Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. 23 листопада 2020 року представник позивачки [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що позивачка з 02.09.2019 року працювала вчителем початкових класів Охтирської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 4 імені Остапа Вишні, має загальний трудовий стаж вчителя 11 років. За час роботи не мала жодних порушень трудової дисципліни, не мала стягнень, а навпаки неодноразово мала подяки і гарні відзиви як від педагогічних колективів, так і від батьків своїх учнів, виконувала свою роботу на високому професійному рівні. З 2020 року на посаді директора школи почала працювати [PERSON] , яка вчиняла, як зазначає позивачка, психологічний тиск на педагогічних працівників з метою звільнення з роботи. З вересня 2020 року на [PERSON] директор почала вчиняти психологічний вплив з метою змушування написати заяву про звільнення з роботиабо про переведення на іншу посаду, а саме вчителя інклюзивної освіти, яка передбачала роботу на 0,5 ставки. Позивачка категорично заперечувала та через психологічний та емоційний тиск директора отримала стрес та звернулася до лікаря. 29.09.2020 року близько 18 години без попередження, незважаючи на небажання позивачки ні з ким спілкуватись, незважаючи на хворобливий стан та вживання ліків, які впливали на психічний стан людини, до позивачки з`явилась директор школи та почала вимагати написати заяву про переведення на іншу посаду. Позивачка не будучи здатною чинити супротив і перебуваючи в хворобливому стані, під диктовку написала дві заяви. Перша заява була про звільнення її з посади вчителя, друга про переведення на посаду вчителя інклюзивної освіти на 0,5 ставки. Позивачка зазначає, що заява про звільнення написана нею в стані, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій, оскільки знаходилася в тяжкому депресивному розладі, під впливом сильнодіючого медичного препарату за призначенням лікуючого лікаря і стан здоров`я позивачки був вкрай незадовільним. Заява позивачки про переведення взагалі зникла. З 30 вересня 2020 року по 21 жовтня 2020 року позивачка перебувала на лікарняному, однак 04.11.2020 року поштою вона отримала наказ № 118-к від 30.09.2020 року про її звільнення та трудову книжку. Вищевказаний наказ про звільнення [PERSON] за власним бажанням з 30.09.2020 рокувважає незаконним. Просить поновити строк звернення до суду; визнати незаконними та скасувати наказ № 118-к від 30.09.2020 року про звільнення [PERSON] за власним бажанням з 30.09.2020 року згідно ст. 38 КЗпП України; поновити [PERSON] на посаді вчителя початкових класів Охтирської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №-4 імені Остапа Вишні Охтирської міської ради Сумської області; стягнути з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу з часу звільнення по дату ухвалення судового рішення та допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення заробітної плати за один місяць. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 24.11.2020 року вказаний позов залишено без руху, надано строк для усунення недоліків (а.с. 28-29). 08.12.2020 року ухвалою судді Охтирського міськрайонного суду Сумської області відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.Відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Відповідач та третя особа отримали копію ухвали про відкриття провадження в справі з копією позову та доданих матеріалів 18 грудня 2020 року, про що в справі маються розписки (а.с.43-44), будь-яких заяв не надали. Відповідач відзиву на позов не подав, третя особа не скористалася своїм правом подати пояснення, заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження відповідач не подав. Відповідач надав до суду 22.12.2020 року довідку про середньомісячну заробітну плату [PERSON] (а.с.39-40). Враховуючи, що від сторін у справі клопотань не надійшло, заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження сторонами не надано, сторони не ініціювали перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження після отримання ухвали суду про відкриття провадження в справі, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, вказана справа відноситься відповідно до положень ст.19, ст.274 ЦПК України до малозначних справ, її розгляд визначено судом в ухвалі про відкриття провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, позивачкою відповідно до положень ЦПК України надано в повному обсязі необхідні докази в обґрунтування позову, інших клопотань щодо надання чи витребування доказів сторонами не заявлялося, суд не знаходить підстав для переходу до розгляду справи в порядку загального провадження та вважає можливим розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у відповідності до положень ст.ст.277-279 ЦПК України. Згідно із частиною першою статті 7 ЦПК України розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Оскільки, Охтирським міськрайонним судом не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні), а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому частиною п`ятою статті 272 ЦПК України. З огляду на те, що згідно із частиною першою статті 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, така інформація оприлюднюється на офіційному веб-порталі судової влади України. Наведене положення відповідає практиці Європейського суду з прав людини і не може автоматично вважатися порушенням п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. В розумінні ч.6 ст.279 ЦПК України характер спірних правовідносин та предмет доказування у даній справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи. Оскільки, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, тому, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, проаналізувавши матеріали справи, дослідивши письмові докази, прийшов до наступного висновку. Фактичні обставини, встановлені судом. Як встановлено судом [PERSON] працювала вчителем початкових класів Охтирської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 4 імені Остапа Вишні з 02 вересня 2019 року, що підтверджується копію трудової книжки [PERSON] (а.с. 9-10). Наказом від 30 вересня 2020 року № 118-к [PERSON] звільнено з посади вчителя початкових класів Охтирської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 4 імені Остапа Вишні за власним бажанням 30.09.2020 року згідно зі ст. 38 КЗпП України, з виплатою компенсації за невикористану основну відпустку у кількості 5 календарних днів за період роботи з 02.09.2020 по 30.09.2020. У зв`язку з неявкою за трудовою книжкою та повним розрахунком з закладу освіти позивачці надіслано поштою трудову книжку з відповідним записом та наказ про звільнення, які позивачка отримала 04.11.2020 року (а.с.12-13,14). Встановлено, що з 30 вересня 2020 року по 02 жовтня 2020 року, з 05 жовтня 2020 року по 09 жовтня 2020 року, з 12 жовтня 2020 року по 20 жовтня 2020 року [PERSON] перебувала на лікарняному, що підтверджується листками непрацездатності серія АДЧ № 267027 від 30.09.2020 року, серії АДФ № 698852 від 05.10.2020 та серії АЛГ № 182677 від 12.10.2020 року (а.с.19). Як вбачається з довідки сімейного лікаря Охтирського міського центру первинної медико-санітарної допомоги Комунального некомерційного підприємства Охтирської міської ради [PERSON] звернулася за медичною допомогою до сімейного лікаря 29.09.2020 року, зазначено діагноз (а.с.16). В зв`язку з цим [PERSON] призначено відповідне лікування, що підтверджується копією медичної документації (а.с.18). Підставою для звільнення з роботи позивачки слугувала її письмова заява від 29 вересня 2020 року на ім`я директора Охтирської ЗОШ І-ІІІ ступенів №4 ім. Остапа Вишні написана власноруч [PERSON] про звільнення з займаної посади за власним бажанням (а. с.21). Мотиви суду. Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до статті 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). Положеннями статті 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (частина четверта статті 24 КЗпП України). Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою. Суд зазначає, що сторони трудових правовідносин не можуть в односторонньому порядку змінювати строки попередження. Працівник, який попередив роботодавця про розірвання на його вимогу трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати таку заяву, за винятком випадків, коли на його місце було запрошено особу в порядку переведення з іншого місця роботи за погодженням між керівництвом двох роботодавців. При цьому, якщо відсутнє усне чи письмове відкликання заяви про звільнення за власним бажанням і після закінчення строку трудового договору його не було розірвано, а працівник не наполягає на звільненні, дія договору вважається продовженою. Винятки становлять випадки розірвання договору з поважних причин, про що зазначає працівник. Разом з тим, із заяви про звільнення за власним бажанням жодних причин для розірвання трудового договору раніше двотижневого строку попередження позивачка не зазначила. Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду по справі №279/3334/17-ц провадження №61-38688св18 від 20 травня 2020 року. Отже, недотримання двотижневого строку попередження є порушенням вимог КЗпП України. Відповідач не надав суду жодних доказів про наявність поважних причин для звільнення працівника раніше двотижневого строку. Таким чином, у роботодавця підстав (поважних причин) для звільнення раніше двотижневого строку попередження працівника [PERSON] не було. Крім того, суд зазначає, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 статті 40 КЗпП України, тобто через нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні), а також у період перебування працівника у відпустці (перше речення частини третьої статті 40 КЗпП України). Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 статті 40 КЗпП України, тобто через нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні), а також у період перебування працівника у відпустці (перше речення частини третьої статті 40 КЗпП України). Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду, слідуючи підходу КС України, застосованому у рішенні N 6-р (II)/2019 від 4 вересня 2019 року, зробив висновок про те, що положення частини третьої статті 40 КЗпП України, яка встановлює гарантію захисту працівника від незаконного звільнення, поширюється на усі трудові правовідносини (див. постанови від 30 жовтня 2019 року у справі N 310/2284/17, від 13 листопада 2019 року у справі N 545/1151/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі N 522/3410/15-ц, від 29 січня 2020 року у справі N 320/7991/16, від 19 лютого 2020 року у справі N 405/1526/17-ц, від 16 березня 2020 року у справі N 640/10761/14-ц, від 11 червня 2020 року у справі N 481/1043/17, від 8 липня 2020 року у справі N 752/11686/18, від 29 липня 2020 року у справі N 305/1229/18). Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі №205/4196/18 провадження №14-670цс19. Рішенням Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року № 6-р(II)/2019 у справі № 3-425/2018 (6960/18) визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини третьої статті 40 КЗпП України. В рішенні Конституційного Суду України України від 04 вересня 2019 року № 6-р(II)/2019 у справі № 3-425/2018 (6960/18) зазначено, що положеннями частини третьої статті 40 КЗпП України закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Положення частини третьої статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини та не суперечать Конституції України. Оскільки позивачка була звільнена у період її тимчасової непрацездатності, суд дійшов висновку про поновлення [PERSON] на роботі. Щодо вирішення питання про порядок обчислення розміру середньої заробітної плати, яка підлягає до стягнення, суд зазначає наступне. Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 № 100 визначено, що розмір стягнення середньої заробітної плати слід розраховуючи, виходячи із середньоденного заробітку позивача за два останні місяці роботи до звільнення, помноженого на кількість робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Згідно з довідкою Охтирської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 4 імені Остапа Вишні Охтирської міської ради Сумської області від 22.12.2020 року №01-29/626 середньоденний заробіток [PERSON] становив 364, 52 грн. (а.с. 30). При цьому суд враховує лист Міністерства соціальної політики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік» від 29.07.2019 року №1133/0/206-19 та лист Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 2.08.2020 року №3501-06/219 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2021 рік». Суд приводить розрахунок середнього заробітку: за виключенням святкових та вихідних днів, кількість робочих днів позивачки з дати звільнення, тобто звільнена 30 вересня 2020 року, а наступний робочий день 01 жовтня 2020 року по 27 січня 2021 року складає 81 робочий день, а саме за жовтень 2020 року - 21 робочих днів, за листопад 2020 року - 21 робочих днів, за грудень 2020 року - 22 робочих днів, за січень 2021 року - 17 робочих днів (21+21+ 22+9), а всього з 01.10.2020 по 27.01.2021 року кількість робочих днів позивачки становить 81, тому сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 29 526,12 грн. з розрахунку 364, 52 грн. (середньоденна заробітна плата) Х 81 (кількість робочих днів з часу звільнення по 27.01.2021 року. Таким чином, з відповідача на користь [PERSON] стягненню підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 29 526,12 грн. в межах заявлених вимог за період з 01.10.2020 року по 27.01.2021 року з відрахуванням з даної суми всіх необхідних податків і обов`язкових платежів. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає суму, що підлягає стягненню, без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Враховуючи встановлені обставини, позов позивачки підлягає задоволенню, а саме з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток у розмірі 29 526,12 (81 робочий день х 364, 52 грн. середньоденну заробітну плату), а наказ директора Охтирської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 4 імені Остапа Вишні Охтирської міської ради Сумської області Єременко Т.С. № 118-к від 30.09.2020 року, за яким з 30.09.2020 року звільнено [PERSON] згідно зі ст. 38 КЗпП України підлягає скасуванню, як незаконний. Враховуючи наявність підстав для задоволення позову питання судових витрат суд вирішує відповідно до Глави 8 ЦПК України. Щодо строків звернення до суду за вирішенням трудових спорів. Трудові спори розглядаються районними, районними у місті, міськими чи міськрайонними судами (пункт 2 частини першої статті 221 КЗпП України). Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Так, у частині першій зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. Як зазначено вище позивачка отримала трудову книжку та наказ від 30 вересня 2020 року № 118-к, яким [PERSON] звільнено з посади вчителя початкових класів Охтирської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 4 імені Остапа Вишні за власним бажанням 30.09.2020 року згідно зі ст. 38 КЗпП України, з виплатою компенсації за невикористану основну відпустку у кількості 5 календарних днів за період роботи з 02.09.2020 по 30.09.2020, лише 04.11.2020 року, що підтверджується даними Укрпошти (а.с.14). 23 листопада 2020 року позивачка звернулася до суду з позовом про поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу. Виходячи з зазначеного, суд вважає, що позивачкою пропущений строк звернення до суду з поважних причин, так як наказ про її звільнення вона отримала поштою 04.11.2020, а тому причини пропуску позивачкою строку звернення до суду з цим позовом є поважними та підлягають поновленню. Висновок суду. Таким чином, аналізуючи приведені докази, даючи їм оцінку в їх сукупності, з урахуванням вищевказаних обставин, з урахуванням принципів законності, суспільного і загального інтересу, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінюючи у справі докази в цілому, так і кожний доказ, який міститься у справі, з урахуванням принципів розумності, пропорційності, виваженості, справедливості, балансу інтересів сторін, меж дозволеного втручання, вирішуючи справу в межах заявлених вимог, з урахуванням наданих доказів, суд приходить до висновку, що маються законні підстави дляскасування наказу директора Охтирської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 4 імені Остапа Вишні Охтирської міської ради Сумської області Єременко Т.С. № 118-к від 30.09.2020 року, за яким з 30.09.2020 року [PERSON] звільнено згідно зі ст. 38 КЗпП України, поновлення [PERSON] на посаді вчителя початкових класів Охтирської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 4 імені Остапа Вишні Охтирської міської ради Сумської області та стягнення з Охтирської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 4 імені Остапа Вишні Охтирської міської ради Сумської області на користь позивачки середнього заробітку за період з 01.10.2020 року по 27.01.2021 року в сумі 29 526,12 грн. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Щодо судових витрат. По справі маються судові витрати, а саме позивачкою сплачено за дві позовні вимоги по 840, 80 грн. судового збору, а всього 1681, 60 грн. Враховуючи наявність підстав для задоволення позову, на користь позивачки з відповідача підлягають стягненню судові витрати відповідно до положень ст. 141 ЦПК України в розмірі 1681, 60 грн., з відповідача на користь держави необхідно стягнути 2102 грн. судового збору за позовну вимогу щодо поновлення на роботі. На підставі викладеного,

Outcome: approved