Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-27 00:00:00

І. Стислий виклад позицій учасників справи. У грудні 2018 р. [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) звернулася до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3» Дарницького району м. Києва (далі по тексту - КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3» Дарницького району м. Києва, відповідач) про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. На обґрунтування позову зазначила, що з 1982 р. працювала в КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3» Дарницького району м. Києва на посаді молодшої медичної сестри. Наказом № 157 від 20.11.2018 її звільнено з роботи на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП України). Позивач вважає своє звільнення з роботи незаконним посилаючись на те, що її не ознайомлено з новою структурою, штатним розписом та наказом про скорочення посад, не було враховане її переважне право на залишення на роботі та не запропоновано жодної іншої посади, яку б вона могла зайняти. Позивач вказала, що її загальний стаж роботи у відповідача становить 36 років, при цьому вона сумлінно та відповідально ставилась до роботи, працювала з більшим навантаженням, ніж інші працівники, скарг на роботу не отримувала, а тому очікувала, що їй запропонують залишитись на роботі. На момент попередження про звільнення та наступне вивільнення їй не було повідомлено про наявні вакантні посади та не запропоновано іншої роботи при тому, що за цей період відповідачем приймались на роботу працівники аналогічної кваліфікації. Крім того відповідачем не було враховано, що вона має третю групу інвалідності та доглядає за хворою матір`ю похилого віку і звільнення з роботи позбавляє її засобів для існування. Інші особи, яких відповідач залишив на роботі, не мають особливого статусу, аналогічного статусу позивача. Позивач зазначає, що необґрунтоване, безпідставне та незаконне звільнення принизило її як людину і завдало моральної шкоди, компенсація якої оцінюється нею в розмірі 5 000 грн. Відповідач позов не визнав та обґрунтував свої заперечення такими обставинами. В рамках проведення медичної реформи в Україні на виконання Закону України «Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення», Наказу МОЗ України № 504 від 19.03.2018 «Про затвердження порядку надання первинної медичної допомоги», Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я» статті 64 ГК України КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3» Дарницького р-ну м. Києва було прийняте рішення про скорочення чисельності штату працівників та скорочено 202 штатні одиниці та 100 працівників, у тому числі і молодших медичних сестер. Відповідно до вимог статті 49-2 КЗпП Українипозивач була попереджена про звільнення у зв`язку зі скороченням чисельності штату за 2 місяці. Іншої роботи позивачу не пропонувалося, оскільки роботи, яку б вона могла б виконувати, на підприємстві не було. Крім того відповідно до наказу Мінсоцполітики від 31.05.2017 № 317 відповідачем до Управління Державної служби зайнятості Дарницького р-ну м. Києва було направлено форму № 4-ПН «Інформація про заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці». Ознайомлення працівників зі змінами у структурі підприємства, штатним розписом, статутом, іншими установчими документами законодавством не передбачено. Під час визначення працівників, які підлягають звільненню, було враховано переважне право на залишення на роботі працівників з більш високою кваліфікацією та продуктивністю праці. При цьому було враховано службові та доповідні записки про незадовільне виконання своїх обов`язків молодшою медичною сестрою [PERSON] . Окрім позивача у зв`язку зі скороченням чисельності штату працівників було звільнено ще 10 молодших медичних сестер. Ствердження позивача про прийняття на роботу кадровою службою КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3» Дарницького р-ну м. Києва за період скорочення інших працівників, зокрема, молодших медичних сестер, не відповідають дійсності. Заперечення проти аргументів відповідача позивач виклала у відповіді на відзив пославшись на те, що відповідачем не було запропоновано позивачу жодної іншої роботи, хоча були вакантні посади, в тому числі посада двірника, яку позивачу чомусь не було запропоновано. Також вказувала про те, що ніякої перевірки кваліфікації працівників відповідачем не проводилося, а надані до справи службові та доповідні записки є сфабрикованими. Відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив, в якому зазначено, що відповідно до висновку МСЕК № 968 від 11.12.2017 позивачу протипоказана робота на висоті, біля вогню, біля води, зі струмом високої напруги, з пересувними механізмами, в той час як посадова інструкція двірника, окрім прибирання прибудинкової території, передбачає виконання таких робіт, які протипоказано виконувати позивачу. ІІ. Рух справи, заяви (клопотання) учасників справи та процесуальні дії суду. Ухвалою від 24.12.2018 суд відкрив провадження у справі та призначив справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в судове засідання на 12.06.2019 (а.с. 18-20). 10.06.2019 відповідачем подано відзив на позовну заяву та заяву про виклик свідків (а.с. 24-28, 82). 12.06.2019 представником позивача подано заяву про виклик свідків (а.с. 84-85). 12.06.2019 суд частково задовольнив заяви сторін про виклик свідків та відклав розгляд справи на 03.09.2019 (а.с. 89-90). 24.06.2019 року позивачем подано відповідь на відзив (а.с. 93-97). 09.07.2019 відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив (а.с. 114-116). 03.09.2019 у зв`язку з неявкою сторони позивача в судовому засіданні оголошено перерву до 30.09.2019 (а.с. 125-126). 30.09.2019 розгляд справи перенесено на 28.10.2019 (а.с. 128). 28.10.2019 представником відповідача подано заяву про закінчення розгляду справи за його відсутності (а.с. 130). ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом. З 09.11.1982 позивач [PERSON] була прийнята на роботу на посаду санітарки дитячої поліклініки Лікарні № 1 м. Києва, яка з 02.04.1990 була перейменована в Дарницьке районне медичне об`єднання м. Києва. З 01.03.1998 посада санітарки була замінена на посаду молодшої медичної сестри, а Дарницьке районне медичне об`єднання м. Києва перейменовано в Територіальне медичне об`єднання Дарницького р-ну м. Києва (ТМО Дарницького р-ну м. Києва). З 20.06.2001 позивач була переведена на посаду молодшої медичної сестри Центральної дитячої поліклініки 18.10.2001 Центральна дитяча поліклініка ТМО Дарницького р-ну перейменована на Дитячу поліклініку № 1, а з 22.03.2002 - реорганізована в Дитячу поліклініку № 2 Дарницького р-ну м. Києва. Позивач залишилася на попередній посаді. Рішенням Київської міської ради від 01.12.2011 Дитячу поліклініку № 2 Дарницького р-ну м. Києва було реорганізовано в Комунальне некомерційне підприємство «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3» Дарницького району м. Києва, а позивача переведено на посаду молодшої медичної сестри. Відповідно до розпорядження директора КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3» Дарницького району м. Києва № 119 від 03.07.2018, прийнятого на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 407 «Про затвердження Порядку реалізації державних гарантій медичного обслуговування населення за програмою медичних гарантій для первинної медичної допомоги на 2018 рік», Наказів Міністерства охорони здоров`я України № 504 від 19.03.2018 «Про затвердження Порядку надання первинної медичної допомоги» та № 178/24 від 06.02.2018 «Про затвердження Порядку формування спроможних мереж надання первинної медичної допомоги» та на виконання умов договору з Національною службою здоров`я України від 27.06.2018, 05.07.2018 позивача [PERSON] було персонально попереджено про те, що з 05.09.2018 відбудуться зміни в організації праці, зумовлені необхідністю істотних змін умов оплати праці відповідно до Закону України «Про Державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення» № 2168-VIII від 19.10.2017 (а.с. 32). 08.08.2018 відповідачем на виконання наказу Мінсоцполітики від 31.05.2017 № 317 подано до Управління Державної служби зайнятості Дарницького р-ну м. Києва інформацію про заплановане з 16.09.2018 масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, а саме: 32 лікарів, 60 медичних сестер та 8 молодших медичних сестер (санітарок-прибиральниць). 05.09.2018 позивача було персонально, під підпис, попереджено про скорочення з 05.11.2018 займаної нею посади молодшої медичної сестри (санітарки-прибиральниці) на підставі постанови КМУ від 25.04.2018 № 407 «Про затвердження Порядку реалізації державних гарантій медичного обслуговування населення за програмою медичних гарантій для первинної медичної допомоги на 2018 рік», умов договору з Національною службою здоров`я України від 27.06.2018 № 01.30300749.0000.00, Закону України «Про Державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення» та згідно з Наказом № 126 від 20.08.2018 по Комунальному некомерційному підприємству «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3» Дарницького району м. Києва про зміни організації роботи КНП «ЦПМСД № 3» Дарницького району м. Києва (а.с. 33). Згідно Типового штатного розпису КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3» Дарницького району м. Києва на 2018 р., затвердженого 01.01.2018, станом на 01.11.2018 облікова чисельність працівників підприємства становила 367,5 штатних одиниць (т. 1 а.с. 41-45). Наказом від 01.11.2018 № 274-к затверджено новий штатний розпис КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3» Дарницького району м. Києва з 05.11.2018, яким передбачено загальну чисельність штатних посад на підприємстві 165, з яких 11 посад молодшої медичної сестри (а.с. 34-40). Наказом № 157 від 20.11.2018 [PERSON] звільнено з роботи з посади молодшої медичної сестри (санітарки-прибиральниці) з 21.11.2018 у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. ІV. Зміст спірних правовідносин, норми права і мотиви їх застосування. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у передбачених законом випадках, зокрема, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 статті 40 КЗпП України). Як роз`яснив Верховний Суд України у пункті 19 постанови Пленуму № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КзпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Частиною 3 статті 64 Господарського кодексу України визначено, що підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Скорочення чисельності або штату працівників може бути зумовлене, зокрема, вдосконаленням виробництва, суміщенням професій, зменшенням обсягу виробництва продукції, перепрофілюванням підприємства, установи, організації тощо. Скорочення чисельності та скорочення штату - це різні поняття. Так, скорочення чисельності передбачає звільнення працівників, натомість скорочення штату - зменшення кількості або ліквідацію певних посад, спеціальностей, професій тощо. При цьому одночасно можуть вводитися інші посади, спеціальності, професії тощо, в результаті чого кількість працівників може і не зменшуватися, а в окремих випадках навіть збільшуватися. Право визначати чисельність і штат працівників належить до компетенції саме власника підприємства або уповноваженого ним органу. З наданих суду штатних розписів КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3» Дарницького району м. Києва вбачається, що в рамках проведення в Україні медичної реформи штатна чисельність працівників підприємства скоротилася з 367,5 штатних одиниць до 165. Наведене дає підстави вважати, що в КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3» Дарницького району м. Києва відбулися зміни в організації виробництва і праці, що призвело до скорочення чисельності штатних одиниць, що може бути підставою для розірвання трудового договору згідно пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України. Розірвання трудового договору з даних підстав має проводитися з дотриманням передбаченого статтею 49-2 КЗпП України порядку вивільнення працівників. Відповідно до положень зазначеної норми про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Судом встановлено, що 05.09.2018 [PERSON] була попереджена про зміни в організації виробництва і праці та про майбутнє звільнення, що підтверджується її власноручним підписом. Отже відповідачем дотримано вимоги закону в частині повідомлення позивача про майбутнє вивільнення за два місяці перед звільненням, оскільки звільнення відбулося 20.11.2018. Закон не зобов`язує роботодавця ознайомлювати працівників з документами, які стосуються змін в організації виробництва і праці, і доказів звернення позивача до відповідача з вимогою про ознайомлення з такими документами, суду не надано, а відтак доводи позову про неознайомлення позивача з наказом про зміни в організації роботи та новим штатним розписом не заслуговують на увагу і є безпідставними. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством (частина 2 статті 49-2 КЗпП України). За правилом, встановленим частиною 1 статті 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Частина 2 цієї норми містить перелік категорій працівників, яким надається перевага в залишенні на роботі, до яких, зокрема, відносяться особи, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком, працівники з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації, однак зазначені переваги діють лише за умови рівної продуктивності праці і кваліфікації. Зі змісту наданих відповідачем службових записок завідувачки господарством [PERSON] від 15.02.2018, 29.03.2018, 14.06.2018, доповідних записок молодших медичних сестер [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] від 02.03.2018 та завідувачки амбулаторією [PERSON] від 26.04.2016 вбачається, що молодша медична сестра [PERSON] неналежним чином виконує свої функціональні обов`язки, допускає порушення трудової дисципліни, вступає у конфлікти зі співробітниками, на зауваження не реагує (а.с. 75-79). Такі дані зазначені і у виробничій характеристиці позивача від 07.11.2007, яка надавалась відповідачем на вимогу лікарсько-трудової експертної комісії (а.с. 73). Допитані в суді на прохання сторін свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили факти систематичного неналежного виконання позивачем своїх функціональних обов`язків, порушення трудової дисципліни та численних проявів конфліктної поведінки. З огляду на наведене, суд визнає безпідставними ствердження позивача про наявність у неї переважного права на залишення на роботі з підстав її тривалого безперервного стажу роботи,інвалідності та відсутності у її сім`ї інших працівників з самостійним заробітком вважаючи, що відповідач при скороченні чисельності працівників цілком обґрунтовано віддав перевагу працівникам з більш високою продуктивністю праці. За нормою частини 2 статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників (частина 3 статті 49-2 КЗпП України). З аналізу наведеного слідує, що однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу запропонувати вивільнюваному працівнику роботу яку він може виконувати за відповідною професією чи спеціальністю. Обов`язок роботодавця запропонувати працівнику іншу роботу не є безумовним, такому обов`язку кореспондує фактична можливість пропонування роботи за відповідною професією чи спеціальністю, яку вивільнюваний працівник може виконувати в силу освіти, спеціальності, професії, практичних навичок, тощо, а не будь-яку роботу, яка наявна на підприємстві. Таким чином власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини 2 статті 40, частини 3 статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Правову позицію з цього питання з аналогічними висновками висловлено Верховним Судом України у постанові від 09.08.2017 по справі № 6-1264цс17. Доказів наявності у позивача будь-якої професійної освіти чи спеціальності суду не надано. Дослідженням штатного розпису КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3» Дарницького району м. Києва, який було ведено в дію з 05.11.2018, встановлено, що на момент звільнення [PERSON] з роботи залишались вакантними 11 посад, з яких 10 посад (інспектор з кадрів, лікар, медична сестра, електрик) не могли бути їй запропоновані як такі, що не відповідають її кваліфікації. З пояснень позивача вбачається, що вона могла б претендувати на вакантну посаду двірника, проте згідно наданої відповідачем посадової інструкції вказана посада передбачає в тому числі роботу на висоті (очищення дахів будівель від снігу в зимовий період), а з повідомлення медико-соціальної експертної комісії вбачається, що за станом здоров`я робота на висоті їй протипоказана (а.с. 62). Таким чином з урахування сукупності наданих доказів судом не встановлено порушення роботодавцем положень статті 49-2 КЗпП України. Що стосується доводів позивача про те, що після її звільнення відповідачем приймались на роботу працівники аналогічної кваліфікації, то суд їх відхиляє як такі, що не мають значення для вирішення цієї справи, оскільки за положеннями статті 42-1 КЗпП України вказана обставина надає право працівнику на укладення нового трудового договору з роботодавцем, але не є підставою для поновлення працівника на роботі. З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про те, що звільнення позивача відбулося на законних підставах і з додержанням норм трудового законодавства, а отже підстав для скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі не вбачається. Оскільки вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди є похідними від вимоги про поновлення на роботі, підстави для їх задоволення також відсутні. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. З огляду на те, що суд відмовляє у позові, а доказів понесення відповідачем судових витрат не надано, визначені статтею 141 ЦПК України підстави для розподілу судових витрат відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed