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 30.06.2009р. Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 17.08.2017р, яке набрало законної сили 29.08.2017р. шлюб між ними розірвано (Т. 1, а.с. 17, 62). За час спільного проживання в них народилась дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про її народження (Т. 1, а.с. 13). Після розірвання неповнолітня [PERSON] , [INFO] залишилась проживати з матір`ю (Т. 1, а.с. 17). Позивачу-відповідачу [PERSON] на праві особистої приватної власності належить квартира, яка знаходиться в [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим Івано-Франківським ОБТІ 11.01.1994 згідно з розпорядженням (наказом) № 1495 від 10.01.1994, зареєстрованим Івано-Франківським ОБТІ 11.01.1994 в реєстрову книгу № 1649/9, договором дарування 4/5 частин квартири, посвідченим приватним нотаріусом Надвірнянського РНО Грицюком П.І. 29.09.2012 по реєстру № 1318, зареєстрованим Івано-Франківським ОБТІ 10.10.2012 в реєстрову книгу № 1649/9 із наданням витягу № 35793569, Витягом з Державного реєстру правочинів від 29.09.2012, та Витягом про державну реєстрацію прав від 10.10.2012 (Т. 1, а.с. 6-10). [PERSON] вселився у спірний будинок зі згоди його власника - [PERSON] та проживав у ньому як член її сім`ї, чоловік. Згідно технічного паспорта на квартиру, виданого Івано-Франківським ОБТІ 22.03.2011, вказана квартира складається з двох житлових кімнат, загальною площею 51,5 м.кв., житловою площею 42.3 м.кв., містить одну кухню та один санвузол. Вартість квартири становить 49389 грн. (Т. 1, а.с. 11-12). Як вбачається з копії будинкової книги № 943 від 28.11.2012, та довідки КП «Навдірнянський житловик» № 2692 від 14.09.2017, в квартирі [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (Т. 1, а.с. 14-16). Згідно копії акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 27.10.2017, складеного депутатом Надвірнянської міської ради, [PERSON] проживає за адресою [ADDRESS] , з 2010 року по даний час за інформацією сусідів (Т. 1, а.с. 61). Із наданих копії рішення № 303 «Про надання дозволу на перепланування квартири по [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] » від 16.08.2012, та проекту перепланування квартири, складеного КП «Госпрозрахункове проектно-виробниче архітектурно-планувальне бюро» вбачається, що вказаним рішенням надано дозвіл вказаним особам на проведення внутрішнього перепланування квартирі [ADDRESS] , зобов`язано їх до початку проведення робіт оформити технічну документацію, а також попереджено вказаних осіб про цивільно-правову відповідальність за проведення робіт без дозволу або з відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням будівельних норм і правил. На виконання вказаного рішення КП «Госпрозрахункове проектно-виробниче архітектурно-планувальне бюро» було складено проект перепланування даної квартири (Т. 1, а.с. 64-70). Із наданої копії технічного паспорта станом на 11.01.1994 вбачається, що вартість квартири станом на 11.01.1994 становить 23950 крб. Також станом на 11.01.1994 квартира мала загальну площу 47,9 м.кв., житлову площу 32,20 м.кв. (Т. 1, а.с. 71-73). Згідно копії квитанції до прибуткового касового ордера № 464 від 16.10.2012 прийнято від [PERSON] оплату за будівельні матеріали на суму 5685,40 грн. Згідно копії накладної ТзОВ «Розмай» № 144 від 05.07.2013, виданої [PERSON] , проведено оплату за матеріал «Дошка полова d40mm» на суму 1375 грн. Згідно копії видаткової накладної ТзОВ «Термо» № 76 від 12.10.2012, виданої [PERSON] , проведено оплату за будівельні матеріали на суму 8871,60 грн. Згідно копії акту прийому передачі виконаних робіт від 22.10.2012, укладеного між ТзОВ «Термо» та [PERSON] , проведено оплату за виконані роботи за адресою: [ADDRESS] на суму 1500 грн. Згідно копії товарного чеку № 25 від 05.03.2013, виданого на ім`я [PERSON] , проведено оплату за товари «душ кабіна, умивальник, унітаз» на загальну суму 6465,70 грн. (Т. 1, а.с. 75-79). Згідно наданих [PERSON] копій платіжного доручення та дублікатів квитанцій вбачається, що в період з квітня 2017 року по лютий 2018 року сплачено комунальних послуг за користування квартирою [ADDRESS] , на загальну суму 8254,41 грн. (Т. 1, а.с. 128-155). Як вбачається з висновку № 006/01-2020 судової будівельно-технічної експертизи, складеного 30.01.2020 судовим експертом Максимчином А.Д., вид будівництва фактично виконаний у квартирі [ADDRESS] згідно проекту перепланування квартири, складеного КП «Госпрозрахунковим, проектно-виробничим архітектурно-планувальним, бюро», який міститься в матеріалах цивільної справи-класифікується як «Капітальний ремонт». В процесі проведення капітального ремонту у квартирі [ADDRESS] були виконані наступні ремонтні та будівельні робіт: розбирання цегляних перегородок об`ємом - 3,75м3; демонтаж віконних коробок в стінах з відбиванням штукатурки в укосах кількістю - Зшт.; знімання засклених віконних рам на площі - 5,64м2; демонтаж дверних коробок в стінах з відбиванням штукатурки в укосах кількістю- 1шт.; знімання дверних полотен на площі - 1,54м2; демонтаж раковин (умивальників) кількістю - 2 комплекти; демонтаж унітазів зі змивними бачками кількістю - 2 комплекти; демонтаж ванн чавунних кількістю - 1 комплект; улаштування дощатих покриттів товщиною 28мм площею понад 10м2 - на площі 42,3м2; улаштування плінтусів дерев`яних довжиною - 33,9м.; опорядження поверхні паркетних покриттів механізованим способом на площі - 42,3м2; покриття підлоги лаком по поґрунтованій поверхні за 2 рази на площі -42,3м2; фарбування раніше пофарбованих стін у середині будівлі водоемульсійними сумішами з розчищенням до 35% на площі - 94,3м2; фарбування раніше пофарбованих стель у середині будівлі водоемульсійними сумішами з розчищенням до 35% на площі - 50,6м2; улаштування покриттів з керамічних плиток на розчині із сухої клеючої суміші на площі - 8,3м2; облицювання поверхонь стін керамічними плитками на розчині із сухої клеючої суміші на площі - 17,1м2; заповнення віконних прорізів готовими блоками площею до 2м2 з металопластику на площі - 3,24м2; заповнення віконних прорізів готовими блоками площею до Зм2 з металопластику на площі - 24,0м2; заповнення дверних прорізів готовими блоками площею до 2м2 металопластику на площі - 1,54м2; установлення унітазів з безпосередньо приєднаним бачком кількістю - 1 комплект; установлення умивальників одиночних з підведенням холодної та гарячої води кількістю - 2 комплект; установлення душової кабіни кількістю - 1 комплект; установлення муфтових кранів водорозбірних кількістю - 5шт. Вартість ремонту розрахована програмним комплексом «АС-4» у вигляді кошторису, поданого в додатку № 4-13 до висновку і становить 93232 грн. 80 коп. Відсоток фактично виконаних ремонтних та будівельних робіт з будівництва у квартирі [ADDRESS] від загальної вартості квартири становить - 17% (Т. 2, а.с. 24-49). Встановлені у висновку обставини підтвердив допитаний в судовому засіданні експерт [PERSON] . Застовані норми права та мотиви з яких виходить суд: Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.ст. 76, 81 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення позовних вимог та з`ясувавши фактичні обставини справи, дійшов наступних висновків. Щодо вимог первісного позову про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном. Спір з приводу користування житловим приміщенням виник між колишнім подружжя, одному з яких - [PERSON] квартира ,що знаходиться в [ADDRESS] належить на праві особистої приватої власності, а інший з подружжя - [PERSON] вселився до цього будинку як член сім`ї власника і продовжує користуватися ним і після розірвання шлюбу з [PERSON] та припинення сімейних відносин, що унеможливлює користування житлом його власницею - [PERSON] та малолітньою дитиною, яка залишилася проживати разом із матір`ю. У спірних правовідносинах права позивачки, як власниці житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Судом встановлено, що [PERSON] у позовній заяві посилалася на те, що після розірвання шлюбу спільне проживання в одній квартирі є нестерпним а відповідач добровільно змінити місце проживання категорично не бажає та продовжує проживати у належній їй квартирі, а вона будучи законним власником змушена проживати разом з дитиню у родичів. Крім цього, з огляду на матеріали справи відповідач має місце проживання в будинку батьків за адресою [ADDRESS] , що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов від 08.10.2020 наданих строною відповідача (Т. 2, а.с. 85-86). Доказів про неможливість проживання відповідача за місцем проживання батьків матеріали справи не містять. Таким чином, у цій справі питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання відповідача звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Оскільки підставою для встановлення особистого сервітуту був факт реєстрації шлюбу у поєднанні з фактом добровільного вселення відповідача [PERSON] до квартири позивача, то факт припинення між ними сімейних відносин, тягне за собою припинення особистого сервітуту, оскільки особа, що проживає у квартирі, що належить іншій особі втратили статус членів сім`ї власника. Отже суд враховує вимоги [PERSON] про визнання припиненим права користування спірною квартирою на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції. Вважає, що припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що між сторонами спору склалися неприязні стосунки, доказів того що сторони по справі пов`язані спільним побутом, в судовому засіданні не здобуто, [PERSON] має місце проживання за адресою: [ADDRESS] про що стороною не заперечується, позивач, будучи власником житла, змушена з дитиною проживати у родичів, оскільки окрім спірного житлового будинку іншого житла не має, однак змушена забезпечити належні житлові умови не лише для себе, але і для малолітньої дочки, яка проживає разом з нею. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що позивач [PERSON] є одноосібним власником квартири, що знаходиться в [ADDRESS] на підставі договору дарування. Після одруження відповідач [PERSON] вселився в дану квартиру з дозволу позивача, як чоловік та продовжує користуватися квартирою після розлучення. Крім того зазначили, що між сторонами склалися неприязні відносини на час розірвання шлюбу і позивачка [PERSON] разом з дитиною не проживає у належній їй праві приватнї власності квартирі саме в зв`язку з проживанням там колишнього чоловіка, також підтвердили факт спільного проведення ремонтних робіт під час шлюбу. Разом із тим, встановивши, що права позивачки порушені у контексті статті 8 Конвенції, необхідно зазначити, що порушено і її права, як власниці житлового приміщення, гарантовані також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідно дотримуватися балансу захисту права власності позивачки, з якою після розірвання шлюбу залишилась проживати дочка, тому відповідач як колишній член її сім`ї втратив право на користування квартирою , оскільки він вже не є членом її сім`ї. Таким чином, у справі, інтереси позивачки, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном, та який, за доводами позивачки, забезпечено іншим житловим приміщенням, що ним не спростовано. Разом із тим припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Суд зазначає, що такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.10.2020 у справі № 447/455/17 від 13.10.2020, в якій зазначено, що втрата сімейних зв`язків є підставою для виселення колишнього члена сім`ї та припинення сервітуту на житлове приміщення. Доводи, відповідача про те, що він не чинить перешкоди у користуванні кватирою та на час винесення рішення добровільно виселився суд вважає безпідставним та такими, що спростовуються актом від 13.11.2020 про те, що в квартирі [ADDRESS] виявили наявність речей [PERSON] (Т. 2, а.с. 94). Отже суд дійшов висновку, що право відповідача [PERSON] на користування чужим майном (квартирою [ADDRESS] ), підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі пункту 4 частини першої, частини другої статті 406 ЦК України. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доводи позивача [PERSON] за первісним позовом про стягнення матеріальних збитків зокрема заборгованості по комунальних платежах щодо квартири [ADDRESS] , що складає 1650 грн. є безпідставними . Так як відповідачем на підтвердження сплати за по комунальних платежах надано суду копії платіжних доручень та дублікати квитанцій про сплату ним комунальних послуг на суму 1650 грн. (Т. 1, а.с. 128-155). Отже в задоволенні позову в частині стягнення матеріальних збитків належить відмовити. Доводи позивача [PERSON] про спричинення їй моральної шкоди, яка полягає у сильних душевних стражданнях, зміні ритму життя, порушенні нормальних життєвих зв`язків, погіршенні стосунків з рідними та співробітниками, дискомфорті та не можливості нормально виконувати покладені на неї професійні обов`язки та яку оцінює в розмірі 117466 грн. не доведені належними доказами. Отже в задоволенні позову в частині стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди належить відмовити. Щодо вимог зустрічного позову про визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Ст. 57 Сімейного кодексу України визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Для застосування встановлених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою має бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісниххарактеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення. При цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта. Суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю (постанова ВСУ від 08.11.2017 у справі № 6-1447цс17). Згідно з ч. 1 ст. 62 Сімейного кодексу України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Позивач за зустрічним позов [PERSON] зазначав, що вартість спірної квартири істотно збільшилась саме в результаті здійснених за час шлюбу поліпшень, проведення переобладнання та ремонтних робіт, а не внаслідок тенденцій загального подорожчання об`єктів нерухомості. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтвердили факт проведення за час шлюбу сторін капітального ремонту, види робіт, проведення переобладнання в квартирі що знаходиться в [ADDRESS] , а також виготовлення проекту перепланування квартири, складеного КП «Госпрозрахунковим, проектно-виробничим архітектурно-планувальним, бюро», який міститься в матеріалах цивільної справи. Разом з тим відповідно до висновку судово-технічної експертизи № 01-2020 від 30.01.2020 відсоток фактично виконаних ремонтних та будівельних робіт з будівництва у квартирі [ADDRESS] від загальної вартості квартири становить - 17% (Т. 2, а.с. 24-49). З огляду на висновок експерта та роз`яснень експерта [PERSON] в судовому засіданні істотне збільшення вартості спірної квартири у за період спільного проживання до дня проведення експертизи не відбулося. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст.ст. 77-79 ЦПК України. Враховуючи наведене суд вважає, що позивачем за зустрічним позовом не подано жодних належних, допустимих та достовірних доказів про істотне збільшення вартості спірної квартири [ADDRESS] внаслідок спільних трудових чи грошових затрат, у зв`язку з чим в задоволенні зустрічного позову належить відмовити. При цьому, суд зазначає, що задоволення первісного позову не перешкоджає відповідачу звернутися до позивача із позовом про компенсацію коштів, вкладених ними у ремонт будинку відповідно до ч. 3 ст. 390 ЦК України. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Висновки суду: Враховуючи встановленні обставини суд дійшов висновку про часткове задоволення первісного позову [PERSON] та наявність підстав для припинення відповідачу [PERSON] права користування квартирою [ADDRESS] ,а також виселення [PERSON] із квартири [ADDRESS] . В задоволенні позовних вимоги [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди в сумі 1650 грн. та 117466 грн. 00 коп. моральної шкоди необхідно відмовити. В задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності необхідно відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача за первісним позовом [PERSON] на користь позивача [PERSON] пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме: 640 грн. 00 коп. сплаченого судового збору згідно квитанції № 63.118.1/6692615 (Т. 1, а.с. 1). На підставі ст. 3, 57, 62 СК України, ст. 64, 150, 156, 162 ЖК УРСР, ст. 317, 319, 383, 391, 401, 402, 405, 406 ЦК України,

Outcome: approved