Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-09 00:00:00

І. Стислий виклад позицій учасників справи. 07 серпня 2020 року представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» звернувся до суду із позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на наступні обставини. 11 січня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого за всіма правами та обов`язками є Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль») та [PERSON] було укладено кредитні договори №014/11-134/51 та №014/11-134/52. Відповідно до умов кредитного договору №014/11-134/51, [PERSON] отримала кредит у розмірі 35000,00 грн., строком погашення до 25 грудня 2017 року. Відповідно до умов кредитного договору №014/11-134/52, [PERSON] отримала кредит у розмірі 685000,00 грн. строком погашення до 25 грудня 2017 року під 16,0% річних на купівлю нерухомого майна. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 11.01.2008 року між Банком та [PERSON] було укладено договір іпотеки № 014/11-134/52/2, згідно з яким, предметом іпотеки є нерухоме майно: нежитлова будівля, баня-сауна А1, загальною площею 528,90 кв.м, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . 17.06.2016 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Вектор Банк» укладено договір про відступлення права вимоги №114/21, відповідно до якого, право грошової вимоги за вищевказаними кредитними договорами перейшло до ПАТ «Вектор Банк». 17.06.2016 року між ПАТ «Вектор Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» укладено Договір факторінгу №265/ФК-16, відповідно до якого, право грошової вимоги за кредитними договорами перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія». 22.06.2016 року між ПАТ Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Вектор Банк» укладено договір відступлення прав за договором іпотеки, відповідно до якого право вимоги за іпотечним договором №014/11-134/52/2 від 11.01.2008р. перейшло до ПАТ «Вектор Банк». 22.06.2016 року між ПАТ «Вектор Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» укладено Договір відступлення прав за договором іпотеки, відповідно до умов якого ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» набуло статусу іпотекодержателя предмета іпотеки. Згідно Реєстру боржників, що є додатком до Договору факторінгу, у зв`язку із невиконанням зобов`язання за кредитним договором №014/11-134/51 у відповідача існує заборгованість у розмірі 22 538,06 грн. та за кредитним договором №014/11-134/52 у відповідача існує заборгованість у розмірі 900\~273,09 грн. Враховуючи наведене, просить суд про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитними договорами. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. 02.09.2020 року до суду надійшло клопотання представника позивача щодо проведення судового засідання за його відсутності та згоду на ухвалення заочного рішення судом у разі повторної неявки відповідача у судове засідання. ІІІ. Процесуальні дії суду. 12.08.2020 року ухвалою відкрито провадження у справі та призначено справу в порядку загального провадження в підготовче засідання. 04.09.2020 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. Представник позивача у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. Надав заяву про розгляд справи без його участі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. Згідно із ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у порядку заочного провадження у відсутність відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. 11 січня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого за всіма правами та обов`язками є Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль») та [PERSON] було укладено кредитні договори №014/11-134/51 та №014/11-134/52. Відповідно до умов кредитного договору №014/11-134/51, [PERSON] отримала кредит у розмірі 35000,00 грн., строком погашення до 25 грудня 2017 року. Відповідно до умов кредитного договору №014/11-134/52, [PERSON] отримала кредит у розмірі 685000,00 грн. строком погашення до 25 грудня 2017 року під 16,0% річних на купівлю нерухомого майна. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 11.01.2008 року між Банком та [PERSON] було укладено договір іпотеки № 014/11-134/52/2, згідно з яким, предметом іпотеки є нерухоме майно: нежитлова будівля, баня-сауна А1, загальною площею 528,90 кв.м, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . За змістом пунктів 1.1., 3.1.4., 6.1.,6.4. іпотечного договору іпотекодержатель має право у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання, задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. V. Оцінка суду. Підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки містить стаття 33 Закону України «Про іпотеку». Так, відповідно до абзацу 1 вказаної статті у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Згідно ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк. Частина перша статті 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, що діяла на час укладення договору іпотеки, далі - Закон № 898-ІV) передбачала право сторін іпотечного договору на позасудове вирішення питання про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки, що містить відповідне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, або окремого договору про задоволення його вимог. Статтею 37 зазначеного Закону (у цій же редакції) визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, (до якого згідно з частиною другою статті 36 прирівнюється відповідне застереження в договорі іпотеки), є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. З аналізу змісту наведених норм у їх поєднанні вбачається, що за Законом застереження в іпотечному договорі прирівнюється за своїми правовими наслідками до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який є правовстановлюючим документом. Відповідно до частини 3 статті 36 Закону України «Про іпотеку» в редакції Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» № 800-VI (далі -Закон № 800-VI), який набрав чинності 14.01.2009, договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмети іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Нова редакція статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку», викладена у підпункті 17 пункту 4 розділу ІІІ «Перехідні положення» Закону № 800-VI, не змінює встановлений раніше цими статтями порядок позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки та підстави переходу права власності на нього до іпотекодержателя, а лише уточнює їх. Аналіз наведених норм, як і Закон № 800-VI в цілому, не дає підстав вважати, що законодавець із прийняттям названого закону обмежив коло іпотечних договорів із застереженням про задоволення вимог кредитора, на підставі яких за іпотекодержателем може бути зареєстровано право власності на предмет іпотеки, лише тими договорами, які укладені після набрання чинності цим Законом. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 10.10.2011 у справі № 21-131а11 та від 18.09.2012 у справі № 21-236а12. Таких же висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 21.02. 2018 у справі № 915/297/17 та від 31.07.2018 у справі № 826/9658/15 (адміністративне провадження № К/9901/3238/18). Отже, законодавцем визначено як спосіб позасудового врегулювання зобов`язань іпотекодавця перед іпотекодержателем передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону, на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент набуття, на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. При цьому, як у позовній заяві, так й у долучених письмових доказах відсутні будь-які відомості про проведення такої оцінки. Частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Відповідно до частини третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку», яка має назву «Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки» (у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон № 1952-IV) передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до частини третьої статті 10 цього Закону визначено, що державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом. За змістом статті 18 Закону № 1952-IV перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Згідно з пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127, для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину. Відповідно до пункту 61 цього Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 9,15 Закону № 1952-IV в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, та статті 37 Закону № 898-IV порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства. Як вбачається зі змісту позовної заяви, ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» не було направлено відповідачу повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», оскільки відповідач проживає в зоні проведення Операції об`єднаних сил. Оскільки жодної дії з боку позивача, направленої на встановлення дійсного місця проживання відповідача, станом на 2020 рік та виконання наведених обов`язків - здійснено не було, суд вважає таку позицію позивача неспроможною та такою, що однозначно свідчить про недотримання ним процедури позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, визначеної п. 61 Порядку 1127. Дана позиція суду узгоджується в висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.04.2019 у справі №638/20000/16-ц відповідно до якої для реєстрації права власності на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, до державного реєстратора має звернутись належна особа-іпотекодержатель, та надати документи, які підтверджують: - направлення та вручення іпотекодавцю вимоги про усунення порушень; - сплив 30-денного терміну з моменту отримання іпотекодавцем вимоги про усунення порушень. Крім того, суд зазначає, що для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності, здійснюється при умові, що у письмовій вимозі має бути зазначена інформація про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог, оскільки ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна та повинна бути проведена оцінка майна предмету іпотеки на момент переходу права власності. Дана позиція суду узгоджується в висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 у справі №306/2053/16-ц. Жодної інформації про вартість майна, за якою мало відбуватися зарахування вимог, з урахуванням того, що ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна, суду не надано. Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду висловленої у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц, процедура продажу предмета іпотеки, передбачена\~статтею 38 Закону, може бути застосована як спосіб задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки і в судовому порядку (про що суд згідно з абзацом п`ятим частини першої\~статті 39 Закону\~має вказати у судовому рішенні про задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки), і у позасудовому порядку (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Проте звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному\~статтею 38 Закону, можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному\~статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту. У даному випадку, суд бере до уваги висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 по справі 643/17966/14-ц., де зазначено, що Банк обрав не правильний спосіб захисту своїх порушених прав. Отже, Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку, що задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу іпотекодержателем з укладенням договору купівлі-продажу будь-яким способом із наданням йому всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, є неправильним, оскільки сторонами у договорі іпотеки визначено, що судовий спосіб звернення стягнення застосовується у випадку, коли позасудове врегулювання не привело до задоволення вимог іпотекодержателя в повному обсязі. Відповідних доказів, які б підтверджували виникнення перешкод для іпотекодержателя у реалізації позасудового способу звернення стягнення на підставі іпотечного застереження у договорі іпотеки, позивачем суду не подано. Отже, позивачем не обґрунтовано порушення, невизнання або оспорення права, за захистом якого він звернувся до суду. Аналогічний правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 12.05.2019 (провадження № 14-112цс19) та від 12.06.2019 (провадження № 14-48цс19). З огляду на наведені висновки, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позову, оскільки позивач обрав неналежний спосіб захисту його прав іпотекодержателя, оскільки сторони передбачили у договорі іпотеки застереження, згідно з яким позивач має можливість самостійно звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу третій особі. Відповідно ч. 6ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Враховуючи наведене, судом не знайдено підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», тому,

Outcome: dismissed