Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

І. СУТЬ ЗАЯВИ 22.01.2021 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позов обґрунтовано тим, що позивач набув у власність зазначену квартиру на підставі договору дарування від 24.12.2020 року. 11.01.2021 року позивачу стало відомо, що відповідач [PERSON] має зареєстроване місце проживання у належній йому квартирі, а також у квартирі значиться місце проживання відповідача [PERSON] без реєстрації. Позивач вказує, що відповідачі у квартирі не проживають понад рік без поважних причин та їх речі у квартирі відсутні, житлом не цікавляться. Реєстрація місця проживання відповідачів у належній позивачу квартирі створює перешкоди йому у здійснені права власності щодо належного йому майна. ІІ. ПРОЦЕДУРА та ПОЗИЦІЇ СТОРІН 27.01.2021 року ухвалою Богунського районного суду міста Житомира відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Заяв по суті справи до суду не надійшло. Позивач у судове засідання не з`явився, його представник [PERSON] подала до суду заяву, в якій вказала, що у спірній квартирі тривалий час ніхто не проживає, просила розгляд справи проводити без її участі, позов підтримала та просила задоволити. Відповідачі у судові засідання, які були призначені на 16.02.2021 року та 17.03.2021 року не з`являлись, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, судові повістки направлялись за зареєстрованим місцем проживання відповідачів, проте повернулись не врученими. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Враховуючи, що позивач проти ухвалення заочного рішення не заперечує, відповідачі про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, в установлений строк відзив на позов не подали, суд вважає за можливе на підставі ст.ст. 223, 280 ЦПК України провести розгляд справи за відсутності відповідачів за наявними в справі матеріалами та ухвалити заочне рішення. За правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. ІІІ. ЗАКОНОДАВСТВО, ЩО ПІДЛЯГАЄ ЗАСТОСУВАННЮ Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також визначено у статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. (ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16. ІV. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ та ДОКАЗИ НА ЇХ ПІДТВЕРДЖЕННЯ ОЦІНКА СУДУ Судом встановлено, що згідно копії договору дарування квартири від 24.12.2020 року, який посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Пашинським О.М., та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, [PERSON] є власником квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 5, 8). Згідно копії довідки Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Кам`янка» №1 від 11.01.2021 року, місце проживання [PERSON] , [INFO] , зареєстровано за адресою: [ADDRESS] ; місце проживання [PERSON] значиться за вказаною адресою без реєстрації (а.с. 6). Зі змісту акту №1 від 16.01.2021 року, який складено головою правління Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Кам`янка» Романюк М.І. та паспортистом [PERSON] , вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але фактично не проживає з 28.11.1989 року. Разом з нею без реєстрації вписана у форму «А» її донька [PERSON] , [INFO] , яка також не проживає за вказаною адресою з 28.11.1989 року, що встановлено зі слів сусідів - [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] ; [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] ; [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7). Дослідивши позовну заяву, додані до неї письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідачі не є членами сім`ї власника квартири, у спірному житловому приміщенні не проживають понад тридцять років, їх фактичне місце проживання невідоме, наявність поважних причин, з яких відповідачі не проживають у квартирі, та домовленості між сторонами про збереження права користування житлом, судом не встановлено. Беручи до уваги те, що реєстрація місця проживання відповідачів у належній позивачу квартирі не дозволяє йому у повній мірі реалізовувати своє право власності на квартиру, а тому наявні підстави для задоволення позову та для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням. V. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд керується ч. 2 ст. 141 ЦПК України та стягує з відповідачів на користь позивача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у сумі по 454,00 грн з кожного.

Outcome: approved