Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-22 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та відповідача. 01 вересня 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приват-Банк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося у Ладижинського міського суду Вінницької області із позовом до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості в розмірі 22 172 грн 70 коп., посилаючись на те, що 27.09.2016 відповідач, звернувшись до позивача з метою отримання банківських послуг, підписав заяву № б/н, підтвердивши свою згоду на те, що ця заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», викладеними на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. При укладенні договору сторони керувалися частиною першою статті 634 ЦК України, згідно з якою укладений правочин є договором приєднання. Відповідно [PERSON] був відкритий кредитний рахунок та встановлений початковий кредитний ліміт у розмірі, зазначеному у довідці про зміну умов кредитування і обслуговування картрахунку. Надалі кредитний ліміт був збільшений до 7 000 грн відповідно до умов кредитування та обслуговування карткового рахунку. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керується підпунктами 3.2, 3.3. договору, Умов та правил надання банківських послуг, на підставі яких відповідач при укладенні договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за ініціативою банку. Для користування кредитним картковим рахунком відповідач отримав кредитну картку, номери та строк дії отриманих кредитних карток зазначені у довідці, доданій до позовної заяви. Відповідно до умов договору відповідач зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов Договору, а саме щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, який встановлений Договором. Але у процесі користування кредитним рахунком відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображатися у розрахунку заборгованості за договором, а також підтверджується випискою по рахунку, яка додається до позовної заяви. У редакції Умов та Правил, що почала діяти з 01 березня 2019 року, згідно з підпунктом 2.1.1.2.12 сторони договору дійшли згоди, що, починаючи зі 181-го дня з моменту порушення відповідачем зобов`язань з погашення кредиту, він зобов`язується сплатити банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого у строк кредиту, які відповідно до частини другої статті 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості у розмірі: 86,4% для картки «Універсальна», 84,0 % для картки «Універсальна голд». АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на передбачених договором умовах у межах встановленого кредитного ліміту. Однак відповідач [PERSON] своєчасно не надавав позивачеві кошти для погашення заборгованості за кредитом, порушуючи свої боргові зобов`язання відповідно до умов договору, що відображено у розрахунку заборгованості за дійсним правочином. Станом на 16.07.2020 в [PERSON] утворилася заборгованість, яку позивач просить стягнути на свою користь, у розмірі 22 172 грн 70 коп., яка складається з: 6 240 грн 70 коп. - заборгованість за тілом кредиту (в т.ч. 6 240 грн 70 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту); 2 242 грн 64 коп. - заборгованість за відсотками нарахованими за прострочений кредит згідно з ст. 625 ЦК України; 13 689 грн 36 коп. - нарахована пеня. Відповідач [PERSON] не виконує свої зобов`язання за укладеним договором, заборгованість перед банком у повному обсязі не погашає, що спонукало банк звернутися в суд з даним позовом. Позивач просив суд стягнути на його користь з відповідача заборгованість за кредитним договором від 27.09.2006 № б/н у розмірі 22 172 грн 70 коп. та судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2 102 грн. Відповідач [PERSON] відзиву на позов не надав. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. У судове засідання представник позивача не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. У позовній заяві представник позивача зазначив, що в разі неявки в судове засідання відповідача не заперечує проти розгляду справи за відсутності їх представника та винесення заочного рішення судом. Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності представника позивача відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, враховуючи, що останній скористався своїми процесуальними правами. ІІІ. Інші процесуальні дії у справі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про розгляд справи в суді за зареєстрованим місцем проживання, а саме: [ADDRESS] . Оскільки відповідач [PERSON] був належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання (стаття 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК)), в судове засідання не з`явився без поважних причин, а представник позивача не заперечував проти проведення заочного розгляду справи, судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам статей 280-281 ЦПК. Судом на підставі частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК), у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Ухвалою суду (а.с.94-95) було постановлено проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що 27 вересня 2006 року [PERSON] підписав анкету-заяву №б/н про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у «ПриватБанку». Згідно з викладеною в цій заяві інформацією відповідач підтвердив свою згоду із тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. Звертаючись до суду з цим позовом, банк надав підписану відповідачем анкету-заяву від 27 вересня 2006 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в «ПриватБанку», розрахунок заборгованості за договором від 27 вересня 2006 року № б/н, виписку з особового рахунку, довідку про видані картки та зміну умов кредитування, зокрема, щодо зміни кредитного ліміту, а також витяги з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», Умов та правил надання банківських послуг в «ПриватБанку». З матеріалів справи вбачається, що позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а відповідач [PERSON] всупереч договірним зобов`язанням, в установлені терміни не повернув належні грошові суми, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка підтверджується розрахунком (а.с. 4-11). Згідно з наданим банком розрахунком заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором станом на 16 липня 2020 року, яку позивач просить стягнути на свою користь, становить 22 172 грн 70 коп., яка складається з: 6 240 грн 70 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 6 240 грн 70 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту); 2 242 грн 64 коп. - заборгованість за відсотками нарахованими за прострочений кредит; 13 689 грн 36 коп. - нарахована пеня. Згідно з витягом зі статуту (а.с.30-31) позивач є правонаступником Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк». А, довідкою з ЄДРПОУ (а.с.27) та банківською ліцензією (а.с.28) підтверджується, що він є юридичною особою, зареєстрованою у встановленому законом порядку та має право на здійснення банківських операцій. Відповідно до нової редакції статуту АТ КБ «ПриватБанк» останнє є правонаступником за всіма правами і обов`язками ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 30-31). Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником. V. Оцінка Суду. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови ( пункти ), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Відповідно до норм статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються у договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, то вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Саме такий висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Як дійсно убачається з матеріалів цієї цивільної справи, зокрема, з анкети-заяви позичальника від 27 вересня 2006 року, в ній відсутні умови щодо строку дії кредитного ліміту, відсоткової ставки, порядку погашення заборгованості, а також про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафу) за порушення зобов`язання, прострочення його виконання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. АТ КБ «ПриватБанк», звернувшись в суд з вимогою про погашення відповідачем заборгованості по кредиту, просив окрім тіла кредиту (суми, яку фактично отримав у борг позичальник) стягнути відсотки на підставі статті 625 ЦК України та пеню. Обґрунтовуючи своє право вимоги в цій частині, а також розмір і порядок нарахування, позивач, крім розрахунку кредитної заборгованості за договором від 27 вересня 2006 року, посилається на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у «Приватбанку», які розміщені на банківському сайті, в тому числі і на зміни, які вносилися до них у 2019 році, а також на Тарифи, як невід`ємну частину договору, якими визначені в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема, пеня та штрафи за несвоєчасне погашення кредиту та їх розміри і порядок нарахування, а також де містяться додаткові положення домовленості. При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету - заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг «ПриватБанку», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, щодо відповідальності за прострочення виконання зобов`язань, зазначеної в цих документах, доданих банком до позовної заяви, про розміри і порядок нарахування сум за визначеною відповідальністю. Наданий позивачем витяг з Умов та Правил надання банківських послуг «ПриватБанком» належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й постановою Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) та не спростовано позивачем. За таких обставин відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків, про відповідальність за прострочене зобов`язання, подані банком Витяги з Умов та Тарифів не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно ці докази не підтверджують зазначуваних стягувачем обставин. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Отже, суд не вбачає підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відсотки та відповідальність за невиконання чи порушення термінів виконання договірних зобов`язань за умовами укладеного договору про надання банківських послуг позивачем. Такого висновку суд дійшов з урахуванням правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, які є обов`язковими для застосування у відповідності до частини четвертої статті 263 ЦПК України. Відтак суд дійшов висновку, що у задоволенні позову в частині стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» 13 689 грн 36 коп. нарахованої пені необхідно відмовити. Стосовно стягнення з [PERSON] на користь позивача відсотків відповідно до статті 625 ЦК України, то суд звертає увагу, що відповідно до частини другої цієї статті, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як слідує з наданого позивачем розрахунку нарахування відсотків в розмірі 84,0 % річних на суму 2 242 грн 64 коп. здійснене банком за період з 01 жовтня 2019 року по 16 липня 2020 року. При визначені розміру відсотків банк послався на зміни до Умов та Правил надання банківських послуг у «ПриватБанку», які вносилися у 2019 році. Наразі, як вказувалося вище, вказаний доказ не може бути взятий до уваги, тому для стягнення вказаного розміру відсотків підстави відсутні. Окрім того, судом встановлено, що в анкеті-заяві не зазначений строк дії кредитного договору, умови та порядок нарахування і сплати процентів від простроченої суми заборгованості згідно з частиною другої статті 625 ЦК України. Щодо стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту, то належить зазначити, що із матеріалів справи достеменно убачається неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань за договором, що призвело до порушення прав кредитора, позивача АТ КБ «ПриватБанк», тому порушене право підлягає відновленню у судовому порядку шляхом стягнення з боржника заборгованої фактично отриманої суми кредитних коштів, розмір якої підтверджений доказами, наявними у матеріалах справи, а саме випискою по особовому рахунку відповідача та розрахунком заборгованості за кредитним договором. Таким чином позов АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитом у розмірі 6 240 грн 70 коп., що складають заборгованість за простроченим тілом кредиту, підлягає безумовному задоволенню. Таким чином з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сума несплаченого тіла кредиту в розмірі 6 240 грн 70 коп. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, розмір понесених позивачем судових витрат пов`язаних з розглядом справи,

Outcome: partial