Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-01 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог У жовтні 2020 року [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до Головного управління Національної поліції у місті Києві, третя особа - Голосіївське управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві, про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом скасування арешту майна. Свої вимоги мотивує тим, що 23 листопада 1998 року їй та членам її сім`ї, батькам - [PERSON] , [PERSON] та брату [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на житло, а саме: на квартиру [ADDRESS] . В подальшому, 30 грудня 2003 року за договором дарування частини квартири, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоришиним О. П. за реєстровим №14312 - [PERSON] , [PERSON] та брат [PERSON] подарували позивачу [PERSON] свої частки, а саме ѕ частини квартири [ADDRESS] . Таким чином, із 30 грудня 2003 року позивач [PERSON] стала єдиним повноправним власником квартири [ADDRESS] . У жовтні 2019 року позивачу, коли вона мала бажання продати належну їй квартиру [ADDRESS] , під час підготовки нотаріусом документів на відчуження квартири, стало відомо про наявний арешт майна щодо цього об`єкту. Як з`ясувалося пізніше, із відповіді Першої київської державної нотаріальної контори від 18 овтня 2019 року №9288/01-16, якою вони надіслали копію документа на підстави якого ними було вчинено обтяження майна позивача [PERSON] - постановою слідчого СВ Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві Котьолкіна Д.С. 12 березня 2008 року, в межах кримінального провадження №01-10764 по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 286 Кримінального кодексу України - було накладено арешт на частину квартири [ADDRESS] , яка як вважав слідчий належала обвинуваченому [PERSON] . Однак, станом на момент накладення слідчим арешту - 12 березня 2008 року, квартира [ADDRESS] повністю одноособово належала позивачу [PERSON] (із 30 грудня 2003 року), часток у праві власності [PERSON] в цій квартирі були відсутні, а отже слідчий помилково наклав арешт на майно сторонньої особи, яка не мала відношення до даної справи - на майно позивача [PERSON] . В подальшому, вироком Голосіївського районного суду міста Києва від 12 червня 2008 року, у кримінальні справі №1-337/08 [PERSON] було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 286 Кримінального кодексу України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. без позбавлення права керування транспортним засобом. Цивільний позов [PERSON] залишено без розгляду. Поряд із цим, судом при постановленні вироку не було вирішено питання про скасування арешту майна, накладеного в межах даного кримінального провадження. Відповідно і сама позивачка [PERSON] не зверталася на той час із заявою про зняття арешту, оскільки їй про цей факт нічого не було відомо. Наприкінці 2019 року [PERSON] звернулася до Голосіївського районного суду міста Києва із клопотанням про скасування арешту майна на підставі статті 174 Кримінального процесуального кодексу України, однак ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 06 грудня 2019 року, з тих підстав, що оскільки обставини (факт) накладення арешту відбувся до набрання чинності чинним Кримінальним процесуальним кодексом України, тобто до того, як почала діяти норма статті 174 КПК України, питання зняття арешту майна слід вирішувати в порядку цивільного судочинства. Така практика узгоджується із правовою позицією, висловленою у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 15 травня 2019 року в межах справи №372/2904/17-ц. Посилаючись на вказнаі обставини, позивач просить суд усунути перешкоди їй, як власнику, у користуванні квартирою [ADDRESS] , шляхом скасування арешту майна, накладеного 12 березня 2008 року постановою слідчого СВ Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві Котьолкіна Д.С., в межах кримінального провадження №01-10764 по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні злочину передбаченого частиною 1 статті 286 Кримінального кодексу України. Процесуальні дії у цивільній справі Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2020 року матеріали цивільної справи за позовом [PERSON] до Головного управління Національної поліції у м. Києві, Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом скасування арешту майна, за підсудністю передано на розгляд до Голосіївського районного суду міста Києва. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 квітня 2021 року цивільну справу № 761/34225/20 передано на розгляд головуючому судді Кахно І. А. Частиною першою статті 32 ЦПК України передбачено, що спори між судами про підсудність не допускаються. Ухвалою судді Голосіївського районного суду міста Києва від 20 квітня 2021 року відкрито провадження у справі та вирішено подальший розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Аргументи учасників справи та розгляж справи у суді Відповідач про дату та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, шляхом направлення судового повідомлення про відкриття провадження у справі у спосіб передбачений ЦПК України. Відзив на позов відповідачем у визначений термін не надано. Відповідно до положень частини восьмої статті 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За таких обставин, у відповідності до вимог частини першої статті 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Третя особа пояснення на позов та/або будь-які клопотання до суду не подавала. В судовоме засідання представник позивача [PERSON] - адвокат Дем`яненко М.В. не з`явився, подав до суду заяву, якою просив проводити розгляд за його відсутність, позов підтримав в повному обсязі. Встановлені судом фактичні обставини та відповідні їм правовідносини Судом установлено, що 23 листопада 1998 року позивачу [PERSON] та членам її сім`ї, батькам - [PERSON] , [PERSON] та брату [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на житло, а саме: на квартиру [ADDRESS] . 30 грудня 2003 року за договором дарування частини квартири, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоришиним О. П. за реєстровим № 14312, [PERSON] , [PERSON] та брат [PERSON] подарували позивачу [PERSON] свої частки, а саме ѕ частини квартири [ADDRESS] . Отже, із 30 грудня 2003 року позивач [PERSON] стала єдиним повноправним власником квартири [ADDRESS] . 12 березня 2008 року постановою слідчого СВ Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві Котьолкіна Д.С., в межах кримінального провадження №01-10764 по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 286 Кримінального кодексу України - накладено арешт на частину квартири [ADDRESS] , яка як вважав слідчий належала обвинуваченому [PERSON] . Вироком Голосіївського районного суду міста Києва від 12 червня 2008 року у кримінальні справі №1-337/08 [PERSON] було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 286 Кримінального кодексу України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн без позбавлення права керування транспортним засобом. Цивільний позов [PERSON] залишено без розгляду. Таким чином, станом на момент накладення слідчим арешту - 12 березня 2008 року квартира [ADDRESS] повністю одноособово належала позивачу [PERSON] (із 30 грудня 2003 року), часток у праві власності [PERSON] в цій квартирі були відсутні. Норми права, які застосовував суд, мотиви суду У відповідності із положенням пункту 5 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України,загальними засадами цивільного законодавства є: судовий захист цивільного права та інтересу. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання /стаття 15 Цивільного кодексу України/. Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; За приписом частини першої статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно статті 386 Цивільного кодексу України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. За правилами статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За правилами статті 393 Цивільного кодексу України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Якщо інше не встановлено законом, власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди. Згідно із правовою позицією, сформульованою Великою Палатою Верховного Суду України у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц, пункти 53 - 55 вказаної постанови: «із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Із огляду на зазначене, будь - які публічно - правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено». З огляду на вищевикладені положення Цивільного Закону та роз`яснення судової практики Великої Палати Верховного Суду щодо його застосування, позивач [PERSON] обґрунтовано звернулася до суду саме в порядку цивільного судочинства із позовом про усунення перешкод власнику в користуванні належним їй майном, а саме, квартирою [ADDRESS] , шляхом скасування арешту майна, накладеного 12 березня 2008 року постановою слідчого СВ Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві Котьолкіна Д.С., в межах кримінального провадження №01-10764 по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 286 Кримінального кодексу України. За наведених вище обставин, позовні вимоги [PERSON] знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду і підлягають задоволенню.

Outcome: approved