Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-26 00:00:00

І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ. В провадженні Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області знаходиться цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Товарна біржа «Регіональна» про визнання дійсним договору купівлі - продажу житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований на товарній біржі «Регіональна» 15 грудня 1998 року за реєстровим номером 0120/0120 та у комунальному підприємстві «Мелітопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» 26 грудня 1998 року за реєстрованим № 8372. Позовна заява обґрунтована тим, що [INFO] померла громадянка [PERSON] . У зв`язку з її смертю відкрилась спадщина за заповітом, зокрема на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказаний будинок належав [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу № 0120/0120 від 15.12.1998 року, укладеному між нею та [PERSON] . Договір був зареєстрований на Товарній біржі «Регіональна» згідно ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» за реєстрованим № 0120/0120. З часу придбання будинку спадкодавець зареєструвалась та мешкала у вказаному будинку. Після укладення договору спадкодавець зареєструвала за собою право власності на будинок в Мелітопольському МБТІ. 15 жовтня 2020 року позивач - [PERSON] , який є спадкоємцем померлої [PERSON] на підставі заповіту, звернувся до приватного нотаріуса Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Бєднова О.А. з проханням про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказаний будинок. Але у зв`язку з тим, що наданий позивачем договір купівлі - продажу, зареєстрований товарною біржею «Регіональна» від 15.12.1998 року за № 0120/0120 був укладений з порушенням чинного законодавства України, у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом позивачу було відмовлено. Між тим, після передачі грошової суми та отримання спадкодавцем технічної документації, а також ключів від проданого будинку зв`язок з відповідачем було втрачено. Позивач вважає, що договір купівлі - продажу, зареєстрований товарною біржею «Регіональна» від 15.12.1998 року за № 0120/0120 є дійсним, а тому звернувся до суду за захистом своїх прав. ІІ. ЗАЯВИ (КЛОПОТАННЯ) УЧАСНИКІВ СПРАВИ. Позивач в судове засідання не з`явився, однак від представника позивача - адвоката Літути С.В. на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без його участі та без участі позивача. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять їх задовольнити. Проти ухвалення судом заочного рішення по справі не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату, місце та час розгляду справи була повідомлена належним чином. Про поважність причин неявки суд не повідомила. Заяв чи клопотань на адресу суду не надходило. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Про поважність причин неявки суд не повідомив. Заяв чи клопотань на адресу суду не надходило. За таких обставин суд на підставі ст. 280 ЦПК України розглядає справу на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до вимог ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН. 15 грудня 1998 року [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу купила в [PERSON] будинок [ADDRESS] . Договір зареєстрований на Товарній біржі «Регіональна» згідно ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» за реєстровим № 0120/0120 /а.с.8/. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Мелітопольським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис № 726 /а.с.7/. Згідно довідки голови квартального комітету № 82 Мелітопольської міської ради народних депутатів від 27 жовтня 2020 року встановлено, що [PERSON] дійсно була зареєстрована та фактично мешкала за адресою: [ADDRESS] з 1998 року та по день смерті /а.с.10/. З наданої спадкової справи № 96/2020 заведеною приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Бєдновим О.А. після смерті [PERSON] , померлої [INFO] встановлено наступне. [PERSON] є сином померлої [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , актовий запис № 2753 /а.с.79/. [PERSON] за життя зробила заповідальне розпорядження, згідно якого все її майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що їй буде належать на день смерті і на що за законом вона матиме право, заповіла [PERSON] , що підтверджується копією заповіту посвідченого 01.09.2017 року приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області, зареєстрованого в реєстрі за № 3338 /а.с.73/. 09 червня 2020 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Бєднова О.А. з заявою про прийняття спадщини /а.с.62/. Постановою приватного нотаріуса Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Бєднова О.А. від 15.10.2020 року спадкоємцю [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у зв`язку з тим, що договір купівлі - продажу будинку, зареєстрований товарною біржею «Регіональна» від 15.12.1998 року за № 0120/0120 був укладений з порушенням чинного законодавства України. ІV. МОТИВИ СУДУ ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА. Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Спірний договір був підписаний сторонами 15 грудня 1998 року, а тому застосуванню при вирішенні вказаного спору підлягають норми ЦК Української РСР. Відповідно до ст. 41 ЦК Української РСР в редакції 1963 року угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. При вчиненні правочину всі дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, перехід права власності, всі сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності , мали вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі - продажу будинку, правочини були реальними і вчинені у формі, дозволеній чинним законодавством України в 1998 році. Відповідно до ст.128 ЦК УРСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Згідно ст.224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст.227 цього Кодексу договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. З укладеного договору купівлі-продажу будинку слідує, що покупець [PERSON] повністю виконала умови договору: сплатила за придбане майно обумовлені договором кошти (п.5 договору), зареєструвалась і мешкала в будинку, договір відповідно до вимог ч.2 ст.227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) зареєстрований в Мелітопольському міжміському бюро технічної інвентаризації, у передбаченому законом порядку угода купівлі-продажу з підстав недотримання нотаріальної форми судом не визнавалась недійсною, а тому за життя покупець [PERSON] на підставі ст.ст.128, 153 ЦК УРСР і ст.49 Закону України «Про власність» набула право власності на будинок і правомірно володіла ним. Як передбачено ч.2 ст.47 ЦК УРСР, якщо сторони домовились щодо всіх важливих умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулось повне або часткове виконання договору, але одна із сторін відхилилась від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. На час укладення вищевказаного договору купівлі-продажу у грудні 1998 р. спадкодавцю не було відомо, що правочин у відповідності до ст.47 Цивільного Кодексу Української РСР (1963 року) підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки на той час також був чинним Закон України «Про товарну біржу», відповідно до ст.15 якого правочини зареєстровані на біржі подальшому нотаріальному посвідченню не підлягали. Дослідивши надані письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу дійсним обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Outcome: approved