Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-06 00:00:00

І. Зміст позовних вимог та заперечень сторін. Позивач звернувся до суду із позовними вимогами до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи, такою, що втратила право користування квартирою. В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що її на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 27.11.2013 року. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16.11.2018 року у справі №334/4653/18 розірвано шлюб між позивачем та відповідачем. Після розірвання шлюбу - у грудні 2018 року відповідач виїхав з квартири, але не знявся з реєстрації, чим порушує право позивача на вільне володіння своїм майном. Відповідач відзиву на позов не надала. Третя особа заперечень чи пояснень щодо суті спору не надала. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі. Ухвалою суду від 30.12.2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального провадження, підготовче засідання призначено на 03.02.2021 року, та в подальшому відкладалось на 24.02.2021 року у зв`язку із неявкою відповідача та на 25.03.2021 року за клопотанням представника позивача. Ухвалою суду від 25.03.2021 року підготовче засідання закрито, розгляд справи по суті призначено на 07.04.2021 року. Відповідач у судові засідання не з`явився, клопотань чи заяв з цього приводу суду не надав. Представник позивача у судове засідання, призначене на 07.04.2021 року не з`явився, подав відповідну заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги просить задовольнити у повному обсязі. Частиною четвертою статті 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом - ЦПК України) встановлено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи наявність підстав, визначених частиною першою статті 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. ІІІ. Фактичні обставини встановлені судом. Позивач [PERSON] є єдиним власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 27.11.2013 року. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16.11.2018 року у справі №334/4653/18 розірвано шлюб між позивачем та відповідачем. Вказане рішення суду набрало законної сили. Згідно довідки управителя будинку - ТОВ «Місто для людей Запоріжжя» від 18.12.2020 року №150155 відповідач не проживає у вищевказаній квартирі з грудня 2018 року. V. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи. Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Стаття 391 ЦК України наділяє власника правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із статтею 270 ЦК України фізична особа, серед іншого, має право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на недоторканість житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Частиною другою статті 64 ЖК УРСР передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина (чоловік) наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За змістом ст. 405 ЦК України лише члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом у відповідності до вимог закону. При цьому приміщення, яке вони мають право займати, визначається самим, власником. Судом встановлено, що відповідач не є членом сім`ї позивача у розумінні, наведених вище норм законодавства. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений у продовж всього часу тривання відповідного правопорушення. Відповідно до приписів ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Таким чином, з`ясувавши обставини справи та надавши оцінку зібраним у справі доказам, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved