Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-08 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. [PERSON] (далі Позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту окремого проживання подружжя. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що вона з [PERSON] (далі Відповідач) перебуває у зареєстрованому шлюбі з 22 серпня 1992 року. Від шлюбних стосунків сторони мають двох дітей: повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] та малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Донька [PERSON] проживає з позивачем і знаходиться на її утриманні. У період з 2016 року по 2018 року відносини між подружжям стали вкрай напруженими, все частіше почали виникати суперечки та побутові сварки, а також, мало місце фізичне насилля, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин з серпня 2018 року. Далі позивач зазначає, що поведінка її чоловіка призвела до того, що вона втратила до нього почуття любові, поваги й віру в подальше сімейне життя, але прийняти остаточне рішення щодо припинення сімейних відносин не може, бо це суперечить її моральним нормам та життєвим принципам. У зв`язку з вищевикладеним позивач змушена звернутися до суду та просити суд, з урахуванням уточнених позовних вимог, встановити факт окремого проживання [PERSON] та [PERSON] , без обмеження його певним терміном, тобто пожиттєво, у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних стосунків з вересня 2018 року. Відповідач [PERSON] у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк подав відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги визнав частково. Визнаючи підстави пред`явленого позову, відповідач заперечує проти встановлення факту окремого проживання, оскільки свою дружину кохає та хоче зберегти цілісність своєї сім`ї та приймати повноцінну участь у вихованні їхньої спільної малолітньої доньки. Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Заяв з процесуальних питань від учасників справи до суду не надходило. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Представник позивача подала суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності. У такій заяві названа сторона зазначає про повне підтримання позовних вимог та просить здійснити розгляд справи за її відсутності. Відповідач також подав суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності. У такій заяві названа сторона зазначає про часткове визнання позову, та просить суд прийняти зважене рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Суд, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, дослідивши матеріали справи, знаходить позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з огляду\~\~на нижчевикладене.\~\~ \~\~ \~ \~ \~ \~ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що 22 серпня 1992 Жовтневим відділом реєстрації актів громадянського стану районного управління юстиції м. Дніпропетровська, було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що зроблено відповідний актовий запис за № 941, та видано сторонам свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Судом також встановлено, що сторони від сумісного подружнього життя мають двох дітей: повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] та малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 20.01.2010 року. Також, судом встановлено, а сторонами визнана та обставина, що фактично сторони проживають окремо один від одного із вересня 2018 року, спільного господарства не ведуть. Спору щодо поділу спільного майна подружжя, утримання чи місця проживання дитини на день розгляду справи судом не встановлено. Оскільки сторона позивача категорично наполягає на встановленні факту окремого проживання подружжя, а сторона відповідача вказані обставин визнає частково, суд доходить висновку, що між сторонами виник спір який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. За змістом\~ч.1 ст. 119 Сімейного кодексу України\~суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя. Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховною Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні положень статті\~119 Сімейного кодексу України\~судам необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер. Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. Отже, вирішуючи заяву в порядку\~ст.119 Сімейного кодексу України, суд повинен встановити фактичні взаємини сторін і переконатися в доцільності сепарації для того, щоб узаконений спосіб окремого проживання не був формальним. Таким чином, як вбачається зі змісту\~ч.1 ст. 119 СК України, для встановлення подружжю режиму окремого проживання необхідна наявність двох умов: неможливість або небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно і припинення сімейних відносин між подружжям. Згідно\~ст. 120 СК України, встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обов`язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму, а також прав та обов`язків, які встановлені шлюбним договором. У разі встановлення режиму окремого проживання майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка. Таким чином, режим окремого проживання подружжя є окремим інститутом сімейного права. Необхідність встановлення режиму окремого проживання подружжя полягає у тому числі, у запобіганні у майбутньому претензій одного із подружжя щодо прав на майно іншого подружжя, яке може бути набуте вже після припинення їх шлюбних відносин. В даному випадку судом встановлено, а сторонами визнана та обставина, що позивач та відповідач фактично разом не мешкають із вересня 2018 року у зв`язку із чим спільного господарства не ведуть. Суд вказує, що відповідно до\~ст. 56 СК України, дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. У зв`язку із чим, встановивши наявність обставини небажання дружини проживати спільно, факт припинення сімейних відносин між таким подружжям, суд не має права, в силу вимог ст. 56 СК України, зобов`язати та примушувати позивача до умов збереження режиму сумісного проживання разом із відповідачем. Беручи до уваги, що з часу фактичного припинення спільного проживання сторін і на час розгляду справи судом сторони не поновили спільного проживання, позивач наполягає на встановленні режиму окремого проживання подружжя, суд вбачає підстави для задоволення позову в цій частині та встановлення режиму окремого проживання подружжя для сторін. На думку суду, встановлення режиму окремого проживання в даному випадку відповідатиме інтересам позивача, як особи, яка не бажає продовжувати спільне життя. Щодо доводів сторони відповідача із приводу необхідності його участі у вихованні доньки, то суд вказує, що встановлення режиму окремого проживання подружжя не припиняє його батьківських прав та обов`язків, у тому числі щодо утримання та виховання дитини. Разом з тим, враховуючи, що ст.119 Сімейного кодексу України\~передбачена можливість встановлення в судовому порядку для подружжя режиму окремого проживання, то такий режим встановлюється саме за рішенням суду, його встановлення безстроково законом не передбачено, як не передбачено встановлення режиму окремого проживання подружжя за минулий час. При цьому, згідно частини 2\~статті 119 Сімейного кодексу України\~режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя. Відтак суд відмовляє в задоволені позову в частині встановлення режиму окремого проживання подружжя безстроково та за минулий час, із вересня 2018 року, оскільки вимоги в цій частині позову не ґрунтуються на законі. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. \~\~ \~ \~ \~ \~Відповідно до приписів\~\~ч. 1\~ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору в загальному розмірі 908 грн. 00 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial