Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-11 00:00:00

І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення курсової різниці та процентів за користування коштами. В позові зазначено, що рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05 лютого 2015 року з відповідача на користь позивача було стягнуто суму боргу в розмірі 10000 доларів США, що еквівалентно сумі в розмірі 149692 гривні 69 копійок, відсотки за користування грошовими коштами в розмірі 2064 долари 60 центів США, що еквівалентно сумі в розмірі 30905 гривень 55 копійок, а разом 12064 долари 60 центів США, що еквівалентно сумі в розмірі 180598 гривень 24 копійок. Однак, виконання рішення суду фактично розпочалось 28 серпня 2015 року і станом на 03 грудня 2015 року з відповідача було стягнуто та перераховано позивачу суму в загальному розмірі 180598 гривень 24 копійок, що еквівалентно сумі в розмірі 7906 доларів 33 центи США із 12064 доларів 60 центів США, що підлягали стягненню за рішенням суду. Позивач зазначає, що, в зв`язку з тривалим виконанням рішення суду та поверненням грошових коштів, відповідач повинен сплатити йому курсову різницю та проценти за користування грошовими коштами. Позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь суму курсової різниці в розмірі 4158 доларів 27 центів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 30 грудня 2016 року складає 113066 гривень 93 копійок, та суму процентів за користування грошовими коштами в розмірі 1436 доларів 71 центів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 30 грудня 2016 року складає 39065 гривень 38 копійок, а також понесені судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 1409 гривень 28 копійок. ІІ. ЗАЯВИ (КЛОПОТАННЯ) УЧАСНИКІВ СПРАВИ. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі. В судовому засідання представник відповідача позов не визнала, посилаючись на те, що вимоги позивача безпідставні, оскільки ніяких збитків позивачу відповідачем не завдано, а курсова різниця не може вважатись упущеною вигодою. Позивач не довів, що міг і повинен був отримати зазначені грошові кошти, а внаслідок неправомірних дій відповідача він цих грошових коштів не отримав. Тому просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН. Згідно письмової розписки від 13 березня 2013 року, відповідач взяв в борг у позивача гроші в розмірі 10000 доларів США, строком на один рік з 11 березня 2013 року до 11 березня 2014 року, зобов`язався повернути вказану суму в строк до 11 березня 2014 року та сплачувати 1 % в місяць від суми щомісячно. Згідно заочного рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05 лютого 2015 року, позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу в розмірі 10000 доларів США, що еквівалентно сумі в розмірі 149692 гривні 69 копійок, відсотки за користування грошовими коштами в розмірі 2064 долари 60 центів США, що еквівалентно сумі в розмірі 30905 гривень 55 копійок, а разом 12064 долари 60 центів США, що еквівалентно сумі в розмірі 180598 гривень 24 копійок. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати у виді судового збору в розмірі 1805 гривень 98 копійок. Зазначене судове рішення набрало законної сили 04 березня 2015 року. На виконання рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05 лютого 2015 року, 06 березня 2015 року позивачем був отриманий виконавчий лист, який в подальшому був ним пред`явлений до виконання в порядку, визначеному для виконання судових рішень. Згідно постанови про закінчення виконавчого провадження від 07 грудня 2015 року, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 320/12781/14-ц, виданого 06 березня 2015 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми в розмірі 180598 гривень 24 копійок та судових витрат по сплаті судового збору в розмірі 1805 гривень 98 копійок, закінчено. Заборгованість сплачена у повному обсязі. ІV. МОТИВИ СУДУ ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1, п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Відповідно до ст. 623 ЦК України, боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Як було встановлено судом, на підставі рішення суду у відповідача виникло зобов`язання щодо сплати на користь позивача грошових коштів в розмірі 12064 долари 60 центів США, що еквівалентно сумі в розмірі 180598 гривень 24 копійок. Отже, належним виконанням зобов`язання з боку відповідача є повернення грошової суми в розмірі та у валюті, які визначені в судовому рішенні. В подальшому, на виконання зобов`язання, покладеного судовим рішенням, та в рахунок погашення заборгованості за судовим рішенням позивач від відповідача отримав грошову суму в загальному розмірі 180598 гривень 24 копійок, що підлягали стягненню за рішенням суду, внаслідок чого виконавче провадження було закінчено у зв`язку з виконанням рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05 лютого 2015 року. Дії державного виконавця щодо закінчення виконавчого провадження не оскаржені. Разом із цим, позивач, заявляючи вимоги про стягнення курсової різниці та процентів за користування коштами, посилався на те, що з моменту ухвалення рішення суду про стягнення боргу за договором позики пройшло багато часу, національна грошова одиниця знецінилась, і тому вважав, що відповідач має відшкодувати йому збитки і сплатити курсову різницю валют, оскільки рішенням суду стягнуто борг у доларах США з урахуванням гривневого еквівалента. Однак, положеннями ст. 99 Конституції України визначено, що грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 1, ч. 2 ст. 192 ЦК України). Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Тобто, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. При цьому, положення ч. 2 ст. 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Крім того, положеннями ст.ст. 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений ч. 2 ст. 16 ЦК України. Так, відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил ст. 22 ЦК України, оскільки положеннями даної статті визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто, порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Відповідно до приписів ст. 22 ЦК України, у виді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Отже, кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини. Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Тому саме позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Така ж правова позиція висловлена й у висновках Верховного суду України, викладених у постанові від 18 травня 2016 року (справа № 6-237цс16). Однак, позивачем зазначені вище обставини жодними належними і допустимими доказами не доведені. Відсутні такі докази і в матеріалах справи. Позивачем не доведено реальність намірів та можливість реального отримання заявленої в позові суми, наведений позивачем розрахунок упущеної вигоди є теоретичним, побудованим на можливих очікуваннях певного доходу та не підтверджений будь-якими доказами, що свідчили б про конкретний розмір доходу, який міг би і повинен був отримати позивач в майбутньому. Тобто, «курсова різниця» жодним чином не може бути упущеною вигодою, оскільки кредитор міг і не отримати такі доходи. Коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не можна розцінювати як неправомірні дії боржника, що призвели до позбавлення кредитора можливості отримати прибуток, оскільки кредитор міг і не отримати такі доходи. Курсова різниця - це різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах. Така ж правова позиція висловлена й у висновках Великої Палати Верховного суду, викладених у постанові від 30 травня 2018 року (справа № 14-79цс18). Підсумовуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що відповідач, повністю сплативши згідно вказаного судового рішення заборгованість перед позивачем, виконав зобов`язання, покладене на нього цим судовим рішенням. Крім того, суд звертає увагу й ті обставини, що офіційний курс гривні до іноземних валют в різні періоди часу може змінюватися (зростати або падати), однак вказана обставина не є підставою для пред`явлення стороною у зобов`язанні, спір щодо якого вирішений судом, після цього до іншої сторони додаткових вимог про стягнення курсової різниці. При цьому ані положеннями ч. 2 ст. 16 ЦК України, ані будь-яким іншим законом, ані умовами укладеного між сторонами договору позики не передбачена можливість позичальника захистити своє порушене право в обраний ним спосіб, а саме стягнення курсової різниці валют, яка утворилась після ухвалення судового рішення у зв`язку зі знеціненням гривні відносно долара США. Що ж стосується процентів за користування грошовими коштами, нарахованих за період з 01 грудня 2014 року по 30 грудня 2016 року, то суд враховує, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за договором позики припиняється після спливу визначеного договором строку цієї позики чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із приписами ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Тобто, вимоги позивача про стягнення процентів за користування грошовими коштами після 11 березня 2014 року (сплив визначеного договором строку позики) не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства. Така ж правова позиція висловлена й у висновках Великої Палати Верховного суду, викладених у постанові від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18). Таким чином, за час прострочення виконання грошового зобов`язання кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів за користування грошовими коштами, однак таких вимог позивач не заявляв, у зв`язку із чим позовні вимоги про стягнення процентів, нарахованих після спливу визначеного договором позики строку цієї позики, є безпідставними та необґрунтованими. На підставі вищевикладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд приходить до висновку про неможливість задоволення позову, оскільки відсутні передбачені законом підстави для стягнення з відповідача курсової різниці та процентів за користування коштами, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed