Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-08 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просила: - визнати недійсним договір № 06/06-30П про надання коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту від 06 червня 2018 року з додатковими угодами, укладений між ТОВ «ФК «Альта Капітал» та [PERSON] ; - застосувати наслідки недійсності правочину, - визнати недійсним договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубченком Р. О. від 06 червня 2018 року, зареєстрований у реєстрі № 1527, з додатковими угодами, укладений між ТОВ «ФК «Альта Капітал» та [PERSON] ; - припинити обтяження речових прав, накладених на підставі іпотечного договору; - визнати недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 06 червня 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Андрющенко Л. М., зареєстрований у реєстрі № 1528, з додатковими угодами, укладений між ТОВ «ФК «Альта Капітал» та [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що укладений з відповідачем спірний договір є недійсним, оскільки останній як фінансова установа не має права укладати договори щодо надання фінансових послуг, крім договорів страхування та договорів фінансового лізингу, зобов`язання яких визначені як грошовий еквівалент в іноземній валюті. Надання / отримання споживчих кредитів в іноземній валюті є забороненим на території України. При цьому курс долара змінювався у порівнянні до гривні, то позивач здійснила переплату за кредитним договором, але не повинна була сплачувати проценти за користування таким кредитом. Як наслідок недійсності правочину, позивач повинна повернути відповідачеві лише суму отриманих коштів - 1 061 730, 58 грн. Договір іпотеки, як похідне зобов`язання від основного, також є недійсним. Представник відповідача позов не визнав, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зазначив у відзиві, що вони є надуманими, безпідставними та такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства України, а сам позов таким, що спрямований виключно на уникнення позивачем виконання своїх зобов`язань за кредитним договором та зняття із себе відповідальності за це, тобто позивач просить суд захистити його незаконний та недобросовісний інтерес. Кредитний договір та всі договори забезпечення відповідають нормам законодавства України, а тому жодних підстав визнавати їх недійсними немає. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 26 травня 2021 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої визначено суддю у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) та передано, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для вирішення питання про відкриття провадження у справі. 31 травня 2021 року у справі відкрито провадження для розгляду за правилами загального позовного провадження, а також ухвалою від 31 травня 2021 року задоволено клопотання про вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно вчиняти реєстраційні дії щодо квартири [ADDRESS] , що належить [PERSON] на праві власності /а. с. 74-75, 77-81/. 04 серпня 2021 року засобами поштового зв`язку від третьої особи у справі надійшов лист, у якому представник третьої особи заперечував можливість впливу рішення у справі на її права або обов`язки щодо однієї із сторін, а відтак і просив розглядати справу без участі представника Прокуратури /а. с. 91/. 02 липня 2021 року від відповідача до суду засобами поштового зв`язку надійшов відзив на позов /а. с. 104-152/. 19 серпня 2021 року ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про скасування заходів забезпечення позову, яке надійшло до суду 02 липня 2021 року засобами поштового зв`язку /а. с. 155, 160-162/. 19 серпня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження і призначено справу до розгляду по суті /а. с. 157-158/. У судовому засіданні представник позивача підтримав позов і просив суд задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову і просив відмовити. Суд, заслухавши обґрунтування і заперечення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 11 лютого 2016 року ТОВ ФК «АЛЬТА КАПІТАЛ» зареєстровано за № 10701020000061815 фінансовою установою, про що видано свідоцтво про реєстрацію фінансової установи серії ФК № 729 (код ЄДРПОУ 40270590)/а. с. 121/. 06 квітня 2017 року Нацкомфінпослуг надано розпорядження № 963 про видачу ТОВ ФК «Альта Капітал» ліцензії на надання коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту /а. с. 122/. 06 червня 2018 року [PERSON] та ТОВ ФК «Альта Капітал» укладено договір № 06/06-30П про надання коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту /а. с. 18-21/. Відповідно до п. 1.1 кредитного договору позикодавець на умовах цього договору надає позичальнику грошові кошти у розмірі 7 842 000, 00 грн, що на дату підписання договору, згідно з курсом купівлі долара СІІІА, встановленим на Міжбанківському валютному ринку України, складає 300 000, 00 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві суму грошових коштів в українських гривнях, еквівалентну 300 000, 00 доларів США, встановленим за курсом продажу па Міжбанківському валютному ринку України на момент повернення грошових коштів, проте не менше суми отриманої позики у гривнях на дату укладення цього договору, через один рік з моменту укладення даного договору, тобто 06 червня 2019 року, та сплатити проценти за весь період користування коштами відповідно до умов цього договору. Умовами даного кредитного договору також передбачено сплату позичальником відсотків за користування кредитом, суми яких обчислюються із урахування курсових різниць за відповідною формулою, передбаченою кредитним договором. При цьому у пунктах 1.1 та 1.6 кредитного договору передбачено, що сума позики видається в українській гривні, повернути взяту суму позики і сплатити передбачені договором відсотки позичальник має у національній валюті України, у графіку платежів, що є додатком до кредитного договору, вказуються суми платежів в українській гривні /а. с. 21/. Також 06 червня 2018 року, у забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, сторонами укладено договір іпотеки від 06 червня 2018 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубченком Р. О. за реєстровим номером 1526 /а. с. 30-33/. Відповідно до вказаного договору іпотеки, ТОВ ФК «Альта Капітал» в іпотеку була передана квартира [ADDRESS] , загальною площею 316, 1 кв м, у тому числі житловою площею 127, 00 кв м, яка складається з п`яти житлових кімнат та належить [PERSON] . Згідно із заявою на видачу готівки № 114681 від 06 червня 2018 року, [PERSON] видано грошові кошти позики у розмірі 7 842 000, 00 грн /а. с. 42/. До договору іпотеки вносилися сторонами зміни шляхом укладення договору про внесення змін до договору іпотеки від 06 червня 2019 року, зареєстрованого за № 2148 /а. с. 34/. 06 червня 2019 року сторонами укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 06 червня 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубченком Р. О. за реєстровим № 1528, яким передбачено можливість, у разі порушення боржником своїх зобов`язань, іпотекодержателя задовольнити свої вимоги без звернення до суду, тобто у позасудовому порядку. До вказаного договору про задоволення вимог іпотекодержателя вносилися зміни відповідно до договору про внесення змін до договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 06 червня 2019 року, зареєстрованого за № 2149 /а. с. 35-36, 37/. 01 жовтня 2018 року сторони підписали додаткову угоду № 1, якою внесли зміни до кредитного договору щодо умов сплати відсотків та неустойки /а. с. 22/. Строк кредитування за кредитним договором від 06 червня 2018 року № 06/06-30П був змінений, відповідно до додаткової угоди № 2 від 06 червня 2019 року, - до 06 червня 2020 року, а додатковою угодою № 4 від 15 квітня 2020 року - продовжений до 06 червня 2021 року /а. с. 24, 25-26/. Додатковою угодою № 3 від 31 жовтня 2019 року сторони внесли зміни до реквізитів сторін /а. с. 27/. Протягом періоду з липня 2018 року по квітень 2021 року [PERSON] вносила грошові кошти, для погашення кредиту за кредитним договором, у тому числі, і сплачувала відсотки за користування сумою позики /а. с. 43-61/. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Нормою статті 99 Основного Закону України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Конституція України не встановлює будь-яких обмежень щодо можливості використання у країні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст.ст. 192, 524, 533 Цивільного кодексу України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Судом встановлено, що у договорі № 06/06-30П про надання коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту, у пункті 1.1., сторони погодили, що позикодавець на умовах цього договору надає позичальнику грошові кошти у розмірі 7 842 000, 00 грн, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві суму грошових коштів в українських гривнях. Станом на дату підписання цього договору сума позики - 7 842 000, 00 грн - згідно з курсом купівлі долара США, встановленим на Міжбанківському валютному ринку України, складала 300 000, 00 доларів США, що і зафіксовано у вказаному договорі від 06 червня 2018 року /а. с. 18/. Також встановлено, що 06 червня 2018 року позикодавець ТОВ «ФК «Альта Капітал» надав позичальнику [PERSON] , згідно з її заявою на видачу готівки № 114681 та на виконання свого обов`язку за укладеним договором про надання коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту, грошові кошти у розмірі 7 842 000, 00 грн /а. с. 42/. Крім цього, в акті звірки взаємних розрахунків за період 06 червня 2018 року - 11 березня 2021 року, карти обліку виконання договору № 0606/3011 від 06 червня 2018 року відображено, що відповідач видав позивачу позику в українській гривні, а не в іноземній валюті - доларах США /а. с. 62-63, 64-65/. Таким чином судом встановлено, що предмет позики за укладеним сторонами кредитним договором є сума, виражена і видана у національній валюті України - у гривні, а отже оспорюваний позивачем правочин не є валютним. Відтак доводи позивача про заборону на видачу валютних кредитів в Україні з 2011 року не мають значення для даної справи і посилання на частину п`яту ст. 3 Закону України «Про споживче кредитування», яка передбачає, що надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється, також не стосується даної справи. Положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти. Вказана позиція підтверджується правовим висновком Верховного Суду у постанові від 11 липня 2018 року у справі № 753/22021/15 суд у подібному спорі щодо можливості вказівки у кредитному договорі еквівалента в іноземній валюті, зокрема вказано, що положення чинного законодавства хоча і визначають національну валюту України, як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на здійснення розрахунків за зобов`язанням, визначеним грошовим еквівалентом в іноземній валюті і саме з такими умовами погодилася позивач. Отже законодавством України не заборонено поряд із вказівкою суми позики у національній валюті зазначати її еквівалент в іноземній валюті, тим більше, якщо сторони домовилися про такі умови. Окремо варто зазначити, що, згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду (яка своїм рішенням відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14) у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 Цивільного кодексу України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Відповідно до правового висновку Великої Палати у згадуваній справі № 373/2054/16-ц, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 Цивільного кодексу України, а також частини першої статті 1049 Цивільного кодексу України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до положень ст.ст. 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Тобто у будь-якому випадку має враховуватися той факт, що сторони домовилися про певні умови і вони мають виконуватися відповідно до законодавства та добросовісно. За загальним правилом, визначеним статтею 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 Цивільного кодексу України). Згідно з частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частини другої статті 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За змістом частини третьої зазначеної статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У цій справі позивачем не надано належних, допустимих, достатніх, достовірних доказів і судом не встановлено підстави для визнання недійсним кредитного договору, оскільки його положення не суперечать Цивільному кодексу України чи будь-яким іншим актам цивільного законодавства, а сторони вільно досягли згоди щодо всіх умов кредитного договору. Ліцензійні умови не є цивільно-правовим актом, положення якого регулюють діяльність широкого кола осіб і який має виконуватися сторонами цивільно-правового договору. Натомість ліцензійні умови є актом спеціальної дії, який відповідно до п. 1 ліцензійних умов, встановлює вичерпний перелік вимог, обов`язкових для виконання ліцензіатом, та вичерпний перелік документів, що додаються до заяви про отримання ліцензії. Відповідно до пункту 4 частини першої ст. 1 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» ліцензійні умови - це нормативно-правовий акт Кабінету Міністрів України, іншого уповноваженого законом органу державної влади, положення якого встановлюють вичерпний перелік вимог до провадження господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню, обов`язкових для виконання ліцензіатом, та вичерпний перелік документів, що додаються до заяви про отримання ліцензії. Таким чином, ліцензійні умови спрямовані на те, що встановити певні вимоги і умови провадження діяльності з надання певних фінансових послуг, а отже вони є адміністративним актом і спрямовані виключно на ліцензіатів та здобувачів ліцензії. Тобто цей документ має своїм спрямуванням врегулювати умови і порядок отримання ліцензії на провадження фінансової діяльності, однак він не регулює взаємовідносини між фінансовою компанією та її контрагентом і не передбачає таких наслідків порушення ліцензійних умов, як визнання договору недійсним. До ліцензіата, який порушив ліцензійні умови, застосовуються певні заходи впливу, які в тому числі, можуть включати анулювання ліцензії, однак вони не передбачають наслідків у вигляді визнання певного договору недійсним. Зважаючи на вищезазначене, посилання позивача на ліцензійні умови є безпідставним. Як вже вказувалося, ТОВ «ФК «Альта Капітал» є фінансовою установою і отримало від органу ліцензування відповідну ліцензію на надання коштів у позику, у тому числі, на умовах фінансового кредиту, яка отримується установою у порядку та на умовах, визначених Законом України «Про ліцензування видів господарської діяльності», ліцензійними умовами та Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Отже суд приходить до висновку, що при укладенні правочинів сторони погодили всі умови кредитування, діяли вільно, розуміючи значення своїх дій та свідомо розуміючи всі умови і наслідки укладеного правочину. Вони не були укладені внаслідок обману, під впливом помилки, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини. Пункт 9.3 кредитного договору № 06/06-30П про надання коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту, передбачає, що підписанням даного кредитного договору позичальник підтверджує, що повністю розуміє всі умови цього договору, свої права та обов`язки за ним і погоджується з ними. Таким чином, встановлено, що позивач повністю розуміла значення своїх дій і свідомо погодилася на всі умови кредитного договору, в тому числі на умови і порядок повернення суми позики і на порядок нарахування відсотків тощо. Зміст оспорюваного кредитного договору містить всі істотні умови для такого виду договору відповідно до вимог чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства. Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового оборогу, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконувати належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Окрім того, про те, що всі умови кредитного договору позивач вважала законними і справедливими, свідчить і те, що сторонами було неодноразово укладено додаткові угоди до основного договору, згідно з якими було продовжено строк кредитування та загалом користувалася кредитним коштами три роки, не маючи претензій до ТОВ «ФК «Альта Капітал». Зважаючи на те, що суд прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання кредитного договору недійсним, не підлягають задоволенню і всі похідні позовні вимоги, зокрема, про застосування наслідків недійсності кредитного договору, визнання недійсним договору іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов необґрунтований і підстави для його задоволення відсутні. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, судові витрати, у тому числі судовий збір, понесені стороною позивача, покладаються на нього. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed