Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-10 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача: У лютому 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, який мотивував тим, що він є власником квартири [ADDRESS] , на підставі свідоцтва № [NUMBER] від 14.02.1996 року. Дана квартира була єдиним об`єктом нерухомої власності, що належала йому і використовувалася ним та його членами сім`ї для постійного проживання. В квартирі знаходилося все його майно. У 2015 році в результаті вчинення терористичного акту під час проведення антитерористичної операції в м. Донецьку вказана квартира була пошкоджена снарядами. В результаті влучення снарядів в квартиру позивача були пошкоджені вікна, стіни, система водо- та теплопостачання, каналізація. Крім того були пошкоджені особисті речі, меблі та побутова техніка. Внаслідок чого квартира має нежилий стан, потребує капітального ремонту і не може на даний час використовуватися позивачем для подальшого проживання в ній, тому позивач був змушений покинути власний будинок і на даний час проживає за адресою: [ADDRESS] . Стосовно факту руйнування вищевказаної квартири позивач звернувся з заявою про кримінальне правопорушення до СБУ в Донецькій області. Заяву про кримінальне правопорушення було прийнято, об`єднано з іншими аналогічними злочинами в Єдиному реєстрі досудових розслідувань від 09.09.2014 року за № 1201405084001193, 08.02.2017 року позивача визнано потерпілим по вказаному кримінальному провадженню. На час звернення до суду державою Україною позивачу не було надано іншого житла, шкоду за руйнування квартири не відшкодовано. З посиланням в обґрунтування правових підстав позову на вимоги ст. 41 Конституції України, абз. 3, 19 ч. 1 ст. 1, ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», ст. 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», ст. 319, 321, 22, 1177 ЦК України, п. 24 ст. 2 Кодексу Цивільного захисту України, статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вважає, оскільки період заподіяння шкоди майну позивача відповідає періоду проведення АТО, а місце заподіяння такої шкоди місцю проведення антитерористичної операції, саме державу винною відшкодувати йому завдану майнову шкоду, яка з урахуванням визначеного КЦЗН України механізму розміру відшкодування завданої громадянам терористичним актом шкоди, наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 6.11.2017 за № 291 «Про показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України», яким показник опосередкованої вартості спорудження житла (розрахований станом на 1 жовтня 2017 року) в Донецькій області становить за 1 м2 загальної площі квартир, будинку (з урахуванням ПДВ) 11 310 грн, в Луганській області становить за 1 м2 загальної площі квартир будинку (з урахуванням ПДВ), 10 329 грн., на його думку, становить 3000000 грн. Крім матеріальної шкоди позивачу була заподіяна і моральна шкода, яка полягає у зруйнуванні квартири позивача, позбавлення його житла, вимушеності позивача істотно змінити спосіб життя та переїзду зі свого житла в орендоване, знаходження у стані постійного стресу та нервозності, порушення сну через постійне хвилювання. На підставі викладеного, просить стягнути з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України на свою користь, Державної казначейської служби України матеріальну шкоду у сумі 3000000 грн., а також матеріальну шкоду у сумі 1000000 грн. Представник Кабінету Міністрів України Вірченко Ю.М. подав до суду письмовий відзив, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зазначив, що позивачем не доведено обставини, що викладені у даному позові та застосовано норми, які не відповідають обставинам даної справи. Вказав, що Кабінет Міністрів України не є належним відповідачем у справі, оскільки він не є розпорядником бюджетних коштів. Компетенцію або обов`язок відшкодування шкоди Законом України «Про боротьбу з тероризмом» на Кабмін не покладено. Вважає, що позивачем необґрунтовано застосовано ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», не надано доказу пошкодження його квартири внаслідок терористичного акту, не надано доказів з матеріалів кримінального провадження за заявою позивача, що була внесена до ЄРДР, акт обстеження нерухомого майна не відповідає вимогам до оформлення документів, не надано вироку суду з визначенням кваліфікації та обставинами кримінального правопорушення, позивачем не надано доказів, що квартира, яка йому належить, пошкоджена саме внаслідок прямого умислу з метою порушення громадської безпеки, створення загальної небезпеки загибелі людей чи настання інших тяжких наслідків, а не внаслідок будь-якого іншого кримінального правопорушення. Підставою для відшкодування шкоди позивач визначив ст. 86 Кодексу цивільного захисту України, в той же час ним не виконані вимоги частини 9 статті 86 Кодексу цивільного захисту України, яка передбачає, що забезпечення житлом постраждалого або виплата грошової компенсації за рахунок держави здійснюється за умови добровільної передачі постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб`єктам господарювання. Крім того, для визначення розміру матеріальної шкоди позивач застосовує положення ч. 10 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України, а саме показник опосередкованої вартості спорудження житла. Показник опосередкованої вартості житла не є розміром збитку і не визначає розміру причиненої шкоди постраждалому від надзвичайної ситуації чи від терористичного акту. Розмір заподіяння моральної шкоди позивачу вважає необґрунтованими та незаконними, оскільки нічим не підтверджені. Представником Державної казначейської служби України\~ Носенко С.В. подано письмовий відзив на позовну, в якому зазначено, що акт обстеження пошкодженого житла, на який посилається позивач, як на обґрунтування позовних вимог, є недійсним та таким, що не створює жодних правових наслідків, а діяльність таких органів є незаконною. Крім того, Україна не несе відповідальності за незаконні дії Російської Федерації чи її окупаційної адміністрації на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях. Також позивачем не доведено спричинення йому моральної шкоди. Оскільки Державна казначейська служба України жодним чином не порушувала права та свободи позивача, просить відмовити в задоволенні позовних вимоги в частині відшкодування матеріальної та моральної шкоди з Державної казначейської служба України. ІІ. Процесуальні дії у справі: Ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23 лютого 2018 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у порядку загального позовного провадження. Роз`яснено відповідачам право подати відзив на позов, а позивачу відповідь на відзив. Ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18 червня 2018 року прийнято рішення про направлення судового доручення до Міністерства юстиції України, яке згідно чинного законодавства надсилає це доручення Міністерству закордонних справ України для передачі дипломатичними каналами компетентним органам Російської Федерації щодо вручення Уряду Російської Федерації копій позовної заяви та доданих до неї матеріалів, а також з`ясування наявності згоди до участі у справі як третьої особи компетентних органів держави Російської Федерації. Позивачем та його представником не заявлялось клопотання про залучення в якості третьої особи Уряду Російської Федерації. Ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 листопада 2019 року за клопотанням представника позивача відновлено провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про стягнення майнової та моральної шкоди, спричиненої в результаті вчинення терористичних актів під час проведення антитерористичної операції в м. Донецьк. Ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 05 жовтня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу за позовом [PERSON] до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про стягнення майнової та моральної шкоди, спричиненої в результаті вчинення терористичних актів під час проведення антитерористичної операції в м. Донецьк, до судового розгляду по суті. ІІІ. Заяви (клопотання) учасників справи: Позивач [PERSON] та його представник адвокат Поліщук О.А. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити. Представник відповідача Кабінету Міністрів України Вірченко Ю.М., який діє на підставі довіреності, в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Щодо розміру завданої майнової шкоди відповідач зазначає, що [PERSON] не було здійснено заходів щодо організації проведення уповноваженою особою (оцінювачем) оцінки майна. За наслідками пошкодження майна позивача проводиться розслідування кримінального провадження. Інформація про закінчення досудового розслідування та наявність обвинувального вироку по даному кримінальному провадженню відсутня. Наявність самої заяви до правоохоронних органів не надає право позивачу звертатися до суду про відшкодування матеріальної шкоди з підстав завдання шкоди вчиненням злочину чи терористичного акту. Крім того, позивачем не доведено, що 07.06.2015 року був обстріл, внаслідок чого пошкоджена квартира. Зважаючи на відсутність детального розрахунку майнової шкоди, заподіяної позивачу, відсутність доказів щодо вартості втраченого рухомого майна, все це, на думку відповідача, вказує на недоведеність позивачем понесених ним збитків та відсутність права позивача на відшкодування шкоди згідно з законом. Крім того, Щодо відшкодування моральної шкоди відповідач вказує на те, що визначивши розмір заподіяної моральної шкоди, позивач не зазначив, яким чином оцінював заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходив, а також не надано доказів, які підтверджують його моральні страждання. Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. ІV.\~ Фактичні обставини справи, які стосуються предмету спору та встановлені судом: Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) № [NUMBER] від 14 лютого 1996 року, яке зареєстроване в Донецькому БТІ 29.03.1996 року за №2/4дк-96 (53). Відповідно до технічного паспорту, виготовленим на ім`я\~ [PERSON] приватизована трикімнатна квартира [ADDRESS] складається з: першої кімнати площею 8,2 кв м, другої 12,3 кв м, третьої 17,4 кв м, кухні 9,67 кв м, ванної кімнати 2,6 кв м, вбиральні 1,0 кв м, коридору 12,5 кв м, вбудованої шафи 1 кв м, квартира обладнана балконом (терасою) 0,8/2,7 кв м, лоджією 1,9/3,8 кв м, загальною площею 67,4 кв м, висота приміщень 2,53 м. Згідно акту про обстеження пошкодженого майна, складеного головним інженером КП Куйбишевського району Фірсова М.Ю., старшого майстра ЖЕК №2 [PERSON] , майстра тех. ділянки ЖЕК №2 [PERSON] , встановлені пошкодження квартири [ADDRESS] , а саме: стін, підлоги у спальні, дверей, вікон, радіаторів, трубопроводу. Акт від 04.04.2016 року, складений начальником Ж 742 Райковою В.М., в присутності майстрів [PERSON] та [PERSON] про те, що в квартиру [ADDRESS] було пряме влучення снаряду, внаслідок чого квартира зруйнована. Згідно акту обстеження пошкодженого житла від 10.04.2017 року, складеного інженером КП Куйбишевського району м. Донецька Жовтюк А.Г., в присутності старшого майстра тех. ділянки ЖЕК-2 [PERSON] , майстра тех. ділянки ЖЕК-2 [PERSON] , в результаті прямого влучення снаряду в спальню квартири [ADDRESS] , зруйновані несуча стіна, всі перегородки, в спальні відсутні дві підлогові залізобетонні плити, у всіх кімнатах відсутні двері та зруйновані металопластикові віконні блоки. Як вбачається з фототаблиці, у квартирі [ADDRESS] зруйновані стіни, підлога, внутрішні перегородки, віконні блоки, меблі та побутова техніка, пошкоджений балкон. Позивач орендує квартиру [ADDRESS] , що підтверджується договором найму житлового приміщення від 12 березня 2017 року, вартість оренди складає 1000 грн. щомісячно та вартість комунальних послуг, використані позивачем щомісячно. Згідно з довідкою від 26.10.2017 року №0000381639 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, виданої Управлінням соціального захисту населення Кальміуського району Маріупольської міської ради, [PERSON] взятий на облік як внутрішньо переміщена особа. Місцем переміщення та фактичного проживання є [ADDRESS] . Згідно відповіді заступника начальника слідчого відділу Управління СБ України в Донецькій області на адвокатський запит, 08.02.2017 року позивача [PERSON] визнано потерпілим у кримінальному провадженні №12014050840001193, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09.06.2014 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.115, ч.ч.1,2,3 ст.258, ст.341, ч.2 ст.438 КК України, вручено пам`ятку про права та процесуальні обов`язки потерпілого, а також допитано в якості потерпілого. Інформація про закінчення досудового розслідування та наявність обвинувального вироку по даному кримінальному провадженню відсутня. Позивач [PERSON] є інвалідом 3 групи довічно, що підтверджується пенсійним посвідченням серії [NUMBER] від 16.09.2011 року. V. Норми права, які застосовує суд при вирішенні спору: Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини четвертої статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Частиною четвертою статті 41 Конституції України гарантовано, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частин першої-третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Частиною першою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Згідно з частиною першою статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Для правильного вирішення спору та захисту порушеного права позивача суд повинен визначитися з предметом й підставою позову. Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Згідно з пунктами 4 і 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. З викладеного вбачається, що предмет позову це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто, правові підстави позову це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові. Оскільки повноваження органів влади є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. З аналізу наведених норм процесуального права суд зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Зі змісту позовної заяви [PERSON] вбачається, що останній звернувся до суду, мотивувавши позовні вимоги, зокрема й тим, що він не отримав від держави відшкодування за пошкодження (знищення) під час терористичного акту його майна, на яке він, на його думку, має право згідно із законодавством України та статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Також позивач зазначив, що право на судовий захист йому гарантовано Конституцією України, у тому числі щодо захисту права власності, а право на відшкодування шкоди передбачено статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статтею 86 Кодексу цивільного захисту України. Суд виходить із того, що посилання [PERSON] , як на правову підставу позову, на статтю 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статтю 86 Кодексу цивільного захисту України у взаємозв`язку з негативним обов`язком держави щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції є безпідставним. Збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», схваленої постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року № 337-VIII). У преамбулі Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» вказано, що збройна агресія Російської Федерації розпочалася з неоголошених і прихованих вторгнень на територію України підрозділів збройних сил та інших силових відомств Російської Федерації, а також шляхом організації та підтримки терористичної діяльності, Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації, дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, грубо порушують принципи та норми міжнародного права, зокрема шляхом: систематичного недодержання режиму припинення вогню та продовження обстрілів цивільних об`єктів та інфраструктури, що спричиняють численні жертви серед цивільного населення. При цьому зобов`язання держави Україна стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройного конфлікту та у випадку втрати контролю над частиною власної території. Положення преамбули Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказують на те, що Високі Договірні Сторони зобов`язалися забезпечити повагу до прав людини шляхом гарантії цих прав. Гарантування прав людини з боку держави може здійснюватися як активними діями, так і утриманням від вчинення будь-яких дій. Така діяльність держави по гарантуванню прав людини пов`язана з видами зобов`язань з боку держав-учасниць Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якими є негативні та позитивні. Негативні зобов`язання це зобов`язання держави утримуватися від втручання в права та свободи, а позитивні зобов`язання навпаки, тобто держава повинна щось зробити, вчинити певні дії, щоб особа могла скористатися своїми правами за Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Це, наприклад, може включати в себе прийняття законодавства, що допоможе забезпечити користування гарантованими Конвенцією правами, або забезпечення реальних умов для реалізації прав. Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язаному із майновим інтересом (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини від 28 вересня 2004 року у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 49-50). Тобто, особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві. [PERSON] обґрунтував розмір завданої йому шкоди опосередкованою вартістю знищеного житлового будинку,

Outcome: partial