Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-19 00:00:00

І. Стислий виклад позицій учасників справи. У жовтні 2018 р. [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , відповідач) про поділ спільного сумісного майна подружжя, а саме: двох двокімнатних квартир за адресами: [ADDRESS] , [ADDRESS] ; гаражного боксу з підвалом площею 42 кв.м., розташованого в Гаражно-будівельному кооперативі «Печерський» (далі - ГБК «Печерський») за адресою: [ADDRESS] ; транспортного засобу Nissan X-Trail, д.н.з. [NUMBER] ; доходу від підприємницької діяльності відповідача за 2016-2017 роки; винагороди, отриманої за передачу виключних прав на використання знаку для товарів і послуг Veresotskyi. Вимоги позову мотивовані тим, що за нормами сімейного законодавства заявлене до поділу майно та грошові кошти є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя і підлягають поділу з дотриманням принципу рівності часток, у зв`язку з чим позивач просить здійснити його поділ шляхом: припинення її права власності на належну їй частку у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] , і визнання за відповідачем права власності на усю цю квартиру; припинення права власності відповідача на належну йому частку у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] , і визнання за позивачем права власності на усю цю квартиру; зобов`язання відповідача компенсувати позивачу різницю вартості даних квартир в сумі 568 410 грн.; припинення права спільної сумісної власності сторін на гаражний бокс, розташований в ГБК «Печерський» за адресою: [ADDRESS] , та визнання за кожним з подружжя права власності на Ѕ його частину; припинення права спільної сумісної власності сторін на транспортний засіб Nissan X-Trail, д.н.з. [NUMBER] , та визнання за кожним з подружжя права власності на Ѕ його частину; зобов`язання відповідача сплатити на користь позивача Ѕ частину доходу від підприємницької діяльності відповідача за 2016 рік в сумі 714 884,21 грн.; зобов`язання відповідача сплатити на користь позивача Ѕ частину доходу від підприємницької діяльності відповідача за 2017 рік в сумі 602 799,09 грн.; зобов`язання відповідача сплатити на користь позивача Ѕ частину винагороди, отриманої за передачу виключних прав на використання знаку для товарів і послуг Veresotskyi. Відповідач [PERSON] не погоджувався із заявленим позивачем обсягом, вартістю та порядком поділу спільного сумісного майна подружжя з підстав, викладених у відзиві на позов (т. 1 а.с. 98-102). Заперечення відповідача проти позову обґрунтовувались зокрема тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів неможливості виділення в натурі належних їй часток у двох квартирах, він разом з сином користується обома квартирами, не має наміру змінювати своє місце проживання і не спроможний сплатити позивачу грошову компенсацію різниці їх вартості, надані позивачем докази не підтверджують реальну ринкову вартість спірних квартир та автомобіля, поділ автомобіля з визначенням у ньому ідеальних часток кожного з подружжя не вирішить спір, а тому він згоден виплатити позивачу грошову компенсацію половини його вартості в сумі 159 000 грн. Вимоги щодо поділу гаражного боксу, доходів від підприємницької діяльності та винагороди, отриманої за передачу виключних прав на використання знаку для товарів і послуг, відповідач не визнав пославшись на те, що гаражний бокс є його дошлюбним майном і право власності на нього ним ніколи не оформлювалось, доходи від підприємницької діяльностіза 2016-2017 роки були витрачені спільно з позивачем в інтересах сім`ї, а використання знаку для товарів і послуг Veresotskyiбудь-якого прибутку йому не принесло. В ході розгляду справи сторони дійшли згоди щодо поділу у запропонований позивачем спосіб двох квартир зі сплатою відповідачем на користь позивача грошової компенсації різниці їх вартості в сумі 198 741 грн. та про виділення відповідачу автомобіля зі сплатою ним на користь позивача грошової компенсації Ѕ частини його вартості в сумі 159 000 грн., щодо інших вимог позову досягнути компромісу не вдалося. ІІ. Рух справи, процесуальні дії суду та заяви (клопотання) учасників справи. ?Ухвалою від 06.11.2018 позовну заяву залишено без руху з підстав подання її без додержання вимог, викладених у статті 177 ЦПК України (т. 1 а.с. 72). ?17.12.2018 представником позивача надано квитанцію про сплату судового збору у визначеному судом розмірі (т. 1 а.с. 75-76). ?Ухвалою від 28.12.2018 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання на 11.04.2019 (т. 1 а.с. 79-80). ?11.04.2019 від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання (т. 1 а.с. 92). ?11.04.2019 суд розпочав підготовче засідання та оголосив у ньому перерву до 15.07.2019 (т. 1 а.с. 94-95). ?07.05.2019 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, заява з приводу неможливості позасудового врегулювання спору та заперечення проти клопотань представника позивача про витребування доказів (т. 1 а.с. 98-102, 159, 160-169). ?15.05.2019 від представника позивача надійшли клопотання про витребування доказів (т. 1 а.с. 170-215). ?В підготовчому засіданні 15.07.2019 відповідачем подані клопотання про зменшення розміру витрати на правничу допомогу та про проведення судової будівельно-оціночної експертизи (т. 1 а.с. 216-217, 218-219). ? ?Протокольною ухвалою від 15.07.2019 суд відмовив у призначенні експертизи та оголосив перерву в підготовчому засіданні до 05.09.2019 (т. 1 а.с. 224-225). ?Ухвалою від 16.07.2019 суд частково задовольнив клопотання представника позивача про витребування доказів (т. 1 а.с. 227-229). ?В підготовчому засіданні 05.09.2019 представником позивача подано клопотання про застосування заходів процесуального примусу до осіб, які не виконали ухвалу суду про витребування доказів (т. 1 а.с. 228-240). ?Ухвалою від 05.09.2019 суд частково задовольнив клопотання представника позивача про застосування заходів процесуального примусу, розпорядившись тимчасово вилучити у ГБК «Печерський» документи, що підтверджують час придбання відповідачем гаражного боксу та документи, які посвідчують його право власності на гаражний бокс, та оголосив перерву в підготовчому засіданні до 08.11.2019 (т. 2 а.с. 10-11, 13-14). ?Протокольною ухвалою від 08.11.2019 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 18.03.2020 (т. 2 а.с. 15-16). ?18.03.2020 учасники справи в судове засідання не з`явилися, у зв`язку з чим суд відклав розгляд справи на 29.07.2020 (т. 2 а.с. 18). ?28.07.2020 від представника позивача надійшла заява про приєднання доказів (т. 2 а.с. 24). ?29.07.2020 від відповідача надійшла заява з приводу правової позиції у справі в частині поділу квартир (т. 2 а.с. 23). ?29.07.2020 суд розпочав розгляд справи по суті, задовольнив заяву представника позивача надійшла про приєднання доказів, прийняв заяву відповідача, заслухав вступні промови учасників справи, дослідив письмові докази та оголосив перерву перед дебатами до 20.10.2020 (т. 2 а.с. 31). ?12.10.2020 від відповідача надійшло клопотання про приєднання додаткових доказів (т. 2 а.с. 33). ?16.10.2020 від представника позивача надійшла заява про приєднання доказів, наданих на виконання ухвали суду про витребування доказів (т. 2 а.с. 36-37). ?20.10.2020 суд долучив до матеріалів справи надані сторонами додаткові докази, дослідив їх, заслухав промови учасників справи у дебатах та вийшов до нарадчої кімнати, по виходу з якої оголосив вступну та резолютивну частини рішення (т. 2 а.с. 45-46, 47-48). ? ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, норми права і мотиви їх застосування. 02.09.2000 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб (т. 1 а.с. 19). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22.12.2018 шлюб сторін розірвано (т. 1 а.с. 103-104). В період шлюбу сторони набули у власність двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 77,60 кв.м., жилою площею 40,50 кв.м., зареєстровану за позивачем на підставі свідоцтва про право власності від 17.08.2010 (т. 1 а.с. 20-21),двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 81,60 кв.м., жилою площею 37,30 кв.м.,зареєстровану за відповідачем на підставі договору купівлі-продажу квартири від 29.05.2012 (т. 1 а.с. 22-23), та автомобіль Nissan X-Trail, 2010 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , зареєстрований за відповідачем 21.01.2011 відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] (т. 1 а.с. 52). Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, яка знайшла своє вираження у статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України), відповідно до положень якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 3 статті 61 СК України визначено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно…, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Випадки, коли набуте за час шлюбу майно є особистою приватною власністю дружини чи чоловіка, встановлені статтею 57 цього Кодексу. Відповідно до пункту 1 частини 1 зазначеної норми особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Відповідач не оспорював той факт, що дві двокімнатні квартири та автомобіль є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя. За приписами частини 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Оскільки сторони не домовилися про поділ майна за взаємною згодою, що передбачено частиною 2 цієї статті, даний спір повинен вирішуватися судом. Способи та порядок поділу майна подружжя визначені статтею 71 СК України, згідно приписів якої майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України, та за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини 4, 5 статті 71 СК України). За загальним правилом, встановленим частиною 1 статті 70 СК України, при поділі майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним контрактом. Згідно з наданим позивачем Звітом № 376-18 про незалежну оцінку квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] ,з яким в ході судового розгляду погодився і відповідач, ринкова вартість даної квартири складає 1 879 590 грн. (т. 1 а.с. 28-51). Відповідно до наданого відповідачем Звіту про оцінку квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] ,з яким в ході судового розгляду погодилась і позивач, ринкова вартість даної квартири складає 2 078 331 грн. (т. 1 а.с. 107-136). Оскільки обставини, які визнаються сторонами, не підлягають доказуванню (частина 1 статті 82 ЦПК України), а сторонами погоджено вартість квартир, суд вважає доведеним, що ринкова вартість квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , становить 1 879 590 грн., а квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , - 2 078 331 грн. На підтвердження вартості автомобіля Nissan X-Trail, д.н.з. [NUMBER] , відповідачем надано Звіт про його оцінку № 2019040082, відповідно до якого його ринкова вартість станом на 16.04.2019 складає 318 000 грн. (т. 1 а.с. 128-158). Вказаний звіт виконаний суб`єктом оціночної діяльності, за вірною методологією, з дотриманням вимог нормативно-законодавчих документів, зокрема, Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, Національного стандарту № 1 «Про оцінку майна і майнових прав», жодних доказів на його спростування позивачем не надано, а тому суд покладає його в обґрунтування рішення як об`єктивний доказ, що підтверджує вартість спірного автомобіля. Транспортний засіб є неподільною річчю і не може бути поділений в натурі, а тому позивач ставила питання про поділ автомобіля шляхом визначення ідеальних часток кожного з подружжя у праві власності на нього. Водночас відповідач вказував на неможливість спільного користування автомобілем посилаючись при цьому на неприязні стосунки з позивачем після розірвання шлюбу та запропонував альтернативний порядок його поділу, згідно з яким автомобіль буде виділено йому, а він сплатить на користь позивача грошову компенсацію половини його вартості. В судовому засіданні з розгляду справи по суті позивач зрештою погодилась на запропонований відповідачем спосіб поділу автомобіля з отриманням нею грошової компенсації половини його вартості в сумі 159 000 грн. Отже ураховуючи, що на даний час між сторонами фактично немає спору щодо виділення кожному з подружжя квартир та автомобіля, суд дійшов висновку, що такий поділ відповідає їх інтересам. Відтак за погодженим сторонами порядком поділу, який не суперечить вимогам частин 2, 4 статті 71 СК України, суд виділяє позивачу в натурі квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , а відповідачу - квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , і автомобіль Nissan X-Trail, д.н.з. [NUMBER] , та стягує з відповідача на користь позивача грошову компенсацію різниці вартості часток у погодженому ними розмірі, що в сумі становить 357 741 грн. Вирішуючи вимоги позову про поділ гаражного боксу, доходів відповідача від підприємницької діяльності та винагороди за передачу виключних прав на використання знаку для товарів і послуг,суд виходить з наступного. За загальним правилом, встановленим статтями 12, 81 ЦПК України,кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом. Відповідно до положень статті 76 цього Кодексу доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. За змістом норм статей 77, 78, 79, 80, 89 ЦПК України докази повинні відповідати критеріям належності, допустимості і об`єктивності, а в своїй сукупності - також достатності, для підтвердження наявності або відсутності обставин справи, які відносяться до предмета доказування. Згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77 ЦПК України). Судом установлено, що відповідач зареєстрований як фізична особа-підприємець, є власником знаку для товарів і послуг Veresotskyi, що підтверджується свідоцтвом на знак для товарів і послуг№ [NUMBER] , зареєстрованим в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг26.12.2016 (т. 1 а.с. 53-54), та користується гаражним боксомз підвалом площею 42 кв.м., розташованим в ГБК «Печерський» за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 27, т. 2 а.с. 39). Згідно з даними довідки ГБК «Печерський» від 04.10.2007 сума пайового внеску за гаражний бокс в розмірі 52 000 000 крб. була сплачена 20.02.1996. Позивач стверджувала, що гаражний бокс було придбано у 2007 р. за рахунок коштів сімейного бюджету в сумі 7 000 дол. США, натомість відповідач наполягав на тому, що гаражний бокс є його дошлюбним майном і на нього не поширюється режим спільної власності подружжя. Судом за клопотанням позивача витребовувалась від ГБК «Печерський» інформація про період придбання відповідачем гаражного боксу, проте такої інформації суду не було надано з посиланням на викрадення архівних документів попереднім головою правління. Отже ураховуючи, що гаражний бокс перебуває в одноосібному користуванні відповідача, та з огляду на загальноправові принципи справедливості та добросовісності (стаття 3 ЦК України), суд вважає, що в даному випадку саме на відповідача покладається обов`язок спростувати поширення на цей об`єкт правового режиму спільного сумісного майна. Проте жодних об`єктивних доказів, які б свідчили про те, що право на гаражний бокс було набуто відповідачем до шлюбу з позивачем, суду не надано. Водночас судом установлено, що у 1996 р. відповідачу було лише 19 років, і як пояснила позивач, він на той час був студентом та мешкав у м. Чернігові, що не суперечить даним його паспорта, виданого 18.06.1999 Деснянським ВМ УМВС України в Чернігівській області, та довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, виданої 30.06.1998 ДПІ у м. Чернігові (т. 1 а.с. 15-17, 18). Вказані обставини відповідач не заперечив і доказів на їх спростування не надав. Отже за внутрішнім переконанням суду, яке ґрунтується на оцінці сукупності встановлених обставин, гаражний бокс було набуто в користування сім`ї сторін під час шлюбу, що є підставою для визнання його об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Разом з тим суд установив, що сторони не набули у встановленому порядку право власності на спірний гаражний бокс у зв`язку з відсутністю державної реєстрації права власності на нього. У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об`єкт будівництва» (статті 876, 877, 879, 881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься. Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства. Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами. Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Право власника на забудову земельної ділянки визначене нормами статті 90 Земельного Кодексу України та статті 375 ЦК України, проте реалізація цього права передбачає виконання власником комплексу юридично значимих дій, пов`язаних, зокрема, з організацією планування території і окремої ділянки, одержанням дозволу на будівництво тощо. За приписом частини 3 статті 375 ЦК України право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Отже за положеннями чинного законодавства власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди чи інше нерухоме майно, якщо забудова проведена правомірно. Водночас для особи, яка здійснила чи здійснює самочинне будівництво на земельній ділянці, наступають юридичні наслідки, передбачені статтею 376 ЦК України. Дана норма визначає, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Доказів здійснення будівництва спірного гаражного боксу згідно із законом (на земельній ділянці, що була відведена саме для цієї мети, наявності належно затвердженого проекту чи дозволу на виконання будівельних робіт) суду не надано, а відтак даний об`єкт має статус самочинного будівництва. Відповідно до частини 3 статті 331 ЦК України до завершення будівництва особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Зважаючи на викладене, суд з урахуванням принципу рівності часток майна подружжя здійснює поділ спірного гаражного боксу шляхом виділення кожному з подружжя Ѕ частки будівельних матеріалів та конструктивних елементів, які були використані в процесі його будівництва, що є єдиним можливим способом його поділу з огляду на відсутність згоди сторін на отримання відповідної грошової компенсації. З системного аналізу норм сімейного законодавства, які регулюють майнові права подружжя, положень процесуального закону щодо обов`язку доказування обставин, на які сторони посилаються як підставу своїх вимог і заперечень, та правових позицій Верховного Суду України, сформульованих у справах щодо поділу майна подружжя, можна зробити висновок, що поділу в натурі підлягає лише майно (грошові кошти), яке є в наявності на момент такого поділу, тобто існує як об`єкт матеріального світу, а у разі відчуження об`єкту права спільної сумісної власності одним з подружжя його вартість повинна враховуватись при поділі шляхом стягнення відповідної компенсації за умови, якщо другий з подружжя доведе, що таке майно було відчужене проти його волі і не в інтересах сім`ї. Наведене означає, що у разі відчуження майна (грошових коштів) у період зареєстрованого шлюбу наявність згоди другого з подружжя на відчуження спільного майна презюмується, а тягар доказування відсутності такої згоди та використання майна всупереч інтересам сім`ї покладається на сторону, яка це оспорює. Зважаючи на викладене, вимоги позову про поділ доходів,отриманих відповідачем від підприємницької діяльності в період зареєстрованого шлюбу сторін, не ґрунтуються на законі і є безпідставними. Позивач аргументувала свою позицію ще і тим, що відповідач заволодів сімейними заощадженнями, які вклав у придбання на своє ім`я частки в об`єкті житлової нерухомості (квартири загальною площею 161 кв.м.), та на підтвердження цих обставин надала інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та відомості з мережі Інтернет про вартість житла в ЖК «Кристал парк», у якому розташована придбана відповідачем квартира (т. 2 а.с. 25-27, 28-29). Проте вказані докази суд відкидає як неналежні, оскільки вони не містять жодних фактичних даних, на підставі яких суд міг би встановити, що джерелом походження коштів, вкладених відповідачем у придбання об`єкта житлової нерухомості, були спільні кошти сторін. Жодних інших, належних та допустимих, доказів наявності у сторін на момент припинення ними шлюбних відносин грошових коштів (заощаджень) та їх використання відповідачем на власний розсуд, всупереч інтересів позивача, суду не надано. Позивачем також не надано та в ході судового розгляду не здобуто доказів, які б свідчили про те, що відповідач отримав грошову винагороду за передачу виключних прав на використання знаку для товарів і послуг,а вимог про визнання спільною сумісною власністю прав інтелектуальної власності на торговельну марку позивачем не заявлено. Отже на підставі оцінки наведених сторонами аргументів, наданих ними доказів та вищенаведених законодавчих норм суд дійшов висновку про недоведеність і необґрунтованість вимог [PERSON] про поділ доходів,отриманих відповідачем від підприємницької діяльності в період зареєстрованого шлюбу, та винагороди за передачу виключних прав на використання знаку для товарів і послуг, у зв`язку з чим підстави для їх задоволення відсутні. ІV. Розподіл судових витрат між сторонами. За правилом, встановленим статтею 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Загальний розмір заявлених [PERSON] позовних вимог (без урахування ціни майнових прав на гаражний бокс та винагороди за використання знаку для товарів і послуг)становив 3 924 683,30 грн. У зв`язку з розглядом цієї справи позивач понесла судові витрати в загальному розмірі 29 930 грн., що включає судовий збір в сумі 8 810 грн. (т. 1 а.с. 1, 74) та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 21 120 грн., що підтверджується договором про надання правової допомоги від 15.09.2018, рахунком на сплату, актом прийому-передачі виконаних робіт від 22.08.2018 та прибутковим касовим ордером на вказану суму від 18.08.2018 (т. 1 а.с. 66-67, 68, 69, т. 2 а.с. 40). Отже ураховуючи, що за визначеним судом порядком поділу позивачу виділяється майна на загальну суму 2 237 331 грн. (без урахування вартості будівельних матеріалів та конструктивних елементів незавершеного будівництвом гаражного боксу), тобто на 57/100 часток, суд покладає на відповідача понесені позивачем судові витрати в розмірі 17 060 грн. (29 930х57%). На підставі викладеного,

Outcome: partial