Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-17 00:00:00

Комунальне підприємство «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради 11 квітня 2018 року звернулось до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості по оплаті послуг водопостачання та водовідведення. В обґрунтування позовних вимог зазначили, що надає відповідачам послуги з водопостачання та водовідведення, за період з 01 листопада 2009 року по 01 грудня 2017 року утворилась заборгованість у розмірі 21 351,12 грн., яка складається з: заборгованість з водопостачання у розмірі 13 156,52 грн., інфляційне збільшення суми боргу у розмірі 6 851,73 грн. та 3 % річних у розмірі 1 342,87 грн. На підставі викладеного просять стягнути з відповідачів заборгованість з послуг водопостачання та водовідведення у загальному розмірі 21 351,12 грн. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 серпня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі. Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська 02 жовтня 2018 року позовні вимоги КП «Дніпроводоканал» ДМР задоволено, стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість по оплаті послуг з водопостачання у розмірі 21 351,12 грн. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2020 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення задоволено, скасовано заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2018 року по цивільній справі № 205/2378/18 за позовом Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості по оплаті послуг водопостачання та водовідведення і призначено справу до розгляду за правилами спрощеного провадження у судовому засіданні. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 квітня 2021 року провадження по цивільній справі №205/2378/18 за позовом Комунального підприємства «Дніпроводоканал» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості по оплаті послуг водопостачання в частині позовних вимог до [PERSON] про стягнення заборгованості закрито. 12 березня 2021 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов, в якому просила відмовити у задоволенні позову, застосувавши позовну давність до позовних вимог, також зазначила, що з січня 2018 року [PERSON] проживає за іншою адресою: [ADDRESS] . Від представника позивача надійшла заява, в якій просив проводити розгляд справи за його відсутності, позов підтримав та просив задовольнити. У судовому засіданні її представник [PERSON] проти задоволення позову заперечував. У судовому засіданні відповідач [PERSON] позов визнала частково в частині стягнення за останні три роки в межах позовної давності. У письмовій заяві просила розгляд справи закінчити за її відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася. Про причини неявки суд не повідомила. У судовому засіданні 30 квітня 2021 року оголошено перерву перед судовими дебатами до 18 травня 2021 року. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши у судовому засіданні відповідача [PERSON] та її представника, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. У ході судового розгляду встановлено, що між КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради та відповідачами встановились фактичні відносини з приводу надання послуг, згідно з рішенням Дніпропетровської міської ради №526 від 20 квітня 1995 року про розподіл плати за надання населенню комунальних послуг, споживачам, переданим на обслуговування КП «Дніпроводоканал» ДМР, абоненту [PERSON] відкрито особовий рахунок № [NUMBER] у зв`язку з наданням послуг з водопостачання та водовідведення за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, у відповідачів виник обов`язок вносити своєчасно і в повному розмірі плату за надані послуги по водопостачанню і водовідведенню. Споживачі зобов`язані оплатити послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати комунальних послуг. Згідно з довідкою № 5435 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 21 травня 2019 року за адресою: [ADDRESS] зареєстрованими значаться: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , 2004 року народження (а.с.43). Відповідач [PERSON] у судовому засіданні не заперечила, що користувалася послугами КП «Дніпроводоканал» ДМР за вищезазначеною адресою до січня 2018 року. Відповідно до розрахунку позивача, щодо якого відповідачем не надано заперечень, сума заборгованості за надані послуги водопостачання та водовідведення за адресою: [ADDRESS] за період з листопада 2009 року по 31 грудня 2017 року, становить 21 351,12 грн., яка складається з: заборгованості з водопостачання у розмірі 13 156,52 грн., інфляційних втрат у розмірі 6 851,73 грн. та 3 % річних у розмірі 1 342,87 грн. (а.с.5-6). Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 вищезазначеного Закону комунальні послуги - це послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Пунктом 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживачі зобов`язані оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Відповідно до ст. 22 Закону України «Про питну воду, витне водопостачання та водовідведення» визначено, що споживачі питної води зобов`язані: своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та вимогами цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог за звичаями ділового обороту або інших вимог, які звичайно пред`являються. Відповідно до ст. 541 ЦК солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Відтак, ураховуючи той факт, що відповідачі порушують зобов`язання з оплати наданих послуг з водопостачання та водовідведення, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимоги позивача про стягнення з них заборгованості. Однак, від відповідачем [PERSON] подано заяву про застосування строків позовної давності. Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Загальний строк позовної давності 3 роки (ст. 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК). Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК, зокрема відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В даному випадку, позивач дізнався про порушення свого права 13 грудня 2017 року, у зв`язку з чим звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу. Як вбачається з ухвали Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2017 року КП «Дніпроводоканал ДМР» відмовлено у прийнятті заяви про видачу судового наказу (а.с.8). При цьому суд зауважує, що звернення із заявою про видачу судового наказу не перериває строк позовної давності за заявленою вимогою; переривання строку відбувається лише при поданні позову з цією вимогою (ВП ВС у справі № 712/8916/17 від 7 липня 2020 року). Таким чином, звернувшись до суду з даною позовною заявою 11 квітня 2018 року, позивач пропустив строк позовної давності в частині вимог про стягнення заборгованості за період з листопада 2009 року по 11 квітня 2015 року, тому в задоволенні позову в цій частині суд відмовляє. Щодо позовних вимог в частині стягнення заборгованості за період з 11 квітня 2015 року по 31 грудня 2017 року суд зазначає наступне. Відповідно до заяви, наданої позивачем на вимогу суду заборгованість відповідачів за період з 11 квітня 2015 року по 31 грудня 2017 року становить 8 872,77 грн., з яких 7 111,11 грн. - сума основного боргу, 967,10 грн. - інфляційне збільшення суми боргу, 794,56 грн. - розмір 3 відсотків річних. Однак, відповідно до розрахунку наданого позивачем (а.с.5-6) заборгованість за вищезазначений період становить 6 644,01 грн., таким чином, виходячи з даної суми 3 відсотки річних складають 599 грн., а інфляційне збільшення за зазначений період складає 3 823,79 грн. Отже, враховуючи, що відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, суд задовольняє позов частково, а саме солідарному стягненню з відповідачів підлягає: сума заборгованості за період з 11 квітня 2015 року по 31 грудня 2017 року у розмірі 6 644,01 грн., 3 відсотки річних у розмірі 599 грн., інфляційне збільшення у межах суми 967,10 грн., яка зазначена у заяві, наданій позивачем на вимогу суду щодо заборгованості за вищевказаний період. Таким чином, загальна сума, яка підлягає стягненню з відповідачів становить 8 210,11 грн. На підставі викладеного, суд доходить висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. У порядку статті 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, відшкодовуються пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже з відповідачів в рівних частках підлягає стягненню сума у розмірі 677,54 грн. (8 210,11 грн. * 1762 грн. : 21 351,12 грн.)

Outcome: partial