Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-23 00:00:00

Кредитна спілка «Імперіал ЛТД» звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання правочину недійсним. В обґрунтування позову КС посилається на те, що 13.03.2010 року КС та [PERSON] уклали між собою кредитний договір № 276, згідно якого позивач надав [PERSON] кредит у розмірі 33600 грн. на умовах строковості, зворотності та цільового використання. Плата за користування кредитом становить 70% річних від загальної суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Строк дії договору становить 12 фактичних місяці від дати отримання кредиту та діє до повного виконання зобов'язань. Цього ж дня позивач та [PERSON] уклали договір поруки № 276/2, відповідно до якого [PERSON] взяла на себе обов'язок відповідати за зобов'язаннями [PERSON], що випливають з кредитного договору № 276 від 13.03.2010 року. При складанні договору поруки сторони було попереджено про солідарну відповідальність. 13.03.2010 року позивач та [PERSON] уклали між собою договір кредитної лінії № 277, згідно до якого позивач надав [PERSON] кредит у розмірі 33600 грн. на умовах строковості, зворотності та цільового використання. Плата за користування кредитом становить 70% річних від загальної суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Строк дії договору становить 12 фактичних місяці від дати отримання кредиту та діє до повного виконання зобов'язань. Цього ж дня позивач та [PERSON] уклали договір поруки № 277/2 відповідно до якого [PERSON] взяла на себе відповідальність за зобов'язаннями [PERSON] що випливають з кредитного договору № 277 від 13.03.2010 року. При складанні договорів поруки сторони були попереджені про солідарну відповідальність. 16.12.2010 року Старобільським районним судом ухвалено рішення, яким з [PERSON] та [PERSON] стягнуто у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором № 276 від 13.03.2010 року у розмірі 8193,83 грн. 12.03.2011 року по кредитним договорам № 276, 277 укладено додаткові угоди, якими збільшено строк дії кредитних договорів на 35 місяців від дня отримання сум кредитів та діють до повного виконання зобов'язань. 21.01.2011 року виконавчі листи направлено на примусове виконання до ВДВС Старобільського РУЮ. Починаючи з 02.03.2011 року по 29.03.2011 року [PERSON] здійснив сплати за кредитним договором № 276 в сумі 8275,83 грн., на підставі цього ВДВС Старобільського РУЮ винесено постанову про закінчення виконавчого провадження про стягнення боргу за рішенням суду про стягнення суми в розмірі 8193, 83 грн. та за наслідками завершення виконавчого провадження було знято арешт з нерухомого майна відповідача. Старобільським районним судом неодноразово виносились рішення про стягнення з [PERSON], [PERSON], [PERSON] сум боргу. У жовтні 2013 року позивачу стало відомо, що 26.02.2010 року за рішенням Старобільського районного суду [PERSON] набула право власності на будинок за адресою: [ADDRESS]. 30.03.2011 року [PERSON] за договором дарування передала майно в приватну власність [PERSON] З даним правочином дарування нерухомого майна, укладений між [PERSON] та [PERSON] не погоджується та вважає даний правочин недійсним. В судове засідання представник позивача не з'явився. Про час і місце слухання справи повідомлений належним чином. Надав суду заяву, в якій свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд розглянути справу у його відсутності. Проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] в судове засідання двічі: 26.02.2014 року та 24.03.2014 року не з'явилась, про час та місце слухання справи була повідомлена своєчасно та належним чином. Про причини неявки до суду не повідомила. Від неї не надходило заяви про відкладення слухання справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання двічі: 26.02.2014 року та 24.03.2014 року не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином. Про причини неявки до суду не повідомив. Від нього не надходило заяви про відкладення слухання справи. Справа розглянута у відсутності сторін на підставі ч. 4 ст. 169 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. За згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи. Дослідивши докази по справі, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав: Відповідно до ст.. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5-6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст.. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до ст..ст. 215-216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Представником позивача не доведено, що права позивача були порушені, оскільки наявність судових рішень про стягнення з відповідачів на користь позивача грошових сум не позбавляє відповідача [PERSON] права розпорядження своїм майном. Предмет договору: будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] не перебуває під арештом. Конституцією України право власності гарантується державою та Законом. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Посилання представника позивача на те, що правочин був укладений під впливом загрози втрати житла є припущенням, оскільки ніяких доказів цього надано не було. Згідно діючого законодавства, рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, позивач не стороною договору дарування житлового будинку. Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. З урахуванням вищевикладеного суд в задоволенні позов відмовляє. На підставі ст.ст. 215-216 ЦК України,

Outcome: dismissed