Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача. Позивачка просить припинити право спільної сумісної власності та визнати квартиру за адресою [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON] . В обґрунтування посилається на те, що з відповідачем по справі перебувала в шлюбі з 28 липня 2004 року. Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області віл 21 грудня 2020 року по цивільній справі № 559/219/20 їх шлюб розірвано. За період шлюбу ними було спільно набуто житловий об`єкт нерухомості - вищезазначену двокімнатну квартиру, право власності зареєстровано на [PERSON] 06.06.2017. За договором купівлі-продажу дану квартиру було оцінено в 258 142.90 грн. Розрахунок за придбання квартири проводився за кошти, які позивачка позичала у своїх знайомих, що підтверджується розписками, доданими до заяви, та повертала їх з власних коштів, що заробляла самостійно на роботі за кордоном в країні Італія, що підтверджується копіями закордонного паспорта з відмітками про перетин кордону. Також за власні кошти робила ремонт в квартирі. За період спільного проживання з відповідачем він вів розгульний спосіб життя та ніде не працював. Позивачка постійно та безперервно працювала за кордоном та зароблені кошти витрачала на покращення умов проживання спільних дітей в цій квартирі. Таким чином, фактично придбання квартири за адресою [ADDRESS] було здійснено за особисті кошти позивачки, які були зароблені нею, відповідач жодного вкладу в придбання цього житла не зробив. Відтак вважає, що вказана квартира не може бути визнана спільною сумісною власністю подружжя. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі Позивачка, згідно поданої заяви просить розглянути справу у її відсутність, позовні вимоги повністю підтримує і просить задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, подав заяву, згідно якої позов визнає, проти задоволення позову не заперечує та просить справу розглянути без його участі. Згідно ч.3 ст.200, ч.4 ст.206 ЦПК України суд ухвалює рішення про задоволення позову у випадку визнання позову відповідачем і якщо таке визнання прийняте судом. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом. Судом встановлено, що у квартирі за адресою [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] - власник, [PERSON] , [INFO] - дружина, [PERSON] , [INFO] , - дочка, [PERSON] , [INFO] , - дочка (а.с.9). Право власності на квартиру, площею 52,2 кв.м по [ADDRESS] , зареєстровано на [PERSON] , на підставі укладеного Договору купівлі-продажу від 06.09.2017 (а.с.17), згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.09.2017 (а.с.10). [PERSON] отримала в борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 4000 доларів США, згідно з борговою розпискою від 17.07.2017 (а.с.11). [PERSON] отримала в борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 5000 доларів США, згідно з борговою розпискою від 09.07.2017 (а.с.12). Від [PERSON] з Італії були здійснені грошові перекази: 01.10.2021 на ім`я [PERSON] на суму 200 євро; 30.08.2021 на ім`я [PERSON] на суму 700 євро; 04.10.2021 на ім`я [PERSON] на суму 100 євро (а.с.13-15). IV. Норми права, які застосував суд. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, придбане нею чи ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи; вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. V. Мотивована оцінка і висновки суду. Під час розгляду справи відповідач визнав позов у повному обсязі і таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тож, дослідивши надані сторонами докази, суд робить висновок про наявність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі. Таким чином, суд робить висновок, що перебуваючи у шлюбі з [PERSON] , [PERSON] придбала за власні грошові кошти квартиру по [ADDRESS] . Зважаючи, що відповідач не заперечує цього факту і в матеріалах справи містяться докази придбання квартири саме [PERSON] , то необхідно припинити право спільної сумісної власності на дану квартиру та визнати за [PERSON] право приватної власності на квартиру по [ADDRESS] . На підставі викладеного,

Outcome: approved