Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-15 00:00:00

І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ. [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності. В позові зазначено, що позивачка є власником житлового будинку [ADDRESS] . За цією адресою зареєстрований відповідач, який там не проживає. Позивачка зазначає, що в цьому житловому будинку відповідач не проживає, його речей та належного йому майна там немає, але в зв`язку з тим, що він зареєстрований в будинку позивачки, вона позбавлена права вільно розпоряджатися належним їй на праві власності житловим будинком. Позивачка просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням в житловому будинку [ADDRESS] . В зустрічному позові зазначено, що з січня 1989 року сторони проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, у них народилася дитина син [PERSON] , [INFO] . 15 серпня 1996 року вони за спільні гроші придбали житловий будинок [ADDRESS] , договір купівлі-продажу якого був оформлений на позивачку. 21 жовтня 2006 року було зареєстровано шлюб між сторонами, від якого вони мають неповнолітніх дітей доньку [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . 01 липня 2019 року шлюбні відносини між сторонами були припинені, з цього часу вони однією сім`єю не проживають, спільне господарство не ведуть. Позивач за зустрічним позовом зазначає, що на час придбання житлового будинку сторони більше семи років проживали разом, мали спільний бюджет, який спочатку складався із їхньої заробітної плати, а потім і з прибутку, отриманого від діяльності ПКФ «Мелос», яке у травні 1993 року заснував і зареєстрував позивач за зустрічним позовом. Крім того, за період шлюбу було проведено реконструкцію житлового будинку, побудловано прибудови, в результаті чого його і загальна, і житлова площі значно збільшилися. Тому позивач за зустрічним позовом вважає, що вказаний житловий будинок об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Позивач за зустрічним позовом просить суд визнати житловий будинок [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя та визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] , а також стягнути з відповідачки на свою користь понесені судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 2408 гривень 00 копійок. ІІ. ЗАЯВИ (КЛОПОТАННЯ) УЧАСНИКІВ СПРАВИ. В судовому засіданні позивачка та її представник заявлені вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити в повному обсязі, проти задоволення зустрічного позову заперечують. Дійсно, вони з відповідачем перебували у шлюбі з 21 жовтня 2006 року по 17 березня 2020 року. До шлюбу позивачка не проживала з відповідачем однією сім`єю, вона жила в своїй квартирі, а відповідач у своїй. Так само до шлюбу за власні кошти вона придбала житловий будинок [ADDRESS] , який добудовувався поступово, а відповідач приймав участь у будівництві лише після одруження. В теперішній час відповідач в будинку не проживає, його речей та належного йому майна там немає, у червні 2019 року він разом із донькою [PERSON] виїхав з будинку до іншого місця проживання і забрав всі свої речі. Крім того, в період перебування у шлюбі між ними був укладений шлюбний договір, яким було встановлено режим особистої приватної власності кожного із подружжя. Також позивачкою подано відзив на зустрічну позову заяву, в якому зазначено, що вимоги за зустрічним позовом безпідставні, оскільки житловий будинок [ADDRESS] був придбаний позивачкою за її власні кошти задовго до шлюбу 15 серпня 1996 року. Доказів того, що сторони до реєстрації шлюбу проживали однією сім`єю, вели спільне господарство і мали спільний бюджет, а також того, що будинок був придбаний за спільні кошти, відповідачем не надано. Крім того, на час придбання житлового будинку діяв КпШС України, який не перебачав можливості визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу як підстави для визнання набутого до шлббу майна спільною сумісною власністю. Крім того, в період перебування у шлюбі 18 лютого 2020 року сторонами був укладений шлюбний договір, яким було встановлено режим особистої приватної власності кожного із подружжя, зазначений договір був укладений сторонами добровільно, у відповідності до вимог чинного законодавства і є чинним. В судовому засіданні відповідач та його представник позов не визнали та просили суд відмовити в задоволенні первісного позову, посилаючись на те, що вимоги позивачки безпідставні, оскільки відповідач не проживає в житловому будинку [ADDRESS] не з власної волі, він залишив це місце проживання на виконання термінового заборонного припису стосовно кривдника від 30 червня 2019 року, а в цей час позивачка змінила замки і не пускає його до будинку. Свої речі з будинку відповідач не забирав. Крім того, цей житловий будинок був придбаний під час їхнього проживання однією сім`єю, він тоді працював, а позивачка ні, всі ремонтні роботи і добудова будинку проводилась за кошти відповідача. Тому заявлені в зустрічному позові вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити в повному обсязі. ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН. Згідно уставу ПП «ПКФ «Мелос», зареєстрованого виконавчим комітетом Мелітопольської міської ради народних депутатів за реєстраційним № 578 від 05 травня 1994 року, засновником приватного підприємства є [PERSON] .. Згідно трудової книжки, виданої на ім`я [PERSON] , останнього 04 травня 1995 року було прийнято на роботу до ПП «ПКФ «Мелос» на посаду директора. Згідно договору купівлі-продажу будинку від 15 серпня 1996 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського нотаріального округу Запорізької області Седовою Н.В., продавець [PERSON] продав, а покупець [PERSON] придбала житловий будинок [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці 567 кв. м. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, житловий будинок [ADDRESS] зареєстрований за [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу будинку від 15 серпня 1996 року. Згідно свідоцтва про народження, виданого повторно 15 грудня 2010 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Мелітополю Мелітопольського міськрайонного управління юстиції Запорізької області, [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] та [PERSON] , про що 09 серпня 1994 року зроблено відповідний актовий запис № 984. Згідно свідоцтва про шлюб, виданого 21 жовтня 2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Мелітополю Мелітопольського міськрайонного управління юстиції Запорізької області, 21 жовтня 2006 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, прізвища чоловіка [PERSON] та дружини [PERSON] , про що 21 жовтня 2006 року складено відповідний актовий запис № 1247. Згідно свідоцтва про народження, виданого 23 вересня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Мелітополю Мелітопольського міськрайонного управління юстиції Запорізької області, [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] та [PERSON] , про що 23 вересня 2008 року зроблено відповідний актовий запис № 1286. Згідно свідоцтва про народження, виданого 07 грудня 2010 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Мелітополю Мелітопольського міськрайонного управління юстиції Запорізької області, [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] та [PERSON] , про що 07 грудня 2010 року зроблено відповідний актовий запис № 1500. Згідно свідоцтва про народження, виданого 07 грудня 2010 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Мелітополю Мелітопольського міськрайонного управління юстиції Запорізької області, [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] та [PERSON] , про що 07 грудня 2010 року зроблено відповідний актовий запис № 1501. Згідно свідоцтва про народження, виданого повторно 14 серпня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Слов`янському району реєстраційної служби Слов`янського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області, [PERSON] , [INFO] , є донькою [PERSON] та [PERSON] , про що 14 червня 2006 року зроблено відповідний актовий запис № 9. Згідно термінового заборонного припису від 30 червня 2019 року, цей терміновий заборонний припис винесено стосовно [PERSON] у зв`язку зі скоєнням ним домашнього насильства стосовно постраждалої особи [PERSON] .. Заходи термінового заборонного припису стосовно кривдника: зобов`язання залишити місце проживання (перебування) постраждалої особи; заборона на вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи; заборона в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою. Терміновий заборонний припис стосовно кривдника винесений строком на 10 діб з 23 години 50 хвилин 30 червня 2019 року та діє до 23 години 50 хвилин 10 липня 2019 року. Згідно рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 вересня 2019 року, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 21 жовтня 2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Мелітополю Мелітопольського міськрайонного управління юстиції Запорізької області, актовий запис № 1247. Зазначене рішення суду набрало законної сили 17 березня 2020 року. Згідно договору про визначення місця проживання дітей, умов їх утримання та участі батьків у їх вихованні від 01 жовтня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Тимченко М.Г., [PERSON] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , фактичне місце проживання: [ADDRESS] , та [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , уклали цей договір стосовно місця проживання та утримання їхніх спільних малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Місцем проживання [PERSON] , [INFO] , визначено місце проживання батька [PERSON] , а місцем проживання дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , визначено місце проживання та реєстрації матері [PERSON] .. Згідно додаткового договору від 18 лютого 2020 року до договору про визначення місця проживання дітей, умов їх утримання та участі батьків у їх вихованні від 01 жовтня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Тимченко М.Г., [PERSON] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , фактичне місце проживання: [ADDRESS] , та [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , уклали цей договір стосовно місця проживання та утримання їхніх спільних малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Місцем проживання [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , визначено місце проживання батька [PERSON] .. Решта умов договору про визначення місця проживання дітей, умов їх утримання та участі батьків у їх вихованні залишено незмінними. Згідно шлюбного договору (укладений в шлюбі) від 18 лютого 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Тимченко М.Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 569, подружжя [PERSON] та [PERSON] , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного і сімейного законодавства, що регулюють такий правочин, уклали цей договір. Цей договір встановлює режим особистої приватної власності кожного із подружжя, як на вже наявне у подружжя майно, так і на майно, набуте в майбутньому. Майно, яке було придбано або буде придбано подружжям під час шлюбу, є власністю того, з подружжя, на ім`я якого воно оформлене або зареєстровано. Майно, яке належало тому чи іншому із подружжя до вступу в шлюб, а також майно, отримане ним у період шлюбу в дар, в порядку спадкування або з інших безоплатних операцій, у всіх випадках є власністю того з подружжя, кому таке майно належало, а також було або буде належати. Майно, що належать тому чи іншому із подружжя, не може бути визнано їх спільною власністю навіть у разі, коли за рахунок майна або праці іншого з подружжя були зроблені вкладення або зусилля, які значно збільшили вартість цього майна. Понесені при цьому витрати, навіть у разі розірвання шлюбу, відшкодуванню не підлягають. Сторони визначили, що особистою приватною власністю дружини [PERSON] є певне майно, в тому числі й житловий будинок [ADDRESS] , що належить їй на підставі договору купівлі-продажу будинку від 15 серпня 1996 року. Сторони визначили, що особистою приватною власністю чоловіка [PERSON] є певне майно. Цей договір набув чинності з моменту його нотаріального посвідчення. Згідно довідки, виданої головою квартального комітету № 44 Мелітопольської міської ради Запорізької області від 18 грудня 2020 року, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , в дійсності за цією адресою не мешкає з 30 червня 2019 року. Згідно інформації КП «Мелітопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» Мелітопольської міської ради Запорізької області від 12 лютого 2021 року, за адресою: [ADDRESS] , за даними технічної інвентаризації від 08 жовтня 2019 року встановлено, що у житловому будинку А-1 зареєстрована загальна площа становить 36,7 кв. м, жила площа 26,6 кв. м. Без дозвільної документації проведено реконструкцію у житловому будинку А-1 та побудовано: прибудову а-1 (рік побудови 1999), мансарду МС (рік побудови 1999), житлову прибудову А1-2 (рік побудови 1999), підвал А1-2 (рік побудови 1999), житлову прибудову А2-1 (рік побудови 1998), прибудову а1-1 (рік побудови 2012), у результаті чого фактично загальна площа становить 296,5 кв. м, жила площа 133,8 кв. м. Без дозвільної документації побудовано: котельню Д-1 (рік побудови 2012), сарай Н-1 (рік побудови 1999). Сарай Б-1, сарай Г-1, гараж В-1 знесено, водопровід № 2 демонтовано, з технічної документації виключено. Проінвентаризовано: навіс З, навіс К, навіс Л, навіс н, навіс П, душ Ф, яму вигрібну № 3. Крім того, за вказаною адресою розташовано: убиральню У, огорожу № 1. Крім того, в судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона з 2002 року проживає в будинку [ADDRESS] , по сусідству з [PERSON] . Сторони жили разом, а в 2019 році розійшлися. Коли вони жили разом, то часто були крики, сварки і скандали, викликалась поліція. [PERSON] не живе в будинку з середини літа 2019 року. Вона була у їхньому дворі приблизно разів десять, в будинок ніколи не заходила, чи є там речі [PERSON] , вона не знає. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що з вересня 2018 року вона працювала в будинку [PERSON] . Подружжя часто сварилося, викликали поліцію, сварилися обоє, але частіше ініціатором сварок був він. [PERSON] з кінця червня 2019 року не проживає у будинку, тоді у подружжя був скандал, [PERSON] викликала поліцію і поліція заборонила [PERSON] якийсь час приходити. Після цього він приходив, але був тільки за воротами. В липні 2019 року [PERSON] змінила замки та встановила камери, у [PERSON] ключем немає. Речей [PERSON] в будинку немає, позивачка їх вивезла за місцем його мешкання, де він мешкав зі своєю матір`ю. Позивачка сама заносила речі [PERSON] , а вона сиділа і чекала її в машині. Там були і його речі, і речі їхньої доньки. Техніку і меблі [PERSON] не забирав, все залишилось в будинку як і було. Одного разу [PERSON] приїжджав і забирав якесь обладнання чи речі з котельні, [PERSON] його пускала. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] це її племінник, а [PERSON] колишня невістка. У 1991 році [PERSON] представив родині [PERSON] як свою дівчину, вони жили разом як чоловік і дружина. В 1994 році у них народився син [PERSON] . Згодом вони купили будинок, [PERSON] запрошував її до них у гості, показував будинок і казав, що вони будуть його ремонтувати і добудовувати. Її чоловік допомагав [PERSON] в будівництві, цим питанням займався [PERSON] , але хто оплачував будівництво, їй не відомо. Коли вони купили будинок, він був маленький і непоказний, а потім вони його відремонтували, добудували другий поверх, зробили прибудову. Одружились [PERSON] у 2006 році. На час купівлі будинку [PERSON] працював в Промторзі, потім пішов та відкрив фірму. Чим займалася [PERSON] , вона не знає, [PERSON] казав, що ввів її в свою фірму. В теперішній час [PERSON] проживає у своєї матері, чому так сталося, їй не відомо. Таким чином, зі свідчень допитаних в судовому засіданні свідків вбачається, що [PERSON] дійсно з червня 2019 року не проживає за адресою: [ADDRESS] . Щодо причин не проживання [PERSON] за цією адресою, наявності його речей в будинку відомо лише свідку [PERSON] , а іншим свідкам не відомо. Про наміри щодо проживання чи не проживання [PERSON] в будинку свідкам нічого не відомо. Суд вважає, що відсутні підстави не довіряти свідченням допитаних в судовому засіданні свідків, їх свідчення не суперечать одне одному, жодного суперечливого факту ними в судовому засіданні надано не було. ІV. МОТИВИ СУДУ ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Так, нормами ЦК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, та мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Разом із цим, право користуватися житловим приміщенням у членів сім`ї власника житла втрачається за умови відсутності такого члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, можливість визнання особи такою, що втратила право користування житлом, пов`язується з непроживанням у житлі понад відповідний строк з неповажних причин. Обставин, які дають можливість стверджувати про наявність між позивачкою між як власницею житла та відповідачем як членом сім`ї власниці житла іншої угоди про порядок користування останнім жилим приміщенням, під час судового розгляду не встановлено. Як було встановлено під час судового розгляду, [PERSON] дійсно не проживає в належному позивачці будинку з 30 червня 2019 року, того дня між сторонами виник конфлікт, була викликана поліція і [PERSON] залишив це місце проживання, виконуючи вимоги термінового заборонного припису стосовно кривдника, який був винесений працівником поліції 30 червня 2019 року строком на 10 діб, з 23 години 50 хвилин 30 червня 2019 року до 23 години 50 хвилин 10 липня 2019 року. Тобто, вбачається, що відповідач за первісним позовом не проживає в належному позивачці будинку з поважних причин, він був зобов`язаний його залишити на виконання термінового заборонного припису стосовно кривдника, деякі речі відповідача й дотепер знаходяться в будинку, він має намір повернутися туди, однак позивачка чинить перешкоди відповідачу у проживанні в цьому будинку. До того ж, позивачка в судовому засіданні неодноразово наголошувала на тому, що вона не бажає, аби її відповідач проживав в її будинку, а також не заперечувала тієї обставини, що вона змінила замки, нових ключів у відповідача немає, а вона не дозволяє відповідачу заходити до будинку. Таким чином, позивачка сама підтвердила факт того, що вона чинить перешкоди відповідачу у проживанні в будинку [ADDRESS] . Судом встановлено, що відповідач дійсно не проживає у будинку [ADDRESS] з 30 червня 2019 року, однак причини його непроживання є поважними, речі відповідача до теперішнього часу знаходяться в будинку, що свідчить про те, що зв`язку з будинком він не втрачав, має намір проживати в ньому, а позивачка чинить йому перешкоди у проживанні та користуванні відповідним житловим приміщенням. Таким чином, позовні вимоги за первісним позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, є безпідставними та необґрунтованими. Крім того, оскільки спірний будинок був придбаний 15 серпня 1996 року, тому правовідносини за зустрічним позовом повинні регулюватись нормами КпШС України і ЦК УРСР 1963 року, які були чинні до 01 січня 2004 року, та Закону України «Про власність», який втратив чинність з 20 червня 2007 року. Відповідно до ст. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ст. 24 КпШС України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Таким чином, на момент придбання спірного житлового будинку діяли норми КпШС України, відповідно до ч. 1 ст. 24 якого, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, є власністю кожного з них. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Вказане кореспондується з положеннями п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України, чинного з 01 січня 2004 року, якими передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу, а також положеннями ч. 1 ст. 59 СК України, якими передбачено, що той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Так, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Тому суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, потрібно установити не лише обставини на підтвердження спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбане сторонами внаслідок спільної праці. Під час судового розгляду не було встановлено, що спірний будинок [ADDRESS] був придбаний у період спільного проживання сторін за їхні спільні грошові кошти, які були отримані внаслідок спільної праці. Належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження цього позивачем за зустрічним позовом суду не надано. Крім того, сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі було укладено шлюбний договір, за умовами п. 1.7.1 якого житловий будинок [ADDRESS] , що належить дружині [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу будинку від 15 серпня 1996 року, є її особистою приватною власністю. Так, серед загальних засад регулювання сімейних відносин у ч. 2 ст. 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками. Положення ст. 9 СК України визначають загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. А норми ст. 97 СК України надають подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або будь-яких обмежень цього права. Як вбачається зі змісту укладеного сторонами шлюбного договору, цим договором юридичного закріплюють своє взаємне волевиявлення сторін щодо режиму особистої приватної власності кожного із подружжя на вже наявне у них майно. Зокрема, визначається, що майно, яке належало тому чи іншому із подружжя до вступу в шлюб, у всіх випадках є власністю того з подружжя, кому таке майно належало. Також в цьому договорі закріплений детальний перелік майна, яке є особистою приватною власністю кожного з подружжя. При цьому судом не можуть бути прийнятті до уваги посилання позивача за зустрічним позовом та його представника ані на те, що цей шлюбний договір не має враховуватися, оскільки він не приймається навіть нотаріусом, так і посилання позивача за зустрічним позовом на те, що він не згодний із цим шлюбним договором. Такі посилання є необґрунтованими і безпідставними, оскільки умови шлюбного договору містять взаємні права та обов`язки сторін. При його укладенні сторони були попередньо ознайомлені з наслідками вчинюваної нотаріальної дії, у тому числі з відповідними вимогами сімейного та цивільного законодавства, розуміли значення та умови цього правочину, його правові наслідки, підтвердили дійсність намірів при його укладенні. Шлюбним договором врегульовано виключно майнові відносини між подружжям, він містить стандартні умови. При цьому в договорі відсутні умови, які б ставили позивача за зустрічним позовом у надзвичайно невигідне матеріальне становище. Крім того, зазначений договір не змінений і не розірваний, вимог про визнання цього договору недійсним позивач за зустрічним позовом не пред`являв. Отже,\~враховуючи,\~що належних, допустимих і достатніх доказів придбання спірного будинку у період спільного проживання сторін за їхні спільні грошові кошти, які були отримані внаслідок спільної праці, позивачем за зустрічним позовом суду не надано, а правовідносини сторін та правовий режим спірного майна урегульований сторонами в шлюбному договорі, тому вбачається, що позовні вимоги про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності є безпідставними та необґрунтованими. На підставі вищевикладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд приходить до висновку про неможливість задоволення первісного позову, оскільки відсутні передбачені законом підстави для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а також про неможливість задоволення зустрічного позову, оскільки відсутні передбачені законом підстави для визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності, а тому в задоволенні первісного позову та зустрічного позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed