Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-12 00:00:00

І. Стислий виклад позицій позивача та відповідача 1. Виклад позиції позивача. 24.06.2019 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом до [PERSON] про збільшення мінімального розміру аліментів на утримання дитини, у якому просить змінити розмір аліментів, що стягуються із [PERSON] на її користь на утримання сина - [PERSON] , [INFO] , визначивши їх у частці від доходу в розмірі однієї чверті (1/4 частини) його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття; стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати на надання їй професійної правничої допомоги, відповідно до поданих документів. Мотивуючи позовні вимоги, [PERSON] зазначила, що з 09.06.2013 року по 18.04.2016 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON] . Від шлюбу у неї та відповідача народилася дитина - син [PERSON] . [INFO] . 25.04.2016 року Шаргородським районним судом за її заявою видано судовий наказ про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] . На підставі судового наказу Шаргородського районного суду Вінницької області від 25.04.2016 року з відповідача на її користь із [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] у розмірі 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 04.04.2016 року і до повноліття дитини. З дня присудження аліментів минуло три роки, змінилося сімейне законодавство, зокрема збільшено соціальні стандарти щодо мінімального розміру аліментів, а тому аліменти, які сплачує відповідач, не забезпечують належним чином утримання дитини. На даний час її матеріальне становище погіршилося, оскільки змінився рівень життя, підвищилися ціни, а відповідач аліменти сплачує невчасно та не у повному обсязі, чим ставить її у скрутне матеріальне становище. Про своє місце роботи та розмір доходів відповідач не повідомляє, у зв`язку з чим значний обсяг обов`язків по утриманню дитини покладено на неї, що ставить її та відповідача у нерівні умови. Також, змінився її сімейний стан, так як 17.08.2019 року вона уклала шлюб із [PERSON] 08.05.2019 року вона надіслала до Чернівецького РВ ДВС ГТУЮ у Вінницькій області заяву про відкриття виконавчого провадження, а 27.05.2019 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та проведено розрахунок заборгованості, згідно з яким станом на 01.06.2019 року заборгованість відповідача зі сплати аліментів становить 23366,9 грн. Відповідач здоровий, працездатний, працює та отримує доходи, тому має можливість сплачувати аліменти у частці від його доходу, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, проте добровільно не бажає сплачувати аліменти навіть у мінімальному гарантованому законодавством розмірі. В судове засідання позивач [PERSON] не прибула, 13.08.2019 року на електронну адресу суду надіслала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити (а.с.39). 2. Виклад позиції відповідача. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, відзиву на позов [PERSON] до нього про збільшення мінімального розміру аліментів на утримання дитини із викладенням своїх заперечень до суду не подав, проте, 12.08.2019 року подав заяву про визнання позову в повному обсязі (а.с.34). ІІ. Заяви, клопотання позивача, відповідача 1. Позивач [PERSON] згідно із заявами від 23.07.2019 року та від 13.08.2019 року просить про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує (а.с.30, 39). 2. Відповідач [PERSON] 12.08.2019 року подав заяву про розгляд справи у його відсутності через неможливість прибути у судове засідання, заперечень щодо позову [PERSON] не має, позовні вимоги визнає у повному обсязі (а.с.34). ІІІ. Процесуальні дії у справі 1. Відповідно до ухвали суду від 02.07.2019 року прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про збільшення мінімального розміру аліментів на утримання дитини в порядку спрощеного позовного провадження, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи на 23.07.2019 року з повідомленням (викликом) сторін, запропоновано відповідачеві у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали подати до суду відзив на позовну заяву (а.с.26-27). 2. 23.07.2019 року розгляд справи відкладено у зв`язку з неявкою відповідача на 12.08.2019 року (а.с.31). 3. Враховуючи, що сторони не прибули в судове засідання, призначене на 13.08.2019 року, а перешкод для розгляду справи судом не встановлено, то суд здійснює судовий розгляд у судовому засіданні без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази Вирішуючи спір, суд встановив, що між сторонами виникли сімейні правовідносини щодо способу виконання батьками обов`язку утримувати дитину, зокрема, щодо збільшення розміру аліментів на утримання дитини. Судом встановлено наступні фактичні обставини, що підтверджуються доказами. Суд встановив, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 09.06.2013 року, який розірвано рішенням Шаргородського районного суду від 18.04.2016 року (а.с.7-8). Від спільного проживання у шлюбі у позивача та відповідача народилася дитина: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с.6). 17.07.2018 року позивач уклала шлюб та змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с.9). На утримання сина з відповідача [PERSON] стягнуто аліменти відповідно до судового наказу Шаргородського районного суду Вінницької області від 08.04.2016 року. Вказаним судовим наказом стягнуто аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини: [PERSON] , [INFO] , в розмірі 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 04.04.2016 року і до досягнення повноліття (а.с.12). Вказана обставина підтверджується копією судового наказу Шаргородського районного суду від 08.04.2016 року у справі №152/561/16-ц, постановою про відкриття виконавчого провадження від 27.05.2019 року та розрахунком заборгованості зі сплати аліментів по виконавчому провадженню АСВП №59194706, з якого вбачається, що станом на 01.06.2019 року у відповідача [PERSON] наявна заборгованість по сплаті аліментів в розмірі 23366,9 грн. (а.с.16). Неповнолітній син сторін [PERSON] , [INFO] , проживає та знаходиться на утриманні матері - позивача [PERSON] (а.с.10-11). Крім того, судом встановлено, що матеріальне становище неповнолітнього сина сторін змінилося, оскільки зріс розмір прожиткового мінімуму, проте, аліменти на його утримання стягуються у розмірі, що є меншим за 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, зокрема у розмірі 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що є порушенням вимог ч.2 ст.182 СК України. Також, суд встановив, що змінився сімейний стан позивача, оскільки вона створила сім`ю та зареєструвала шлюб із [PERSON] (а.с.9). Таким чином, позивач [PERSON] як одержувач аліментів, відповідно до вимог ст.192 СК України, має право на звернення до суду з означеним позовом про збільшення розміру аліментів. Аналіз доказів переконує суд, що розмір аліментів, які стягнуто з відповідача згідно із судовим наказом Шаргородського районного суду Вінницької області від 08.04.2016 року і які він сплачує на утримання сина [PERSON] , є меншим, ніж встановлено ч.2 ст.182 СК України, що призводить до погіршення матеріального становища позивача, яка змушена нести більший обсяг витрат на утримання дитини для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Так, Законом України за №2037-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17.05.2017 року, який опубліковано у газеті «Голос України» за №102 від 08.06.2017 року, внесено зміни, зокрема, до статті 182 Сімейного кодексу України і визначено, що мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Позивач наполягала на задоволенні позовних вимог про збільшення розміру аліментів на утримання сина [PERSON] , визначивши їх в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, до досягнення сином повноліття, зазначаючи, що змінився мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину, а відповідач добровільно відмовляється сплачувати аліменти у мінімальному гарантованому розмірі, що визначений ст.182 СК України, що порушує право дитини на належне утримання з боку батька та ставить її сім`ю у скрутне матеріальне становище та у нерівні умови, оскільки змінився її матеріальний стан через одруження і створення іншої сім`ї. Враховуючи, що усі обставини, які становлять предмет доказування, мають бути підтверджені належними засобами доказування, суд вважає достовірно встановленими ті факти та обставини, які визнаються обома сторонами та підтверджуються доказами. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч.1 ст.78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.1 ст.81 ЦПК України). Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України). Суд вважає достовірно встановленими наступні факти, зокрема, що сторони мають дитину - неповнолітнього сина [PERSON] , утримання якого є предметом даного спору і на утримання якого з відповідача [PERSON] стягнуто аліменти на підставі судового наказу Шаргородського районного суду Вінницької області від 08.04.2016 року у розмірі 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, до досягнення сином сторін повноліття; що на даний час змінився сімейний стан позивача, яка одружилася і створила іншу сім`ю, а також змінився матеріальний стан позивача у зв`язку із потребами новоствореної сім`ї, тоді як вона змушена утримувати дитину у більшому обсязі, ніж відповідач, який відмовляється добровільно сплачувати аліменти у мінімальному гарантованому розмірі, що визначений ст.182 СК України, що порушує право дитини на належне утримання з боку батька. При цьому, судом встановлено, що відповідач проходить службу на посаді старшого інспектора ювенальної превенції сектору превенції Чернівецького відділення поліції Могилів-Подільського відділу поліції ГУНП у Вінницькій області, що підтверджується довідкою начальника Чернівецького ВП (а.с.21), проте, має заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 23366,90 грн., що вбачається із розрахунку заборгованості у виконавчому провадженні №59194706 (а.с.16). Таким чином, судом встановлено, що розмір сплачуваних відповідачем аліментів, а також наявність заборгованості відповідача за аліментами, спричиняють виникнення негативних обставин, у зв`язку із якими не достатньо та у неповній мірі забезпечене матеріальне становище дитини для її гармонійного розвитку, що суперечить вимогам ч.2 ст.182 СК України, тому, при визначенні розміру аліментів, суд вважає, що він повинен бути визначений розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки позивачем наведено обставини щодо зміни її та дитини матеріального стану, сімейного стану, та враховуючи, що на час видачі судового наказу Шаргородського районного суду від 08.04.2016 року ці обставини не існували. При цьому, суд виходить також із захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для життєдіяльності, збереження того рівня життя, який дитина має тоді, коли утримується обома батьками та отримує надійне стабільне матеріальне утримання як з боку матері, так і з боку батька. Проте, не підлягає задоволенню вимога позивача [PERSON] про визначення максимального розміру аліментів не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, оскільки, така вимога, відповідно до ч5 ст.183 СК України, стосується лише звернення до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів. V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування. Встановлені судом сімейні правовідносини щодо способу виконання батьками обов`язку утримувати дітей, зокрема, щодо збільшення розміру аліментів, регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» та Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст.51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття… Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч.1 ст.179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини (ч.2 ст. 179 СК України). За змістом ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з якими проживає дитина (ч.3 ст.181 СК України). Відповідно до ч.1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує, в тому числі, стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; … інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів (ч.2 ст.182 СК України). Стаття 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Враховуючи зміст ст.ст.181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Стаття 192 СК України вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану стягувача чи платника аліментів, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. VІ. Висновки суду Враховуючи, що позивачем наведено обставини щодо наявності підстав для збільшення розміру аліментів, то суд приходить до висновку, що позов [PERSON] щодо збільшення мінімального розміру аліментів на утримання дитини і визначення їх у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, підлягає задоволенню, так як обставини, на які зсилається позивач, підтверджуються належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, проаналізованими судом. Судом встановлено, що сплачувані відповідачем аліменти не достатньо та у неповній мірі забезпечують матеріальне становище дитини для її гармонійного розвитку, а їх розмір є меншим, ніж встановлений ч.2 ст.182 СК України, відповідно до вимог якої мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Крім того, судом встановлено, що змінився матеріальний та сімейний стан стягувача аліментів. Відтак, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання, що позов [PERSON] щодо збільшення розміру аліментів підлягає задоволенню в частині визначення у його у розмірі ј частини від заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно. Разом з тим, не підлягає задоволенню вимога позивача [PERSON] про визначення максимального розміру аліментів не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, оскільки, така вимога, відповідно до ч5 ст.183 СК України, стосується лише звернення до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню. VІІ. Розподіл судових витрат Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Згідно з вимогами ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. При зверненні до суду з означеним позовом [PERSON] не сплачено судовий збір, оскільки позивач звільнена від його сплати. Так, відповідно до п.3. ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, в тому числі позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів. Відповідач [PERSON] є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням (а.с.38), тому звільняється від сплати судового збору, відповідно до п.13 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», якою передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, у тому числі, учасники бойових дій, а також, відповідно до п.18 ст.12 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, яким передбачено, що учасники бойових дій мають пільги зі сплати податків, зборів, мита та інших платежів до бюджету відповідно до податкового та митного законодавства. Таким чином, судові витрати по сплаті судового збору підлягають компенсації за рахунок держави. Крім того, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.2 ст.133 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч.ч.1, 2 ст.137 ЦПК України). Частиною 3 ст.137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Позивачем додано до позову угоду про надання професійної правничої допомоги №36 від 21.05.2019 року, укладену між нею та адвокатом Лиськом В.П. (а.с.17); свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, Витяг з Єдиного реєстру адвокатів України (а.с.18, на звороті); розрахунок суми гонорару за надану професійну правничу допомогу від 20.06.2019 року, що полягає у наданні адвокатом попередньої консультації щодо характеру спірних правовідносин протягом 30 хв., у вивченні та правовому аналізі протягом 30 хвилин матеріалів, складанні адвокатського запиту до Чернівецького ВП протягом 15 хв., у складанні позовної заяви протягом 2 годин 30 хвилин, що становить, в цілому 1500 грн. (а.с.22); квитанцію до прибуткового касового ордера №40 від 20.06.2019 року про оплату послуг адвоката Лиська В.П. в сумі 1500 грн. [PERSON] (а.с.23). Таким чином, у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача витрати на надання професійної правничої допомоги в сумі 1500 грн., оскільки розмір витрат встановлений згідно з умовами угоди про надання професійної правничої допомоги і є співмірним із складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), з часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), з обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. Крім того, витрати на надання професійної правничої допомоги фактично понесені позивачем і документально підтверджені.

Outcome: partial