Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-21 00:00:00

Комарівська сільська рада, як орган опіки та піклування, звернулась до суду з даним позовом, в якому просить позбавити [PERSON] батьківських прав щодо її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та стягнути з [PERSON] на утримання сина щомісячно аліменти у розмірі не менше 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку на користь закладу або особи, де буде виховуватися дитина. Свої вимоги обгрунтовує тим, що відомості про батька малолітнього [PERSON] записані за вказівкою матері дитини; [PERSON] двічі засуджувалась до реального позбавлення волі; мати ухиляється від виконання батьківських обов`язків по відношенню свого сина, який з 2011 року знаходиться на обліку та має статус дитини, позбавленої батьківського піклування, й на даний час перебуває в дитячому будинку сімейного типу; [PERSON] після відбуття покарання не зверталась з заявою про повернення сина для виховання та спільного проживання, його життям та здоров`ям не цікавиться, за місцем проживання характеризується негативно, веде аморальний спосіб життя. Представники позивача та третьої особи в судовому засіданні заявлені вимоги підтримали і просили їх задовольнити з вищевказаних підстав. Пояснили, що [PERSON] після досягнення сином шести років не піклується про нього, не виконує передбачених законом батьківських обов`язків, двічі засуджувалась до позбавлення волі, а після повернення з в`язниці надає перевагу влаштуванню особистого життя, зловживає спиртними напоями, не працює й за допомогою до органу місцевого самоврядування з питань працевлаштування не зверталась. Дитина з шестирічного віку знаходилась у місцевій школі-інтернат, а в 2016 році була влаштована до прийомної сім`ї, де перебуває по даний час. Відповідачка, отримавши інформацію про місце перебування сина, жодного разу не відвідувала його, хоча обіцяла виправитись і забрати сина додому; їх періодичне телефонне спілкування негативно відображається на психоемоційному стані дитини. Вважають, що позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо її сина [PERSON] буде відповідати інтересам дитини. На виконання положень ч.1 ст.12 Конвенції ООН від 20.11.1989р. «Про права дитини», яка ратифікована Україною 27.02.1991р., ст.171 СК України в судовому засіданні була заслухана думка самої дитини [PERSON] , який пояснив, що з шестирічного віку виховувався у Комарівській школі-інтернат, а з травня місяця 2016 року знаходиться у дитячому будинку в с. Кобижча Бобровицького району, де почуває себе добре, йому тут подобається, відвідує місцеву школу. Коли мати була у місцях позбавлення волі, то на вихідні та канікули його періодично забирала бабуся. Після звільнення матері з в`язниці вона до нього не приїздила, але інколи йому телефонує, обіцяла забрати додому, але цього не зробила. Вважає за можливе не позбавляти матір батьківських прав, надавши шанс виправитись. Відповідачка відзиву на позов не подала; в судовому засіданні позов визнала повністю й не заперечувала проти позбавлення її батьківських прав щодо сина [PERSON] та стягнення аліментів. Погоджується, що не виконувала свої батьківські обов`язки стосовно сина [PERSON] , надаючи перевагу особистому життю, планує виправитись. Зазначає, що звільнилась з місць позбавлення волі близько півтора року тому; дійсно прийшла до суду в нетверезому стані. Після оголошеної в судовому засіданні перерви відповідачка до суду не з`явилась, про причини неприбуття не повідомила. Заслухавши пояснення учасників справи, з`ясувавши думку дитини, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Положеннями ч.1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989р., ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991р. (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст.18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. В ст.7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною належної освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно з ч.2, 4 ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Згідно з п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Європейський суд з прав людини в рішенні від 11.07.2017р. у справі «М. С. проти України» вказав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). Свідок [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] , як мати малолітнього сина [PERSON] , характеризується з негативної сторони, часто вживає спиртні напої, не працює, свого будинку та постійного місця проживання не має, мешкаючи по людях, не піклується про сина та не приділяє йому ніякої уваги, що негативно впливає на розвиток дитини. Як встановлено в судовому засіданні і вбачається з матеріалів справи, [PERSON] народився [INFO] , його матір`ю є [PERSON] (відповідачка по справі), яка зареєстрована в [ADDRESS] , а фактично проживає в с. Берестовець Борзнянського району Чернігівської області; батьком дитини значиться [PERSON] , відомості про якого записані за вказівкою матері згідно з ч.1 ст.135 СК України. Вироками Борзнянського районного суду Чернігівської області від 17 червня 2011 року та від 05 лютого 2016 року [PERSON] була засуджена до 4 років 9 місяців позбавлення волі та до 2 років 3 місяців позбавлення волі, відповідно. Розпорядженнями Борзнянської РДА №434 від 25.08.2011р., №106 від 25.03.2016р. малолітньому [PERSON] встановлено статус дитини, позбавленої батьківського піклування, оскільки його мати [PERSON] була двічі засуджена до тривалих термінів позбавлення волі. В зв`язку з засудженням відповідачки до реальних термінів ув`язнення її малолітній син [PERSON] проживав та виховувався в Комарівській школі-інтернат, а з травня 2016 року перебуває в дитячому будинку сімейного типу Нестеренко с. Кобижча Бобровицького району Чернігівської області. За час перебування [PERSON] в даному закладі та після звільнення відповідачки з місць позбавлення волі вона жодного разу не відвідувала свого сина, не надавала йому матеріальної допомоги, самоусунулась від його виховання, не зверталась до соціальних служб з метою надання допомоги щодо відновлення психологічного контакту з дитиною та її повернення до себе. Згідно характеристики Берестовецького старостинського округу Комарівської сільської ради від 08.04.2019р. [PERSON] за місцем проживання характеризується з негативної сторони, неодноразово засуджувалася, після звільнення з місць позбавлення волі жодного разу не цікавилась умовами проживання сина [PERSON] , не працює, зловживає спиртними напоями, веде аморальний спосіб життя, на шлях виправлення не стала, не виконує материнські обов`язки. Відповідно до ст.19 СК України орган опіки та піклування повинен надати суду письмовий висновок щодо можливості позбавлення одного з батьків батьківських прав. Комісією з питань захисту прав дитини Комарівської сільської ради 16 січня 2019 року було надано висновок, який затверджений рішенням №03 від 25 січня 2019 року виконкому Комарівської сільської ради, про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо її малолітнього сина [PERSON] . Дане рішення органу опіки та піклування на думку суду прийняте з урахуванням всіх обставин є обгрунтованим і не суперечить інтересам дитини. Отже, в судовому засіданні підтверджено, що [PERSON] не піклується про фізичний і духовний розвиток свого сина [PERSON] , його навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з сином в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу; не створює умов для отримання ним освіти. Вищезазначені обставини свідчать про винну поведінку відповідачки, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Думка малолітнього [PERSON] щодо надання його матері можливості виправитись без позбавлення її батьківських прав зважена судом, але не є переконливою, оскільки визначаючи найкращі інтереси дитини щодо збереження її зв`язків із сім`єю та чи є ця сім`я придатною та благополучною, суд враховує, що у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, яким є перебування [PERSON] саме в дитячому будинку сімейного типу Нестеренко; залишення дитини з матір`ю не є благонадійним, оскільки вона не має постійного місця проживання, веде асоціальний спосіб життя, негативно впливає на психоемоційний стан дитини. Підтвердженням цьому є й процесуальна поведінка відповідачки, яка прибула в судове засідання в стані алкогольного сп`яніння (згідно виписки Борзнянської ЦРЛ - 3‰), а після оголошеної перерви - взагалі не з`явилась до суду, що свідчить про байдуже ставлення матері до долі своєї дитини. Таким чином, оскільки [PERSON] , будучи матір`ю свого малолітнього сина [PERSON] , на протязі тривалого періоду часу (понад сім років) безпричинно ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню сина, то суд вважає, що маються всі підстави для позбавлення її батьківських прав стосовно вищевказаної дитини, а тому позовні вимоги в цій частині є обгрунтованими і підлягають задоволенню. При цьому, у відповідності до приписів ч.4 ст.206 ЦПК України суд переконався, що визнання [PERSON] позову в даному випадку не суперечить закону, не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. За змістом вимог ч.2, 3 ст.166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини; при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину; у разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду.Згідно зі ст.193 СК України, якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального закладу охорони здоров`я, навчального або іншого закладу, аліменти на дитину можуть бути стягнуті з них на загальних підставах; за рішенням суду аліменти можуть перераховуватися на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. Відповідно до «Конвенції про права дитини» та «Декларації прав дитини» інтереси дитини необхідно забезпечувати найкращим чином, дитина повинна бути серед тих, хто першим одержує захист і допомогу. Зважаючи, що [PERSON] є матір`ю сина [PERSON] й не звільнена від обов`язку по його матеріальному забезпеченню, якого дитина потребує, то суд вважає за необхідне задовольнити й позовні вимоги про стягнення з відповідачки аліментів на утримання дитини. Тому, враховуючи, що відповідачка є особою працездатного віку, але не працює, коштів на утримання дитини не виділяє, то виходячи з положень ст.ст.181-184 СК України суд вважає за можливе стягувати з [PERSON] на утримання сина [PERSON] щомісячно аліменти в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, шляхом їх перерахування на особистий рахунок дитини у АТ «Державний ощадний банк України». Відповідно до ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. З огляду на положення п.14 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір за дану позовну заяву справлянню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: approved