Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-29 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог та доводів позивача. [PERSON] , від імені якої діє адвокат Константинова Г.В., пред`явила до суду позов шляхом подання позовної заяви до [PERSON] , та в остаточній редакції просила: визнати за [PERSON] право власності на 35/42 частини земельної ділянки площею 0,0747 га, кадастровий номер 6325111000:00:021:0060, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, розташованої за адресою: [ADDRESS] , з яких 15/42 частик в порядку переходу права власності за договором дарування від 14 листопада 1996 року, посвідчений державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Харківського району, за яким вона подарувала своїй донці [PERSON] 263 м2 земельної\~ділянки,\~розташованої за\~адресою:\~ [ADDRESS] \~на підставі\~договору довічного\~утримання від\~14.11.1996,\~посвідченого державним\~нотаріусом Першої\~державної нотаріальної\~контори Харківського\~району та\~7/42\~частин на\~підставі свідоцтва\~про право\~на спадщину\~за законом\~виданого 27.02.2012\~державним нотаріусом\~Першої державної\~нотаріальної контори\~Харківського району\~в порядку\~спадкування після\~смерті матері\~ [PERSON] .\~Залишити у\~власності [PERSON] \~право власності\~на 7/42\~частин земельної\~ділянки площею\~0.0747\~га.,\~кадастровий номер\~ 6325111000:00:021:0060,\~з цільовим\~призначенням для\~обслуговування житлового\~будинку та\~господарських будівель,\~розташованої за\~адресою:\~ [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що співвласниками житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] є: в 74/100 частин позивач [PERSON] , в 26/100 [PERSON] . Земельна ділянка площею 0,0747 га кадастровий номер 6325111000:00:021:0060, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, розташована за адресою: [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю. За життя [PERSON] був укладений договір дарування від 14 листопада 1996 року, посвідчений державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори, за яким вона подарувала своїй донці [PERSON] 263 м2 спірної земельної ділянки, що становить 10/28 або 15/42 земельної ділянки від загальної площі ділянки 747 кв.м. [PERSON] померла [INFO] . Після її смерті позивач, як спадкоємець за законом першої черги, звернулась до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 26/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] . У видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку земельної ділянки , яка належить померлій [PERSON] позивачу відмовлено, оскільки неможливо визхначити частки (арифметичні) відчужуваної частки земельної ділянки за договором дарування, а тому неможливо визначити в безспірному порядку право на володіння зазначеного нерухомого майна. Отже, спадкоємець не можу набути право власності на частину земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Оскільки відповідно до договору довічного утримання від 14 листопада 1996 року, посвідченого державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області Матвієць С.К. належить 48/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями, відповідна частка земельної ділянки при переході права власності за даним договором складає 13/42 від загального розміру. Крім того, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 27 лютого 2012 року державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області в порядку спадкування після смерті матері [PERSON] до позивача перейшло право власності на 26/100 частин, що становить 7/42 частки земельної ділянки. Виходячи з наведеного, частка земельної ділянки позивача складає 35/42, частка відповідача 7/42. Аргументи учасників справи. 08 червня 2021 року від представника відповідача [PERSON] [PERSON] надійшов відзив на уточнену позовну заяву, в якому вона просила відмовити у задоволенні уточнених позовних вимог у повному обсязі з наступних підстав. Так, сторони є співвласниками житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , а саме: 74/100 частин житлового будинку належить [PERSON] , 52/200 частин [PERSON] . Зазначений житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0747 га кадастровий номер 6325111000:00:021:0060, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, розташованої за адресою: [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] , на підставі Державного акту на право приватної власності на землю. За життя [PERSON] подарувала частину зазначеної земельної ділянки позивачу [PERSON] , про що 14 листопада 1996 року державним нотаріусом Першої Харківського району державної нотаріальної контори було посвідчено договір дарування, за яким [PERSON] подарувала [PERSON] 263 кв.м. зазначеної земельної ділянки, про що в державному акті на право приватної власності на землю серії ХР-25-20-35886 зроблено відмітку нотаріусом. Однак, нотаріусом при укладенні договору дарування не було враховано вимоги п. 43 Інструкції про вчинення нотаріальних дій від 14 червня 1994 року, що діяла на момент вчинення правочину, про те, що в тексті договору про відчуження частки майна вказуються арифметичні (в простих дробах) частини, та в порушення вказаних вимог зазначено частку у розмірі 263 кв.м., без зазначення такої частини в простих дробах. Натомість, у Витязі з державного земельного кадастру зазначено, що станом на 26 грудня 2018 року власником земельної ділянки є [PERSON] . Крім того, договір дарування від 14 листопада 1996 року має ряд виправлень та невідповідностей, зокрема виправлення площі земельної ділянки та посвідчувальний напис. Після смерті [PERSON] сторони звернулись до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, як спадкоємці за законом першої черги, після чого отримали свідоцтва про право на спадщину за законом на будинок з господарськими будівлями. В подальшому, 15 травня 2019 року позивач звернулась до державного нотаріуса Харківської районної державної нотаріальної контори Харківської області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом щодо земельної ділянки, однак отримала відмову з тих підстав, що земельна ділянка належить [PERSON] , а тому визначити арифметичні частки спірної земельної ділянки в безспірному порядку неможливо. У зв`язку з цим виникла ситуація, при якій спадкоємці не можуть набути право власності, що виникає на підставі спадкування за законом на земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] через видачу нотаріусом свідоцтва про право на спадщину. Ані позивач, ані відповідач не можуть визначити частку в простих дробах та оформити належним чином право власності на спірну земельну ділянку. Представник зазначив, що в уточненій заяві позивач наводить розрахунки, правильність яких не підтверджується жодним правовим висновком експерта та спеціалізованої установи, тобто на момент подачі уточненої позовної заяви жодних розрахунків арифметичних часток не проведено, більш того, під час розрахунку арифметичних часток не було враховано, що право власності за позивачем ґрунтується на різних правових підставах договір дарування на 263 кв.м. земельної ділянки та спадкування за законом. Відповідно, на сьогодні відсутні правові підстави для задоволення позовної заяви, виходячи з викладених обставин. В прохальній частині уточненої позовної заяви позивачем не визначено, в яких саме ідеальних частках та на якій правовій підставі потрібно визнати право власності за всіма спадкоємцями, а тому погодитись з такими вимогами позовної заяви не є можливим. Участь у справі сторін та інших учасників справи. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача [PERSON] у судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Рух справи. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 09 жовтня 2021 року провадження по справі відкрито в порядку загального позовного провадження, справа призначена до розгляду в підготовчому засіданні. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 30 липня 2020 року прийнято до розгляду уточнену позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частину земельної ділянки, подану представником позивача [PERSON] до Харківського районного суду Харківської області 17 лютого 2021 року; закрито підготовче провадження по справі, справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин Житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності спільної часткової власності позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON] , а саме: 48/100 частин житлового будинку належить [PERSON] на підставі договору довічного утримання від 14 листопада 1996 року, посвідченого Першою державною нотаріальною конторою за реєстровим №2-5000, право власності зареєстровано в КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» 17 серпня 2011 року (Витяг про державну реєстрацію прав №30995300 від 17 серпня 2011 року) та 52/200 частин належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 27 лютого 2012 року, посвідченого державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області Богуновою Н.В. за реєстровим №668/2011, право власності зареєстровано в КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» 05 березня 2012 року (Витяг про державну реєстрацію прав №33395618 від 05 березня 2012 року), [PERSON] належить 52/200 частин житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 27 лютого 2012 року, посвідченого державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області Богуновою Н.В. за реєстровим №668/2011, право власності зареєстровано в КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» 05 березня 2012 року (Витяг про державну реєстрацію прав №33395723 від 05 березня 2012 року). Зазначений житловий будинок розташований на земельній ділянці кадастровий номер: 6325111000:00:021:0060 площею 0,0747 га з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку та господарських будівель, яка належить на праві власності [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ХР-25-20-35886, виданого Південноміською радою народних депутатів 05.03.1996 року, що також піжтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-6306922712018 від 26 грудня 2018 року. [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Південноміською радою Харківського району, Харківської області 22 червня 2011 року, актовий запис №78. За життя [PERSON] укладено договір дарування від 14 листопада 1996 року, посвідчений державним нотаріусом Першої Харківського району державної нотаріальної контори, за яким вона подарувала [PERSON] 263 м2 земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Відомості щодо реєстрації права власності за вказаним договором в матеріалах справи відсутні. Як вбачається зі змісту постанови державного нотаріуса Харківської районної державної нотаріальної контори Харківської області Богунової Н.В. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 15 травня 2019 року №1891/02.31, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку земельної ділянки, яка належить померлій [PERSON] , позивачу [PERSON] відмовлено, оскільки неможливо визначити частки (арифметичні) відчужуваної частки земельної ділянки за договором дарування, а тому неможливо визначити в безспірному порядку право на володіння зазначеного нерухомого майна. Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду Відповідно до\~вимог ст.\~78\~Земельного кодексу\~України,\~право власності\~на землю\~-\~це право\~володіти,\~користуватися і\~розпоряджатися земельними\~ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі\~Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Згідно ч.9 ст. 79-1 Земельного кодекс України, земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Відповідно до ч. 1\~ст. 86 Земельного кодексу України, земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). \~\~Статтею ч. 1 ст.\~369, ч. 1,\~2\~ст.\~372 ЦК України\~передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.\~\~Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до роз`яснень, які містяться в\~\~п.21\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»,\~\~якщо до вирішення спору між співвласниками житлового будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач, слід виходити з розміру його частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої. Частиною 1\~ст. 4 ЦПК України\~передбачено, що, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1\~ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. За ст.\~1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Так, згідно ч.1\~ст. 365 ЦК України\~власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. З аналізу змісту\~статті 120 Земельного кодексу України\~можна зробити висновок про однакову спрямованість положень, як\~ЦК України\~так і\~ЗК України\~щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю та споруди, на якій вони розміщені. При застосуванні положень\~статті 120 ЗК України\~у поєднанні з нормами\~статті 125 ЗК України\~слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності(правова позиція ВСУ у справі за №6-2225цс 16). Відповідно до частини першої\~статті 377 ЦК України\~до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). У разі набуття права власності на частину житлового будинку, який розташований на земельній ділянці, до нового власника переходить і право власності на відповідну частину земельної ділянки без зміни її цільового призначення. УЧастиною четвертою\~статті 120 ЗК України\~визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. В даних нормах закріплено загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розміщений. Згідно цих норм визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруди та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Відповідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Виходячи з приписів ст. 16 ЦК України це право підлягає захисту в судовому порядку. Згідно з частиною третьою\~статті 319 ЦК України\~усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, за результатом системного аналізу усіх вищезазначених норм зазначених норм права, які були чинними на час виникнення та існування спірних правовідносин між сторонами та на момент переходу права власності на домоволодіння, можна зробити висновок, що в разі набуття права спільної сумісної власності на земельну ділянку співвласниками домоволодіння з визначеними частками право власності на земельну ділянку переходить відповідно до розміру їх часток. Саме такий висновок щодо застосування норм права у подібних відносинах викладено Верховним Судом України у постанові від 05 липня 2017 року у справі № 6-1726цс16. Як вбачається з системного аналізу вищенаведених норм права можна зробити висновок, що до особи, яка набула право власності на частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд переходить право власності або користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, у розмірах встановлених договором або законом без зміни її цільового призначення. Як встановлено судом, [PERSON] належить на праві власності 48/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] (на підставі договору довічного утримання) та 52/200 частин вказаного житлового будинку (на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом), отже її загальна частка у права власності на житловий будинок, який розташований на спірній земельній ділянці, складає 74/100 або 148/200. Частка [PERSON] у праві власності на вказаний житловий будинок складає 52/200 частин (на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом). Виходячи з аналізу вищевказаних правових положень, враховуючи, що спірна земельна ділянка належала на праві власності померлій [PERSON] , суд приходить до висновку, що позивач набула право власності на частину земельної ділянки пропорційно до належної їй частки у праві власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] в порядку ст. 120 Земельного кодексу України, а саме на 148/200 частин, з яких: на 48/100 - відповідно до договору довічного утримання та на 52/200 в порядку спадкування за законом після смерті матері. При цьому, суд не погоджується з доводами позивача щодо набуття нею права власності на 35/42 частини земельної ділянки площею 0,0747 га, кадастровий номер: 6325111000:00:021:0060, з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку та господарських будівель, розташованої за адресою: [ADDRESS] , з яких: 15/42 частки земельної ділянки в порядку переходу права власності за договором дарування від 14 листопада 1996 року та 7/42 частин земельної ділянки в порядку спадкування законом, виходячи з наступного. Згідно договору дарування від 14 листопада 1996 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Харківського району державної нотаріальної контори Бровко Г.С. подарувала своїй дочці, [PERSON] 263 м2 земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Між тим на час смерті спадкодавця зазначена земельна ділянку не вибула зі складу земельної ділянки з кадастровим номером 6325111000:00:021:0060, площею 0,0747 га з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку та господарських будівель за адресою: [ADDRESS] , що належала [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серія ХР-25-20-35886, виданого Південноміською радою народних депутатів 05.03.1996 року. На відокремлену земельну ділянку не виготовлювалась технічна документація з землеустрою, а також не було внесено відомостей до Державного земельного кадастру та Державного реєстру прав власності на нерухоме майно. Отже, земельна ділянка площею 263 м2 в розумінні вимог ст. 79-1 ЗК України не набула статусу об`єкта нерухомого майна, а тому суд вважає, що на момент набуття права власності на частини житлового будинку сторонами, спірна земельна ділянка належала в цілому [PERSON] , позивач не мала право власності на частину земельної ділянки, яке б могло вплинути на визначення розміру частини земельної ділянки, яку набула позивач на підставі ст. 120 Земельного кодексу України пропорційно до її частки у праві власності на житловий будинок. Крім того, позивач, визначаючи частки у вказаному нею розмірі, не навела жодних правових та технічних підстав для такого визначення. Оскільки суд прийшов до висновку про те, що позивач набула право власності на частину земельної ділянки саме відповідно до ст. 120 Земельного кодексу України, а не з підстав, викладених нею в заяві про зміну позовних вимог, суд не приймає до уваги доводи відповідача в обґрунтування відзиву на позов з приводу вказаних обставин. Оскільки спірна земельна ділянка в цілому належала на праві власності спадкодавцю [PERSON] , не перебувала у спільній сумісній або спільній частковій власності сторін, відповідачем не заявлені позовні вимоги про визнання права власності на частину спірної земельної ділянки, право на 52/200 частин спірної земельної ділянки суд залишає відкритим. Щодо судових витрат. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог\~ст. 141 ЦПК України, а саме судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, позивачем [PERSON] був сплачений судовий збір за подання позову з урахуванням збільшених позовних вимог у загальному розмірі 2467 гривенть, з яких 2190\~гривень за\~первинним позовом\~ та 277 гривень за збільшення позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 2190 гривень. На підставі викладеного і

Outcome: approved