Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-06 00:00:00

Луцька міська рада звернулася в суд з позовом до відповідачів про визнання договору іпотеки недійсним. Свої вимоги обґрунтовує тим, що рішенням господарського суду Волинської області від 23.04.2008 року будівлю гуртожитку по вул. Сагайдачного, 1 в м. Луцьку визнано обєктом комунальної власності. Крім того, рішенням господарського суду Волинської області від 24.12.2008 року визнано неправомірними дії арбітражного керуючого [PERSON] щодо включення в ліквідаційну масу ЗАТ «ЛН» секцій 13, 15, 17, 19, 20, 22, 23 в будинку №1 по вул. Сагайдачного в м. Луцьку та подальший їх продаж. Вказує, що 28.04.2010 року Луцькою міською радою прийнято рішення №58/154 «Про прийняття у міську комунальну власність гуртожитку за адресою: м. Луцьк вул. Сагайдачного, 1. В подальшому, 29.06.2011 року Луцькою міською радою прийнято рішення №11/111 «Про передачу на баланс житлово-комунального підприємства №7 гуртожитку, що на вул. Сагайдачного, 1», а 02.12.2011 року виконавчим комітетом Луцької міської ради прийнято рішення №854-1 «Про затвердження акту прийняття-передачі гуртожитку на вул. Гетьмана Сагайдачного, 1 у міську комунальну власність», яким затверджено вищезгаданий акт та передано на баланс ЖКП №7. Разом з тим, як стало відомо із Реєстру прав власності на нерухоме майно, в гуртожитку усі житлові секції перебували у власності фізичних осіб, в звязку з чим, прокурор міста Луцька в інтересах держави та територіальної громади в особі Луцької міської ради звернувся з позовами до суду про визнання недійсними правовстановлюючих документів на секцію №17. Зазначає, що 30.05.2007 року секція №17 по вул. Сагайдачного, 1 в м. Луцьку шляхом проведення аукціону була продана [PERSON], про що 11 червня 2007 року приватним нотаріусом видано свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів. Однак, рішенням Луцького міськрайонного суду від 02 грудня 2009 року визнано недійсним вищезазначене свідоцтво про право власності на вказане майно і яке раніше належало товариству з обмеженою відповідальністю ЛН. Крім того, 22.08.2007 року [PERSON] уклав договір купівлі-продажу спірного майна з [PERSON], але даний договір рішенням Луцького міськрайонного суду від 30.04.2012 року також визнано недійсним. В подальшому, рішенням Луцького міськрайонного суду від 13.06.2013 року задоволено позов прокурора міста Луцька в особі Луцької міської ради та витребувано з чужого незаконного володіння [PERSON] секцію №17 на користь Луцької міської ради. Вказує, що судовими рішеннями встановлено, що законним власником гуртожитку по вул. Сагайдачного, 1 в м. Луцьку, в тому числі секції №17, є Луцька міська рада, а тому вважає, що договір іпотеки, укладений між [PERSON] і АБ «Брокбізнесбанк» є недійсним. У звязку з чим, просить визнати недійсним договір іпотеки, укладений 22.08.2007 року між [PERSON] і АБ «Брокбізнесбанк». Представник позивача в судовому засіданні позовну заяву підтримала з підстав, викладених у ній. Просила суд її задовольнити. Представник відповідача ПАТ «Брокбізнесбанк» в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених у письмових запереченнях. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча про час та місце слухання справи був повідомлений судом належним чином. А тому, суд вважає за можливе слухати справу у його відсутності за наявними в матеріалах справи доказами. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши представлені письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи, рішенням господарського суду Волинської області від 23.04.2008 року будівлю гуртожитку по вул. Сагайдачного, 1 в м. Луцьку визнано обєктом комунальної власності (а.с. 6-13). А рішенням господарського суду Волинської області від 24.12.2008 року визнано неправомірними дії арбітражного керуючого [PERSON] щодо включення в ліквідаційну масу ЗАТ «ЛН» секцій 13, 15, 17, 19, 20, 22, 23 в будинку №1 по вул. Сагайдачного в м. Луцьку та подальший їх продаж (а.с. 14-16). Надалі, 28.04.2010 року Луцькою міською радою прийнято рішення №58/154 «Про прийняття у міську комунальну власність гуртожитку за адресою: м. Луцьк вул. Сагайдачного, 1 (а.с. 18), а 29.06.2011 року прийнято інше рішення №11/111 «Про передачу на баланс житлово-комунального підприємства №7 гуртожитку, що на вул. Сагайдачного, 1» і 02.12.2011 року виконавчим комітетом Луцької міської ради прийнято рішення №854-1 «Про затвердження акту прийняття-передачі гуртожитку на вул. Гетьмана Сагайдачного, 1 у міську комунальну власність», яким затверджено вищезгаданий акт та передано майно на баланс ЖКП №7 (а.с. 17, 19, 20-21). Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєктів нерухомого майна від 26.10.2016 року, власником секції №17 по вул. Сагайдачного, 1 в м. Луцьку значиться [PERSON] (а.с. 27-28). Крім того, як слідує із згаданої довідки, секція №17 по вул. Сагайдачного, 1 в м. Луцьку перебуває в іпотеці згідно договору іпотеки, укладений 22.08.2007 року між [PERSON] і АБ «Брокбізнесбанк», який в подальшому перейменовано на ПАТ «Брокбізнесбанк». Разом з тим, рішенням Луцького міськрайонного суду від 02 грудня 2009 року визнано недійсним свідоцтво про придбання нерухомого майна секції № 17, що знаходиться у гуртожитку будинку № 1 по вул. Сагайдачного в м. Луцьку з прилюдних торгів, видане на імя [PERSON] приватним нотаріусом [PERSON], а рішенням Луцького міськрайонного суду від 30.04.2012 року визнано недійсним договір купівлі-продажу вказаної нерухомості, укладеного між [PERSON] та [PERSON] Даний факт також встановлений рішенням Луцького міськрайонного суду від 13.06.2013 року за позовом прокурора міста Луцька в особі Луцької міської ради до [PERSON], а тому згідно ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає. Крім того, вказаним рішенням та витребувано з чужого незаконного володіння [PERSON] секцію №17 у згаданому будинку (а.с. 24-26). У відповідності до ч. 1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, за таких вищезазначених обставин, заявлені вимоги є підставними і оспорюваний договір слід визнати недійсним. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача слід стягнути судовий збір в рівних частинах. На підставі ст. ст. 6, 10, 11, 58, 60, 61, 209, 213-215 ЦПК України,

Outcome: approved