Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-15 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, посилаючись на ті обставини, що 19 квітня 2019 року вона уклала шлюб з [PERSON] . До реєстрації шлюбу впродовж півтора року вони з [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. 22 квітня 2019 року, перебуваючи у шлюбі, вони за спільні кошти купили житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0650 га за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 32229101102:01:084:0006, яка не є приватизованою. Спірний будинок має статус майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки був набутий за час шлюбу. Відповідач заперечує її право на володіння, користування та розпорядження спірним будинком, перешкоджає в користуванні ним. У зв?язку з порушенням відповідачем її прав, як власника майна, вона змушена звернутися з позовом про захист порушенного права до суду. Посилаючись на правила статті 60 Сімейного кодексу України, просила визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Заперечуючи проти позову та посилаючись на безпідставність вимог позивача, відповідач пред`явив зустрічний позов. Вимоги за зустрічним позовом обгрунтував тим, що він є громадянином Турецької Республіки, має дозвіл на проживання в Україні. 19 квітня 2019 року між ним та позивачем [PERSON] було зареєстровано шлюб. 22 квітня 2019 року ним, на підставі договору купівлі - продажу житлового будинку, було набуто у власність житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] . Вважає, що спірний житловий будинок не має статусу спільної власності подружжя, оскільки будинок був придбаний на його власні кошти, набуті до вступу в шлюб з позивачем. Позивач не проживала з ним однією сім?єю у спірному житловому будинку, спільного господарства та побуту вони не вели, спільного прибутку не мали. Позивач повністю перебувала на його утриманні, до укладеного з ним шлюбу відносилася формально, наміру створити родину не мала. Просив суд постановити судове рішення, яким встановити факт, що режим спільної сумісної власності на майно у виді житлового будинку по [ADDRESS] , яке набуте ним у приватну власність за особисті кошти під час шлюбу з позивачем [PERSON] , не розповсюджується на позивача, на підставі статті 57 Сімейного кодексу України, визнати нерухомість у виді житлового будинку під номером [ADDRESS] його особистою приватною власністю. Процесуальні дії у справі, заяви, клопотання учасників справи Ухвалою судді Миронівського районного суду Київської області від 28 серпня 2020 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку. Ухвалою Миронівського районного суду Київської області від 19 листопада 2020 року справу ЄУН 371/720/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку об`єднано в одне провадження зі справою ЄУН 371/762/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту, визнання майна особистою приватною власністю. Ухвалою Миронівськогорайонного суду Київської області від 23 грудня 2020 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті. Аргументи учасників справи Відзив на позовну заяву 17 вересня 2020 року відповідач [PERSON] подав відзив на первісний позов. У відзиві відповідач вказав, що позовні вимоги [PERSON] не визнає та просить відмовити у їх задоволенні в повному обсязі. Заперечуючи проти заявлених [PERSON] вимог, вказав, що нею не наведено підстав та доказів того, що сторони проживали однією сім?єю до реєстрації шлюбу та набуття права власності на спірний житловий будинок. Також [PERSON] не надано доказів на підтвердження тих обставин, що спірний житловий будинок був набутий за рахунок спільних коштів подружжя, чи її особистих коштів, та доказів, що будинок було набуто в інтересах сім?ї. Будинок був придбаний ним за кошти, які накопичені ним особисто до шлюбу. Із зазначених підстав, посилаючись на правила статті 57 Сімейного кодексу України, вважає, що спірний житловий будинок є його особистою приватною власнтістю. Позивач за основним позовом [PERSON] своїм правом на подання відзиву на зустрічний позов [PERSON] про встановлення факту, визнання майна особистою приватною власністю не скористалася. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача - адвокат Невкритий В.М., заявлені вимоги підтримали. В обґрунтування заявлених вимог послалися на обставини, викладені в позовній заяві. Додатково представник позивача повідомив, що оскільки спірний житловий будинок було придбано за спільні кошти, стало питання про необхідність отримання згоди [PERSON] на придбання вказаного житлового будинку. В зв?язку з чим в п. 12 зазначеного договору купівлі - продажу житлового будинку зазначено, що покупець, [PERSON] , діяв за згодою дружини, [PERSON] , яка викладена на заяві, засвідченій нотаріально приватним нотаріусом Миронівського районного нотаріального округу Київської області 22 квітня 2019 року. Вимоги за зустрічним позовом про встановлення факту, визнання майна особистою приватною власністю [PERSON] , не визнав. Пояснив, що [PERSON] були внесені особисті кошти у придбання спірного будинку у розмірі половини вартості будинку. Надати докази походження таких коштів не можливо, оскільки це були готівкові кошти, які зберігалися у неї. Офіційно працевлаштованою позивач не була, працювала продавцем у торговій точці, яка належала відповідачу. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Зозуля О.М., позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку не визнав з підстав, зазначених у відзиві на позов. Додатково пояснив, що [PERSON] не було доведено в судовому засіданні той факт, що вона фактично проживала з [PERSON] до реєстрації шлюбу однією сім?єю, при цьому зазначив, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком. Також звернув увагу на те, що [PERSON] не доведено факту, що вона вклала особисті кошти у придбання спірного житлового будинку. Вважає, що отрмання згоди [PERSON] на укладення договору купівлі - продажу спірного житлового будинку було викликано необхідністю формального дотримання процедури укладення договорів особами, які перебувають у шлюбі, передбаченої статтею 65 Сімейного кодексу України. Проте дотримання такої вимоги законодавства нотаріусом не свідчить про спільність коштів подружжя, за які було придбано нерухоме майно. Позовні вимоги за зустрічним позовом про встановлення факту, визнання майна особистою приватною власністю підтримав в повному обсязі з підстав, викладених в зустрічній позовній заяві. Додатково пояснив, що позивач [PERSON] не вкладала особистих коштів у придбання спірного житлового будинку. Нею не надано жодного доказу на підтвердження факту придбання спірного житлового будинку за рахунок коштів, набутих у шюбі з відповідачем або особистих коштів. Фактичні обставини справи Судом встановлені такі фактичні обставини і відповідні їм правовідносини. 19 квітня 2019 року між позивачем [PERSON] та відповідачем громадянином Турецької Республіки [PERSON] було зареєстровано шлюб, про що Бориспільським міськрайонним відділом режавної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області 19 квітня 2019 року було зроблено актовий запис № 155. Вказана обставина підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 9). 22 квітня 2019 року між відповідачем [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу житлового будинку [ADDRESS] , з господарськими будівлями та спорудами. Право власності на 1 цілу частку вказаного житлового будинку було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно за [PERSON] . Житловий будинок має загальну площу 80 кв.м., житлову 45,8 кв.м., а також господарські будівлі та споруди. Відповідно до п. 12 зазначеного договору купівлі - продажу житлового будинку покупець, [PERSON] , діяв за згодою дружини, [PERSON] , яка викладена на заяві, засвідченій нотаріально приватним нотаріусом Миронівського районного нотаріального округу Київської області 22 квітня 2019 року, зареєстрованій в реєстрі за № 1261. Такі обставини підтверджуються даними договору купівлі - продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Миронівського районного нотаріального округу Шепітко В.В. 22 квітня 2019 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1262 (а.с. 13-13 зв., 66-67); Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкта нерухомого майна (а.с. 12-12 зв., 64-65); копії технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] (а.с.68-72). 26 червня 2020 року шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення Богуславського районного суду Київської області у справі № 358/401/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Під час розгляду справи про розірвання шлюбу судом було встановлено, що сімейно-шлюбні відносини мають формальний характер, оскільки з грудня 2019 року фактично припинені (а.с.120-121). Відповідачем [PERSON] за період з грудня 2015 року по травень 2018 року, тобто до реєстрації шлюбу з позивачкою [PERSON] , на власному депозитному рахунку в Halkbank (Туреччина) було накопичено коши на загальну суму 34322,07 дол. США та 154452,05 турецьких лір. Позивачем [PERSON] , яка діяла від імені [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Миронівського районного нотаріального округу Шепітко В.В. 26 червня 2019 року (реєстровий № 2082), було укладено договори про приєднання житлового будинку [ADDRESS] до електромережі. Згідно з наявними в справі платіжними документами, за рахунок [PERSON] здійснено відповідні платежі за надані послуги з приєднання, що підтверджується квитанціями, 18 липня 2019 року на 7896,00 грн. (а.с. 134) та від 16 жовтня 2019 року на 498,04 грн. (а.с.142). Вказані обставини підтверджуються даними Реєстрів платежів, здійснених [PERSON] шляхом внесення на власний депозитний рахунок Halkbank, Туреччина в період з 03 серпня 2017 року по 29 травня 2018 року на загальну суму 33922,07 дол. США та 78202,05 турецьких лір, в період з 01 грудня 2015 року по 01 жовтня 2015 року на загальну суму 76250 тур.лір та 400 дол.США (а.с.74-82), та даними Реєстрів платежів здійснених [PERSON] шляхом переказу через платіжну систему Western Union BPN, Туреччина на користь [PERSON] в період з 03 вересня 2019 року по 30 квітня 2020 року на загальну суму 1357 дол.США (а.с. 83-89). Мотиви суду та застосовані норми права Суд, заслухавши представника позивача за первісним позовом [PERSON] , представника відповідача за первісним позовом Зозулю О.М. , дослідивши надані матеріали справи, всебічно та повно з?ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об?єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що первісний позов не підлягає до задоволення, зустрічний позов належить задовольнити частково. Частиною другою статті 3 Сімейного кодексу України визначено, що сім?ю складають особи, які спільно проживають, пов?язані спільним побутом, мають взаємні права та обов?язки. Згідно із частиною першою статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов?язків подружжя. Відповідно до частин першої та другої статті 21 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім?єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов?язків подружжя. Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо), відсутність самостійного заробітку (доходу). Відповідно до правил пункту 3 частини 1 статті 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Таким чином, сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об?єктів права спільної сумісної власності подружжя. За змістом статей 69, 70 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Проте, така презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об?єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім?єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім?єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов?язків. Отже, проживання однією сім?єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною, визначеною законом підставою для виникнення у них прав та обов?язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об?єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об?єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв?язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім?єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Таким чином, судом встановлено, що спірний житловий будинок було придбано відповідачем через два дні після реєстрації шлюбу між позивачем та відповідачем. У відповідача на момент придбання житлового будинку були наявні особисті кошти. Твердження позивача [PERSON] про те, що до моменту реєстрації шлюбу вона фактично проживала спільно з відповідачем однією сім?єю без реєстрації шлюбу та про те, що спірний будинок було придбано за спільні кошти подружжя чи з внесенням нею особистих коштів, не знайшли ствого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, вимог про встановлення юридичного факту для підтвердження факту проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбу [PERSON] не заявляла. Висновки за результатами розгляду Згідно правилстатті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За правилами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. З урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та засад змагальності сторін, а також покладення обов?язку щодо спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте в період шлюбу, суд вважає, що відповідачем [PERSON] доведено належними та допустимими доказами факт набуття спірного житлового будинку за особисті кошти, що накопичені ним до реєстрації шлюбу. Натомість, позивачем [PERSON] доводи відповідача про набуття спірного житлового будинку за рахунок його особистих коштів не спростовано. Позивачем [PERSON] не доведено належними та допустимими доказами факт набуття спірного майна (житлового будинку) під час ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов?язків, внаслідок спільної праці або за спільні кошти, набуті за час фактичного проживання з відповідачем до реєстрації шлюбу. Також позивачем не надано доказів участі у придбанні спірного житлового будинку за рахунок її особистих коштів. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що обставини, якими обґрунтовано позовні вимоги [PERSON] не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому позовні вимоги про визнання права власності на 1/2 частину спірного житлового будинку не підлягають до задоволення. Натомість, суд вважає доведеними обставини придбання спірного житлового будинку за особисті кошти відповідача [PERSON] , а тому позовні вимоги за зустрічним позовом про визнання спірного житлового будинку особистою приватною власністю підлягають до задоволення. Щодо вимог відповідача [PERSON] про встановлення факту, що режим спільної сумісної власності на майно житловий будинок по [ADDRESS] , яке набуте у приватну власність позивачем [PERSON] за особисті кошти при перебуванні у шлюбі з [PERSON] , не розповсюджуються на [PERSON] , судом зазначається наступне. Згідно з ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідний порядок застосовується, зокрема, якщо встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника. Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (ч. 4 ст. 315 ЦПК України). У частині 1 статті 315 ЦПК України наведено перелік юридичних фактів, які підлягають встановленню в судовому порядку. Відповідно до частини 2 вказаної статті, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду порядком окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій; встановлення факту не має бути пов?язано з наступним вирішенням спору про право, підвідомчого суду; заявник не має іншої можливості одержати чи поновити документи, які посвідчують факт, що має юридичні наслідки; чинним законодавством не передбачений інший позасудовий порядок встановлення юридичних фактів. У даній справі сторони заявили вимоги про право на нерухоме майно. Вимоги за зустрічним позовом відповідач обґрунтував фактом набуття майна за власні кошти. Питання встановлення факту набуття майна та режиму набутого в шлюбі майна підлягає до з?ясування в процесі розгляду спору про право на це майно. Факт нерозповсюдження на особу режиму спільної сумісної власності на нерухоме майно не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, тому провадження у справі у частині встановлення вказаного факту підлягає закриттю. Щодо розподілу судових витрат Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду відповідач [PERSON] сплатив судовий збір в сумі 842 гривні 80 копійок. Таким чином з позивача [PERSON] на користь відповідача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в розмірі 842 гривні 80 копійок.

Outcome: partial