Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-11 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом до Державного космічного агентства України з вимогами про визнання протиправним та скасування наказу Державного космічного агентства України від 03 лютого 2021 року № 4-кп «Про звільнення [PERSON] , директора ДП завод «Арсенал» та покладання виконання обов`язків керівника цього ж підприємства на [PERSON] », поновлення на посаді директора з 03 лютого 2021 року. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що наказом Державного космічного агентства України від 03 лютого 2021 року № 4-кп з позивачем було достроково припинено контракт та звільнено з посади керівника заводу, з посиланням на невиконання ним підпункту «в» пункту 25 контракту, укладеного 04 липня 2019 року, № 3-2019, а саме невиконання підприємством зобов`язань перед бюджетом щодо сплати податків та службова записка заступника начальника відділу планування, аналізу і звітності підприємств та соціальних відносин Дринь Л. М. від 03 лютого 2021 року. Позивач наголошує, що відповідачем не були відібрані у нього письмові пояснення, не ознайомив з наказом про звільнення, його копію не вручено. Окрім того, звільнення позивача не погоджено Головою Київської міської державної адміністрації. У своєму відзиві представником відповідача позов не визнано, заперечуючи вимоги [PERSON] , зазначив, що, укладаючи контракт, позивач погодився з його умовами, у тому числі з підвищеною відповідальністю за порушення його умов, порушення хоча б одного з пунктів контракту є підставою для його дострокового розірвання. Звільнення позивача відбулося на підставі пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України, що не носить характеру дисциплінарного стягнення, а є звільненням за невиконання умов трудового контракту, а тому відсутня необхідність встановлення обставин, які передбачені диспозицією статті 41 КЗпП України. Положення статей 148, 149 КЗпП України не поширюються на спірні правовідносини, оскільки визначальним є сам факт порушення, а встановлення вини керівника лише додатково підтверджує законність оскаржуваного наказу. Погодження звільнення має рекомендаційний характер, а не обов`язковий. II. Процесуальні дії та рішення суду. 09 лютого 2021 року Печерського районного суду м. Києва, надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 11 лютого 2021 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у судове засідання. Також 11 лютого 2021 року ухвалою суду задоволено заяву сторони позивача про забезпечення позову, подану одночасно із позовною заявою. 22 лютого 2021 року позивач подав до суду клопотання про витребування у відповідача доказів погодження з внутрішніми візами його посадових осіб із зауваженнями та пропозиціями, у випадку їх наявності, до спірного наказу № 4-кп від 03 лютого 2021 року. 23 лютого 2021 року стороною відповідача до суду подано заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. 24 лютого 2021 року ухвалою суду відмовлено у задоволенні заяви відповідача про зміну порядку розгляду справи. Також 24 лютого 2021 року ухвалою суду задоволено клопотання про витребування письмових доказів - аркуш погодження з внутрішніми візами його посадових осіб із зауваженнями та пропозиціями, у випадку їх наявності, до спірного наказу № 4-кп від 03 лютого 2021 року. 04 березня 2021 року засобами поштового зв`язку від представника відповідача до суду надійшло клопотання про розгляд справи у судовому засіданні із повідомленням сторін. 05 березня 2021 року ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін. Окрім того, 05 березня 2021 року засобами поштового зв`язку до суду надійшов відзив на позов. Згідно з частиною першою статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною четвертою статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 04 липня 2019 року Державним космічним агентством України укладено контракт № 3-2019 з керівником державного суб`єкта господарювання, що належить до сфери управління Державного космічного агентства України, - [PERSON] строком з 05 липня 2019 року по 04 липня 2021 року, погоджений з Головою Печерської районної в м. Києві державної адміністрації Мартинчуком С. О . Відповідно до пункту 1 контракту, керівник зобов`язується безпосередньо і через адміністрацію підприємства здійснювати поточне управління (керівництво) підприємством, забезпечувати його високоприбуткову діяльність, ефективне використання і збереження закріпленого за підприємством державного майна, а Орган управління майном [Державне космічне агентство] зобов`язується створювати належні умови для матеріального забезпечення і організації праці керівника [ [PERSON] ]. Листом від 14 грудня 2020 року № 5007/10-16Д07/20 В. о. Голови ДКА України Лев М. звернувся до Голови Київської міської державної адміністрації Кличка В. В. із проханням погодити звільнення [PERSON] з посади директора заводу за пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України на підставі підпункту «в» пункту 25 контракту, укладеного [PERSON] та ДКА від 04 липня 2019 року № 3-2019. Одночасно у вказаному листі інформовано адресата, що рішення про звільнення [PERSON] прийнято у зв`язку із виникненням у ДП завод «Арсенал» податкового боргу. 17 грудня 2020 року листом за підписом Голови Київської міської державної адміністрації Кличка В. В. відмовлено у наданні згоди на звільнення, посилаючись у тому числі на багаторічний досвід [PERSON] та лист первинної профспілкової організації ДП завод «Арсенал» від 15 грудня 2020 року № 232, який надійшов на адресу голови КМДА, про незгоду із позицією Державного космічного агентства України щодо звільнення [PERSON] , оскільки це може створити передумови до невиконання взятих заводом зобов`язань за державними оборонними контрактами. Окрім того, у листі від 17 грудня 2020 року звернено увагу В. о. Голови ДКА України Лева М. на те, що діяльність ДП завод «Арсенал», яка полягає у здійсненні низки дослідно-конструкторських робіт з розроблення сучасних зразків озброєння в інтересах Міністерства оборони України, які виконуються за рахунок власних обігових кошів підприємства, проведено заходи з підготовки серійного виробництва цих зразків озброєння, мала як результат укладення у грудні 2020 року державного контракту з виконання державного оборонного замовлення між Міністерством оборони України та заводом «Арсенал». Ще один державний контракт з виконання державного оборонного замовлення планується укласти у березні 2021 року. За наданими розрахунками така діяльність дасть змогу отримати стабільний дохід до кінця 2021 року у розмірі майже 150 млн грн, а чистий прибуток становитиме 9, 2 мл грн. Враховуючи показники отримання доходу від реалізації продукції, чистого прибутку та інших показників, підприємством планується сплатити обов`язкових платежів до бюджету в 2021 році у сумі 44, 8 млн грн. Загалом такий підхід до роботи підприємства спрямований на погашення заборгованості перед бюджетом, створення нових робочих місць та забезпечення подальшого нарощення науково-технічного та виробничого потенціалу підприємства. Вдруге ДКА України звернулося до Голови Київської міської державної адміністрації Кличка В. В. листом від 28 грудня 2020 року № 5190/10-16Д07/20 за погодженням звільнення [PERSON] , посилаючись у ньому на те, що з моменту відновлення діяльності підприємства у 2012 році вона є постійно збитковою - сума непокритого збитку сягнула 108, 7 млн грн, показники затверджених фінансових планів не виконуються, відбувається зростання кредиторської заборгованості підприємства при одночасному зменшенні обсягів реалізації продукції та дебіторської заборгованості. У 2019 році обсяги реалізації продукції у доларовому еквіваленті склали лише третину від обсягів реалізації у 2012 році. 31 грудня 2020 року Головою Київської міської державної адміністрації повторно відмовлено у наданні згоди на звільнення [PERSON] , з наведенням обґрунтування своєї відповіді. 14 січня 2021 року листом № 173/08-16Д07/21 ДКА України звернулося до Кабінету Міністрів України із аналогічною пропозицією щодо погодження звільнення [PERSON] з посади директора Державного підприємства завод «Арсенал» за пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України на підставі підпункту «в» пункту 25 контракту, укладеного [PERSON] та ДКА від 04 липня 2019 року № 3-2019. Також у вказаному листі інформовано адресата, що рішення про звільнення [PERSON] прийнято у зв`язку із виникненням у ДП завод «Арсенал» податкового боргу та надано біографічну довідку керівника. 03 лютого 2021 року наказом В. о. Голови Державного космічного агентства Лев М. № 4-кп звільнено [PERSON] з посади директора ДП завод «Арсенал», відповідно до статті 6 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», Підпункту чотирнадцятого пункту 10 Положення про Державне космічне агентство України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 травня 2015 року № 281, у зв`язку із невиконанням підпункту «в» пункту 25 контракту від 04 липня 2019 року № 3-2019, у частині невиконання підприємством зобов`язань перед бюджетом щодо сплати податків, та покладено виконання обов`язків керівника цього ж підприємства на [PERSON] . Так, відповідно до пункту 1 спірного наказу від 03 лютого 2021 року, припинено контракт із [PERSON] шляхом звільнення з посади за пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України, на підставі підпункту «в» пункту 25 контракту та службової записки заступника начальника управління економічного розвитку - начальника відділу планування, аналізу і звітності підприємств та соціально-трудових відносин Дринь Л. М від 03 лютого 2021 року. За пунктом 2 наказу від 03 лютого 2021 року № 3-2019, тимчасово виконання обов`язків директора заводу покладено на головного інженера ДП завод «Арсенал» [PERSON] з 04 лютого 2021 року до призначення відповідно з чинним законодавством керівника або виконуючого обов`язки керівника зазначеного підприємства, або тимчасового покладання виконання обов`язків керівника зазначеного підприємства на іншого працівника, з оплатою праці згідно з Порядком оплати тимчасового заступництва (роз`яснення Держкомпраці Ради Міністрів СРСР та Секретаріату ВЦРПС від 29 грудня 1965 року № 30/39). IV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення, у відповідності до закріплених положень у статті 43 Основного Закону України. Положення статті 55 Конституції передбачають захист судом прав і свобод людини і громадянина, гарантію права кожного на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (частини перша та шоста статті 43 Конституції України). Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений в абзаці сьомому статті 5-1 КЗпП України правовий захист від незаконного звільнення. У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 21 Кодексу законів про працю України визначає контракт особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами, що закріплено у частині третій статті 21 Кодексу законів від 10 грудня 1971 року № 322-VIII. Відповідно до пункту 8 статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 8 статті 36 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір за наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання. У відповідності до підпункту «в» пункту 25 контракту № 3-2019 від 04 липня 2019 року, укладеного сторонами, цей контракт припиняється у разі невиконання підприємством зобов`язань перед бюджетом та Пенсійним фондом щодо сплати податків, зборів та обов`язкових платежів, страхових внесків, а також невиконання підприємством зобов`язань щодо працівників чи недотримання графіка погашення заборгованості із заробітної плати. За пунктом 8.4 контракту, керівник зобов`язаний вживати заходів щодо ліквідації існуючої та недопущення нової заборгованості перед бюджетами всіх рівнів, з виплати заробітної плати, прострочення кредиторської та дебіторської заборгованості, у тому числі з проведення експортно-імпортних операцій та іноземними кредитами, одержаними під гарантії Кабінету Міністрів України. У разі необхідності надавати план заходів щодо погашення таких заборгованостей та звітувати перед Органом управління майном. Відповідно до пункту 8.11.9 контракту, керівник підприємства також зобов`язаний забезпечувати повну та своєчасну виплату заробітної плати, сплату податків та обов`язкових платежів до державного бюджету, позабюджетних та інших фондів. Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким актом національного законодавства України є зокрема Конвенція Міжнародної Організації Праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року № 3933-XII. Згідно із статтею 4 Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби. За змістом статті 4 цієї Конвенції тягар доведення законності підстави для звільнення покладається на роботодавця. Згідно з правовим висновком Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 127/15146/17, звільнення на підставі пункту 8 частини першої статті статті 36 КЗпП України не носить характеру дисциплінарного стягнення, а є звільненням за невиконання умов трудового контракту. Тому судами попередніх інстанцій зроблено правильний та обґрунтований висновок щодо відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин положень статей 148, 149 КЗпП України, а також надання оцінки діям роботодавця із урахуванням вказаних статей. Враховуючи вказаний правовий висновок Верховного Суду у справі № 127/15146/17 доводи сторони позивача щодо порушення процедури, а саме, що у нього не було відібрано пояснення, не ознайомлено із наказом та не вручено його копію, як доречні, суд прийняти не може. Разом з тим, процедура погодження з Головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим, головами місцевих держадміністрацій призначення на посаду та звільнення з посади керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, крім керівників підприємств, установ, організацій Збройних Сил та інших військових формувань, МВС, а також керівників навчальних закладів, що призначаються на посаду за умовами конкурсу, визначено Порядком погодження з Головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим, головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2013 року № 818. Згідно з пунктом 4 Порядку погодження з Головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим, головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, і внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року № 203, пропозиція щодо погодження призначення на посаду та звільнення з посади погоджується: керівника підприємства, яке зареєстроване на території м. Києва та Севастополя, - відповідно з головою Київської та Севастопольської міської держадміністрації. Таким чином, Порядком, затвердженим Постановою КМУ № 818 від 09 жовтня 2013 року чітко визначено, що погодження як призначення на посаду, так і звільнення з посади керівника підприємства, погоджується з головою Київської міської державної адміністрації. У відповідності до пункту 6 Порядку, затвердженого Постановою КМУ № 818 від 09 жовтня 2013 року, повідомлення про погодження або вмотивовану відмову у погодженні призначення на посаду або звільнення з посади керівника підприємства разом з карткою погодження (вмотивованої відмови) призначення на посаду або звільнення з посади керівника підприємства не пізніше 5 днів після її надходження надсилається керівникові центрального органу виконавчої влади, які додаються до особової справи кандидата на посаду за місцем роботи. За змістом абзацу другого пункту 6 Порядку, затвердженого Постановою КМУ № 818, у разі коли протягом 5 днів повідомлення про погодження або вмотивовану відмову у погодженні призначення на посаду або звільнення з посади керівника підприємства Головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим, головою місцевої держадміністрації не надіслані, пропозиція вважається погодженою. Судом встановлено, що на пропозицію про надання згоди на звільнення [PERSON] було двічі відмовлено Головою Київської міської державної адміністрації. Пунктами 7, 8 Порядку, затвердженого Постановою КМУ № 818 від 09 жовтня 2013 року передбачено, що у разі повторної відмови Голови Ради міністрів Автономної Республіки Крим, голови місцевої держадміністрації у погодженні призначення на посаду керівника підприємства керівник центрального органу виконавчої влади вносить у 10-денний строк пропозицію щодо погодження призначення на посаду керівника підприємства на розгляд Кабінету Міністрів України за участю Голови Ради міністрів Автономної Республіки Крим, голів місцевих держадміністрацій, яке розглядається Кабінетом Міністрів України у 10-денний строк з дня надходження. У своєму відзиві сторона відповідача посилається на застосування аналогії змісту абзацу другого пункту 6 Порядку, затвердженого Постановою КМУ № 818, оскільки станом на 03 лютого 2021 року [день видання спірного наказу № 3-2019] жодної відповіді від Кабінету Міністрів України до Державного космічного агентства не надходило. Разом з тим, суд вважає таке застосування аналогії безпідставним, а відтак і таким, що не відповідає встановленій спеціальним Порядком процедурі звільнення з посади керівника підприємства. Представник відповідача зазначив у своєму відзиві, що відсутність погодження від голови Київської міської державної адміністрації на звільнення позивача не є безумовною підставою для скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, як зроблено висновок Верховним Судом у постанові від 09 серпня 2018 року у справі № 752/12036/16-ц та Верховним Судом України у постанові від 22 лютого 2017 року у справі № 757/42262/15-ц. З приводу таких доводів, суд має звернути увагу, що у наведених справах обставини відсутності погодження була зумовлена тим, що головою Київської та головою Харківської міських державних адміністрацій не було надано жодної відповіді на пропозиції про звільнення, що давало підстави, згідно з пунктом 6 Порядку, затвердженого Постановою КМУ № 818, вважати пропозиції погодженими. Натомість у правовідносинах, що сталися у сторін у даній справі, Головою Київської міської державної адміністрації Кличком В. В. двічі - листами від 17 грудня 2020 року та 31 грудня 2020 року - було надано відповідь з вмотивованою відмовою у наданні згоди на пропозицію звільнення [PERSON] . Обставини у справах не є тотожними, тому такі висновки касаційної інстанції не можуть бути застосовані при вирішенні даного спору. Процедура погодження пропозиції або надання вмотивованої відмови, встановлена Порядком, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2013 року № 818, яка є обов`язковою до виконання як акт вищого органу у системі органів виконавчої влади у силу статті 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», що зобов`язує її виконувати. Таким чином судом встановлено, що Відповідач звільнив Позивача без відповідного погодження з Головою Київської міської державної адміністрації, з Кабінетом міністрів України, грубо порушивши чинне законодавство України щодо процедури звільнення, регламентованої Порядком погодження з Головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим, головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 09.10.2013 № 818. Окрім того, у вказаному Порядку погодження з Головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим, головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, не міститься застережень, що думка, у тому числі, голів місцевих державних адміністрацій про призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, має рекомендаційний характер, чим спростовується доводи сторони відповідача. Відповідно до пункту 7.2 Статуту, затвердженого наказом Голови Державного космічного агентства України Дегтяренком П. Г. від 18 жовтня 2019 року № 165, управління підприємством здійснюється його директором, який підзвітний Уповноваженому органу управління. Пунктом 7.6 Статуту визначено, що директор підприємства самостійно вирішує питання діяльності підприємства, за винятком тих, що віднесені Статутом та законодавством до компетенції Уповноваженого органу управління. За пунктом 7.7 Статуту, директор підприємства та головний бухгалтер несуть персональну відповідальність за додержання порядку ведення і достовірність обліку та статистичної звітності. Відповідно до пункту 7.8 Статуту підприємства, директор підприємства несе відповідальність за виконання покладених на нього завдань, що визначені Статутом, під час реалізації своїх прав і виконання обов`язків повинен діяти в інтересах підприємства, діє без довіреності від імені Підприємства, представляє його інтереси в органах державної влади та органах місцевого самоврядування, інших організаціях, а також у відносинах з юридичними та фізичними особами; формує адміністрацію Підприємства; видає в межах своєї компетенції накази та доручення; організовує виробничо-господарську, соціально-побутову та іншу діяльність підприємства відповідно до мети та основних напрямів його діяльності; затверджує за погодженням з Уповноваженим органом управління структуру і штатний розпис підприємства; у встановленому порядку призначає на посади та звільняє з посад працівників підприємства; обирає форму і систему оплати праці, установлює працівникам конкретні розміри тарифних ставок, посадових окладів, винагород, надбавок і доплат з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством; застосовує заходи заохочення та дисциплінарного стягнення до працівників підприємства; розпоряджається коштами та майном підприємства відповідно до цього Статуту та законодавства; забезпечує ефективне використання та збереження майна, переданого підприємству; виконує умови укладеного з Уповноваженим органом управління трудового контракту; укладає договори, видає довіреності, відкриває в установах банків розрахунковий та інші рахунки; несе відповідальність за формування та виконання фінансових планів, додержання трудової, фінансової дисципліни і вимог законодавства; несе відповідальність за недосягнення підприємством фінансових результатів передбачених фінансовим планом та/або стратегічним планом розвитку підприємства. Як встановлено із спірного наказу від 03 лютого 2021 року № 4-кп, підставою для припинення контракту за підпунктом «в» пункту 25 контракту № 3-2019 від 04 липня 2019 року стала службова записка заступника начальника відділу планування, аналізу і звітності підприємств та соціальних відносин Дринь Л. М. , яка складена також 03 лютого 2021 року. Слід відмітити, що відповідач не посилався на будь-які службові записки при зверненні з пропозиціями звільнення позивача з посади директора, як і на будь-які підтверджені конвертними доказами факти порушень, у тому числі, було неможливим посилання на службову записку Дринь Л. М. - заступника начальника відділу планування, аналізу і звітності підприємств та соціальних відносин, яка датована тим же днем, що і наказ про звільнення [PERSON] . У листі від 28 грудня 2020 року № 5190/10-16Д07/20, відповідач власне стверджує про збитковість підприємства з початку відновлення його діяльності у 2012 році, в обґрунтування необхідності згоди на звільнення у більшій мірі посилається на роки, коли позивач не виконував функцій директора, обумовлених контрактом від 04 липня 2019 року № 3-2019, і на той час вже існувала заборгованість перед бюджетом. З урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 23 січня 2018 року у справі № 273/212/16-ц. Тож, суд відмічає, що відповідачем суду не надано для дослідження та врахування при постановленні рішення, згадувану службову записку від 03 лютого 2021 року, яка стала єдиним документом, на підставі якого видано спірний наказ, тим самим позбавивши можливості надати йому оцінку, встановити, чи відповідають зазначені у ній відомості твердженню відповідача про наявний факт порушення позивачем умов контракту у частині невиконання підприємством зобов`язань перед бюджетом щодо сплати податків. Також відповідачем не надано суду доказів, що позивач всупереч пункту 8.4 контракту не вживав заходів щодо ліквідації існуючої та недопущення нової заборгованості перед бюджетами всіх рівнів. Сторона відповідача, заперечуючи обґрунтованість позову, послалася на правовий висновок Касаційного цивільного суду Верховного Суду, викладеного у постанові від 30 серпня 2018 року у справі № 463/3091/15. Так, відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 30 серпня 2018 року у справі № 463/3091/15, з врахуванням особливостей контрактної форми трудового договору, наявність чи відсутність вини не є визначальним для припинення дії контракту. Визначальним у даному випадку є сам факт порушення, а встановлення вини керівника лише додатково підтверджує законність оскаржуваного наказу, що виключає можливість задоволення вимоги про його скасування. Поряд з цим, варто керуватися і правовим висновком Великої Палати Верховного Суду викладеного постанові від 29 травня 2019 року у справі № 452/970/17, згідно з яким, звільнення працівника на підставі пункту 8 статті 36 КЗпП України з формулюванням причини - невиконання чи неналежне виконання обов`язків, передбачених контрактом, - не може вважатися законним без визначення конкретних умов контракту, які не виконував чи неналежним чином виконував працівник, і без встановлення на підставі належних і допустимих доказів допущених ним конкретних порушень. Протиправність поведінки працівника полягає в порушенні ним своїх трудових обов`язків, закріплених нормами трудового права, КЗпП України, правилами внутрішнього розпорядку, статутами, положеннями, посадовими інструкціями, трудовим договором (контрактом), колективним договором, а також у порушенні або невиконанні правомірних наказів та розпоряджень роботодавця. Дисциплінарним проступком визнаються діяння, що пов`язуються з невиконанням чи неналежним виконанням працівником своїх обов`язків без поважних причин. Тобто наявність поважних причин у такому разі свідчить про відсутність вини працівника. Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 569/9812/16-ц (провадження № 61-29869св18). З урахуванням викладеного, суд вважає, що роботодавцем не доведено належними і допустимими доказами законності підстав звільнення [PERSON] та допущення ним конкретних порушень, а саме, що підприємство не виконувало зобов`язання перед бюджетом щодо сплати податків; наявність конкретних фактів, на основі яких було зроблено такий висновок, а тому, його звільнення не можна визнати законним, позаяк матеріали справи не містять конкретних фактів, що підтверджують його провину. Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (постанова Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17). Способи захисту трудових прав наведені, зокрема, у статтях 235 і 237-1 КЗпП України. Так, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір (частина перша статті 235 КЗпП України). Цей спосіб захисту порушених прав працівника застосовується незалежно від підстави припинення з ним трудового договору у випадку незаконного звільнення працівника чи його незаконного переведення на іншу роботу. У відповідності до частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, з відповідача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 1 362, 00 грн, сплачені позивачем за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову. Як передбачено пунктом 4 частини першої статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя . Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Outcome: approved