Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-01 00:00:00

Із 02 листопада 2006 року до 08 грудня 2015 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі і мають двох спільних малолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. З 06 травня 2015 року сторони фактично припинили подружні стосунки, і з тих пір діти проживають разом з батьком [PERSON], а їх мати [PERSON] проживає окремо від них. 04 травня 2017 року [PERSON] звернулася до суду із позовною вимогою визначити місце проживання малолітніх дітей з нею у будинку її батьків по [ADDRESS]. Ухвалою судді від 05 травня 2017 року (т. 1, а.с. 23) відкрито провадження у справі і призначено попереднє судове засідання. Ухвалою Мурованокуриловецького районного суду від 15 травня 2017 року завершено підготовку справи до розгляду та призначено судове засідання на 25 травня 2017 року (т. 1, а.с. 75). Відповідач [PERSON] 23 травня 2017 року подав до суду зустрічний позов (т. 1, а.с. 85-87), у якому просив визначити місце проживання малолітніх дітей з ним. Ухвалою судді від 24 травня 2017 року зустрічна позовна заява об'єднана в одне провадження із первісним позовом (т. 1, а.с. 90). Судове засідання 25 травня 2017 року було відкладено за клопотанням позивача [PERSON] (а.с. 96), 02 червня 2017 року - за клопотанням представника позивача за зустрічним позовом (т. 1, а.с. 88) [PERSON] (а.с. т. 1, а.с. 106), 21 червня 2017 року - за клопотанням позивача за зустрічним позовом [PERSON] (т. 1 а.с. 114). 25 липня 2017 року клопотання про відкладення розгляду справи (т. 1, а.с. 122) подала представник позивача адвокат [PERSON] (т. 1, а.с. 26-27), зазначивши, що перебуватиме у відпустці до 03 вересня 2017 року. Судове засідання 04 вересня 2017 року було відкладено за клопотаннями представників сторін (т. 1, а.с. 130, 131) на 20 вересня 2017 року. В підготовчій частині судового засідання 20 вересня 2017 року сторона позивача за первісним позовом подала докази, які не мала можливості подати в попередньому судовому засіданні, а сторона відповідача за первісним позовом подавала документи, оскільки попереднє судове засідання було проведено за їх відсутності. Крім того, в цій частині судового засідання було розглянуто усну заяву представника відповідача за первісним позовом [PERSON] (т. 1, а.с. 88) про відвід головуючій і прийнято ухвалу про відмову в задоволенні заяви про відвід (т. 1, а.с. 181-182). На етапі підготовчої частини судового засідання за клопотанням обох сторін та із врахуванням їх думок щодо дати наступного судового засідання, було оголошено перерву до 23 жовтня 2017 року. 23 жовтня 2017 року в підготовчій частині судового засідання суд вирішував клопотання сторін, а також прийняв ухвалу про залучення до участі у справі як третьої особи органу опіки і піклування при виконавчому комітеті Морозівської сільської ради та про витребування доказів (т. 1, зворот а.с. 231), у зв'язку з чим перерва була оголошена до 08 листопада 2017 року. Це засідання було відкладено за клопотанням відповідача за первісним позовом [PERSON] (т. 2, а.с. 6) на 05 грудня 2017 року, а за клопотанням представника позивача за первісним позовом [PERSON] (т. 2, а.с. 35) - на 20 грудня 2017 року. У судове засідання 20 грудня 2017 року представники сторін не з`явилися, представники відповідача за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] подали клопотання про участь у справі в режимі відеоконференції (т. 2, а.с. 53, 54), яке було задоволено (т. 2, а.с. 56). В судовому засіданні 18 січня 2018 року було заслухано пояснення сторін, представників третіх осіб, та свідків [PERSON] та [PERSON] Так, позивач за первісним позовом - [PERSON] підтримала свою позовну вимогу про визначення місця проживання дітей з нею і не визнала зустрічний позов [PERSON], суду пояснила: Після одруження із [PERSON] та після народження дітей вона проживала із сім`єю із батьками [PERSON] в с. Морозівка. Через моральне та фізичне насилля з боку чоловіка, вона в травні 2015 року вимушена була залишити сім`ю і переїхати на постійне місце проживання в с. Сосонка Вінницького району до своїх батьків. Дітей вона не могла забрати, оскільки [PERSON] неодноразово погрожував їй, що не дасть їй дітей. Через відсутність роботи та грошових коштів вона не змогла провідати дітей раніше, ніж на початку вересня 2015 року. Коли дізналася, що [PERSON] перевів дітей навчатися до Мурованокуриловецької санаторної школи-інтернат, намагалася забрати їх до себе, оскільки не бачила потреби у їх навчанні в спеціалізованій школі (поки вона жила з дітьми, вони не мали хвороби серця), але дирекція школи-інтернат відмовила у переведені дітей в Сосонську загальноосвітню школу. При зустрічах із дітьми вона ніколи не могла залишитися з ними на одинці, оскільки тут же з`являється [PERSON], забрати дітей до свого місця проживання їй також не дозволяли. Пізніше опікунська рада при Мурованокуриловецькій РДА прийняла рішення про порядок її спілкування з дітьми, зокрема, вона мала право забирати дітей до себе на половину періоду канікул, але це рішення не виконується, бо [PERSON] не дозволяє дітям їхати на канікули до неї. Вона страждає через розлуку з дітьми, зараз працевлаштована, має постійний достойний заробіток, в будинку батьків, де вона проживає, є місце для двох дітей, сім`я забезпечена продуктами харчування з домашнього господарства, а тому вона може забезпечити достойне проживання та утримання дітей за своїм місцем проживання у с. Сосонка Вінницького району, а тому просить задовольнити її вимогу. Відповідач за первісним позовом [PERSON] позов до нього не визнав, а свою вимогу підтримав, суду пояснив: Він прожив у шлюбі з [PERSON] впродовж дев`яти років, має з нею двох спільних дітей. До певної пори вважав свій шлюб щасливим, аж поки [PERSON] не повернулася до віри релігійної групи «Свідки Єгови». Тоді вона почала постійно їздити на зібрання, все менше приділяти належну увагу дітям, не переймалася їхнім зовнішнім виглядом, гігієною, харчуванням, не приймала участь у святкуваннях в дитячому садочку та школі (тоді її заміняла його сестра). Він намагався зрозуміти дружину, кілька разів їздив на релігійні зібрання разом з нею, не заперечував проти участі її в цій релігійній групі, але не розумів її байдужість до дітей. Ніякого насилля щодо дружини він ніколи не застосовував, а з дому вона пішла добровільно: поїхавши на релігійне зібрання, не повернулася додому, відключила телефон, і лише через тиждень він знайшов її у її батьків в с. Сосонка. Він постійно боровся за те, щоб дружина повернулася в сім`ю і до сьогоднішнього дня не проти заради дітей відновити стосунки, але не бачить таких же поривів з боку матері своїх дітей. Одного разу [PERSON] без попередження приїхала до їх будинку і, поки нікого не було дома, зібрала дітей і забрала до себе. Коли він приїхав по дітей, вони були перелякані і просилися додому в с. Морозівка. Він ніколи не заперечував проти зустрічей [PERSON] з дітьми, розповідає дітям про маму, вони хочуть її бачити, спілкуватися з нею, але вони не бажають залишати місце свого народження та постійного проживання, не бажають залишатися без нього, а він не може заставити дітей їхати до мами. Крім того, [PERSON] не приїжджала за дітьми, щоб забрати їх до себе на канікули. Після зустрічей з мамою діти стривожені, схвильовані, вони не тішаться її подарункам, бо вважають їх нецікавими, не новими. Діти практично не знають своїх бабусю і дідуся з боку матері, бо ті ніколи з ними не спілкувалися і не спілкуються. Натомість він і його батьки намагаються забезпечити дітям достойні проживання, харчування, розвиток, освіту, лікування, дозвілля. Вважає, що дітям добре з ним і вони мають залишитися проживати з ним. Представник Служби у справах дітей Мурованокуриловецької районної державної адміністрації Остапович Ігор Миколайович (т. 1, а.с. 30) заявив, що вбачає за доцільне подальше проживання дітей разом із батьком [PERSON] Свої твердження обґрунтував тим, що після вивчення матеріалів з опікунської ради при виконкомі Морозівської сільської ради, спілкувань зі сторонами, дітьми, педагогами було виявлено більшу прихильність дітей до батька. Батько самостійно уже понад два з половиною роки виховує і утримує дітей, належним чином забезпечує їх потреби. Натомість поведінка матері дітей є такою, що дозволяє на підставі п. 2 ст. 164 СК України позбавити її батьківських прав щодо цих дітей. Вважає, що [PERSON] розпочала процедуру визначення місця проживання дітей лише у відповідь на позов [PERSON] про стягнення з неї аліментів. Представник опікунської ради при виконавчому комітеті Морозівської сільської ради Школьна Ніна Станіславівна (т. 2, а.с. 79) суду пояснила, що вона є жителькою с. Морозівка, була сільським фельдшером, а також є головою опікунської ради, а тому добре знає сім`ю [PERSON]. Опікунська рада за заявою [PERSON] була втягнута у вирішення питання щодо дітей, коли мати дітей залишила сім`ю. Вважає, що діти народилися в с. Морозівка, тут зростають, тут забезпечені дуже достойним доглядом і утриманням, батько належним чином і достатньо приділяє дітям уваги (рибалка, прогулянки в ліс, підготовка до уроків і до святкувань і т.п.). Висловила думку, що віра помішала [PERSON] належно виконувати батьківські обов`язки, бо на дітей не вистачало часу. [PERSON] - мати [PERSON], - будучи допитаною як свідок, суду пояснила: Коли [PERSON] прийшла в їх сім`ю, вона була посварена зі своєю матір`ю через те, що перестала відвідувати релігійні зібрання. [PERSON] з [PERSON] жили в окремому будинку на одному подвір`ї з ними. В сім`ї завжди панували любов, мир і злагода, народилося двоє діток, аби забезпечити належно сім`ю, [PERSON] їздив на заробітки. Але після того, як [PERSON] повернулася до релігійної громади «Свідки Єгови», вона перестала достатньо часу приділяти дітям: вони були брудні, ненагодовані, ліжка їх були не перестелені, одяг неохайний. Сама [PERSON] також почала погано стежити за своїм зовнішнім виглядом. Були випадки, коли вихователі з дитсадка робили зауваження щодо гігієни дітей. З [PERSON] ніхто не сварився, а лише намагалися «достукатися», що діти і їх благополуччя важливіші від участі в зібраннях та читання Біблії. 06 травня 2015 року [PERSON] вранці поїхала на релігійне зібрання, а звідти не повернулася, відключила телефон. До дітей [PERSON] приїжджала дуже рідко, провідувала їх лише в школі. Ніхто в сім`ї ніколи поганого слова не каже про матір дітей, бо не хочеться, щоб колись діти попрікнули, що їх відлучили від мами. Рік тому при зустрічі з [PERSON] вона зі своїм чоловіком благали повернутися до дітей, але та була непохитною. Свідок [PERSON] пояснила суду: Вона проживає по-сусідству із [PERSON] і його батьками. Завжди вважала молоду сім`ю прикладом для інших. У травні 2015 року всі в селі були шоковані новиною, що [PERSON] залишила чоловіка і дітей. З тих пір дітьми постійно опікується [PERSON] і його батьки. Діти мають багато іграшок, мобільні телефони, комп'ютер, велосипеди, батько постійно возить їх до школи і зі школи, проводить з ними дозвілля. Не бачила, щоб [PERSON] приїжджала до дітей. У зв'язку із закінченням робочого дня, у судовому засіданні було оголошено перерву. В судовому засіданні 22 січня 2018 року суд заслухав пояснення допитаних як свідки вчителів Мурованокуриловецької загальноосвітньої санаторної школи-інтернат І-Ш ступенів [PERSON], [PERSON], [PERSON], а також в присутності психолога школи-інтернат [PERSON] (т. 2, а.с. 112-113) було заслухано дітей, щодо яких вирішується питання про місце їх проживання з одним із батьків. Так, [PERSON] пояснила, що вона - класний керівник [PERSON], який поступив на навчання до їх школи у січні 2017 року. Привів дитину до школи і постійно нею опікується батько [PERSON] Маму вперше вона побачила після 8 Березня, а потім - мама приїжджала провідувати дітей один раз на місяць, крім канікулярних місяців та листопада. Коли у школі стало відомо, що є спір між батьками дітей щодо їх участі у вихованні, стала розмовляти з [PERSON] на тему сім`ї та прислухатися до відчуттів. Зрозуміла, що дитина дуже любить, жаліє і тепло відгукується про тата і зовсім не має прихильності до мами, називає її [PERSON], хоча сам дуже добра, чуйна, ласкава і відверта дитина. Відвідини мами дуже короткочасні, зводилися до передачі солодощів чи якихось подарунків. Мама ніколи не спілкувалася з нею щодо навчання дитини, його поведінки, стану здоров`я і т.п. Пам`ятає, як [PERSON] дуже образила ситуація, коли мама приїхала його провідати, вручала йому цукерки, а мамина подруга фотографувала це. Класний керівник малолітнього [PERSON] [PERSON] пояснила суду: [PERSON] у січні 2017 року привів до школи батько. Дитина спокійна, врівноважена, чемна, у навчанні старанний і акуратний. За весь час тричі бачила маму дитини, при чому познайомилася з нею, коли та хотіла знати на якій підставі її син навчається у школі-інтернат і чим хворіє. При відвідинах дитини мама ніколи не заходила до класу, не цікавилася у неї успіхами сина в навчанні, його проблемами, не залишала свої координати для вирішення питань, що стосуються дитини. Сам [PERSON] іноді взагалі не хотів виходити на зустрічі з мамою, а повертався звідти знервований, напружений, одного разу сказав, що його болить душа. У розмовах з нею та однолітками ніколи не вживає слово «мама», іноді - «[PERSON]». Від інших педагогів, що входили в комісію по обстеженню матеріально-побутових умов проживання дітей у сім`ї [PERSON], вона знає, що батько дітей створив для них ідеальні умови. Їй здається, що діти щасливі з батьком, зокрема, [PERSON], із захопленням ділиться про проведені з батьком часи дозвілля, про роботу на його пасіці і т.п. Заступник директора школи-інтернат [PERSON] пояснила: Діти навчаються в Мурованокуриловецькій санаторній школі-інтернат на підставі заяви [PERSON] відповідно до рішення лікарсько-консультативної комісії та висновку обласного кардіолога. Уже після влаштування дітей до школи-інтернат дирекції стало відомо, що дітей виховує лише батько, а мати залишила сім`ю біля двох років тому. При обстеженні умов проживання дітей було встановлено, що батько створив ідеальні умови для проживання і розвитку дітей. Самі діти дуже переживають з приводу, аби їх не забрала до себе мама. [PERSON] спілкувалася з нею двічі, але жодного разу не цікавилася успіхами дітей чи їх поведінкою: перший раз цікавилася, чому діти навчаються саме в цій школі-інтернат, а другий - подала заяву, щоб забрати дітей зі школи, однак, їй було роз`яснено, що для цього має бути довідка з іншого навчального закладу про те, що він бере дітей на навчання. Під час роботи з дітьми було встановлено, що вони надто прив`язані до батька і не мають бажання жити без батька з мамою. Дитина [PERSON] пояснив, що добре пам`ятає, як мама не давала їм дивитися цікаві мультики, а лише про Бога, як давала холодну їжу і ставила її на неприбраний стіл, як залишила їх, її ніхто не виганяв. Йому подобається навчатися в школі-інтернат, але ввечері хочеться додому, бо там є тато. Вважає, що мама не скучає за ними, а йому достатньо тих зустрічей з мамою, які він має сьогодні. Не бажає переїжджати жити до мами, бо там його ніхто не любить. Малолітній син сторін [PERSON] розповів, що любить і тата і маму, хотів би бачити маму частіше, але до мами не переїде жити без тата. За результатами заслуховування пояснень дітей, психолог [PERSON] пояснила: Вона працює в школі-інтернат з вересня 2017 року. За клопотанням [PERSON] було проведено діагностичне дослідження його синів [PERSON] та [PERSON], під час якого встановлено, що діти мають підвищену тривожність через сьогоднішню ситуацію в сім`ї. Вони дуже щиро і з захопленням розповідають про свого тата, а щодо мами, то лише відповідають на запитання, вони дуже ображені на матір, а свою сім`ю малюють без неї. Діти і їх батько прихильні один до одного, до матері їхати не хочуть категорично. Розгляд справи було закінчено в судовому засіданні 02 лютого 2018 року. Розглянувши справу у судовому засіданні, дослідивши та оцінивши всі докази у справі, суд прийшов до висновку, що первісний позов [PERSON] не підлягає до задоволення, а зустрічна позовна вимога [PERSON] є такою, що підлягає до задоволення, виходячи з наступного: Із 02 листопада 2006 року до 08 грудня 2015 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі (т. 1, а.с. 7) і мають двох спільних малолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (т. 1, а.с. 11, 12). Подружні стосунки між сторонами було припинено 06 травня 2015 року: позивач [PERSON] залишила місце проживання сім`ї в с. Морозівка Мурованокуриловецького району Вінницької області та виїхала на постійне місце проживання до своїх батьків в с. Сосонка Вінницького району Вінницької області. З тих пір сторони проживають окремо, а діти проживають із батьком - [PERSON] Ця обставина сторонами не оспорюється. Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 5 Сімейного кодексу України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Зокрема, держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини (частини 2 і 3 статті 5 СК України). При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Стаття 141 СК України визначає, що мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо. Місце проживання дитини визначається за згодою батьків (ч. 1 ст. 160 СК України). Позивач за первісним позовом [PERSON] стверджує, що діти проживають разом з батьком, оскільки останній під час шлюбних відносин застосовував до неї фізичну силу, в результаті чого вона вимушена була залишити дітей і тікати з дому до батьків, розуміючи, що з дітьми він її не відпустить. З того часу пройшло вже більше двох років, однак і до сьогоднішнього дня [PERSON] не дає їй можливості спілкуватись з дітьми на одинці. Відповідач за первісним позовом [PERSON] стверджує, що мати залишила дітей з власної волі, добровільно, не попередивши про свій від`їзд членів сім`ї і родини. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Не дійшовши згоди щодо участі у вихованні та щодо місця проживання дітей, [PERSON] звернувся до органу опіки та піклування Мурованокуриловецької РДА про визначення місця проживання дітей з ним та про порядок і спосіб участі матері дітей у їх вихованні. Відповідно до висновку органу опіки і піклування Мурованокуриловецької райдержадміністрації № 01-31/1174 від 18 травня 2017 року вирішила, тимчасово до рішення суду визначити місце проживання малолітніх дітей разом з батьком [PERSON] та встановлено порядок участі матері у вихованні малолітніх дітей та їх спілкування (т. 1, а.с. 103-104). В той же час, [PERSON] ще 04 травня 2017 року заявила до суду вимогу визначити місце проживання дітей з нею у с. Сосонка Вінницького району Вінницької області. Абзац другий ч. 1 ст. 161 СК України приписує, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Щодо матеріально-побутових умов проживання кожного з колишнього подружжя в даний час та їх матеріального стану, суд не вбачає переваг одного з батьків перед іншим. Так, із акту перевірки матеріально-побутових умов від 05 травня 2017 року [PERSON] (т. 1, а.с. 42-73) слідує, що її сім'я, до складу якої тепер, крім неї, входять її батько і мати (т. 1, а.с. 35), проживає в умовах достатніх для проживання з ними дітей. В сім'ї панує затишок, взаєморозуміння і взаємна повага, сім'я користується повагою серед сусідів та односельчан, не відмічено жодного випадку непорозумінь із владою та односельцями (т. 1, а.с. 33, 36). В господарстві утримуються домашня птиця, кози. Відповідно до актів обстеження матеріально-побутових умов [PERSON] та його дітей від 17 липня 2015 року (т. 1, а.с. 218), 04 листопада 2015 року (т. 1, а.с. 220), від 03 квітня 2017 року (т. 1, а.с. 221), від 13 квітня 2017 року (т. 1, а.с. 214, 215), фототаблиць місця проживання [PERSON] та дітей (т. 1, а.с. 164-177) слідує, що вони проживають у будинку із сучасним ремонтом, меблями, діти мають окремі кімнати, в яких панує чистота, охайність і затишок, мають необхідне для навчання приладдя і т.п. В домогосподарстві утримується пасіка, маються транспортні засоби і велосипеди для дітей. За місцем проживання і роботи сторони характеризуються виключно позитивно (т.1, а.с. 31-33, 202) [PERSON] працевлаштована на ВП «Вінницяхліб» ПАТ «Концерн Хлібпром», з 09.04.2017 працювала машиністом тістообробних машин 3 розряду (т. 1, а.с. 9, 39, т. 2 а.с. 16), із 07 червня 2017 року - глазурувальником 4 розряду (т. 2, а.с. 17), із 02 серпня 2017 року - пекарем 4 розряду (т.2, а.с. 18) та отримує стабільну заробітну плату (т. 1 а.с. 39, т. 2 а.с. 19). [PERSON] працює з 24 березня 2017 року робітником у ПП «Бонас» с. Морозівка Мурованокуриловецького району (т. 2 а.с. 4), отримує мінімальну заробітну плату (т. 2 а.с. 5). В той же час, в домогосподарстві, як вбачається із пояснень самого [PERSON], свідків [PERSON] та [PERSON], є велика пасіка, з якої сім`я має певні доходи. В той же час, на підставі рішення апеляційного суду Вінницької області від 29 червня 2017 року (т. 1 а.с. 153-158) [PERSON] зобов`язана сплачувати аліменти на користь [PERSON] на дітей в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходів), але не менше 30% прожиткового мінімуму доходів громадян на кожну дитину, починаючи із 29 березня 2017 року до їх повноліття. Однак, як слідує із довідки Вінницького РВ ДВС ГТУЮ у Вінницькій області № 930/88 від 19.12.2017 та розрахунку заборгованості (т. 2 а.с. 51 і 52), з моменту присудження аліментів і до 01 грудня 2017 року [PERSON] аліментів не отримував, а у [PERSON] утворилася заборгованість за виконавчим документом у розмірі 14833 гривні 29 копійок. Показаннями в суді [PERSON], свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], а також письмовими доказами, зокрема, виписками із карти хворого (т. 1 а.с. 224, 225), довідками № 120 і 121 від 21 липня 2017 року ЛКК при КУ «Мурованокурирловецька ЛПЛ» (т. 1 а.с. 216, 217), направленнями 1 і 6 від 26 січня 2017 року (т. 1, а.с. 163, 223), стверджується, що діти сторін [PERSON] та [PERSON] хворіють на вегето-судинну дистонію і потребують навчання у спеціалізованій школі, якою є Мурованокуриловецька санаторна школа-інтернат 1-3 ступенів для дітей із захворюваннями серцево-судинної системи. До рекомендованої спеціалізованої школи-інтернат діти влаштовані із 27 січня 2017 року (т. 1, а.с. 18, 19, 207, 208). Позивач за первісним позовом [PERSON] не довела, що за місцем свого проживання у с. Сосонка Вінницького району вона зможе забезпечити дітям належний медичний догляд. При вирішені питання про ставлення сторін до виконання своїх батьківських обов`язків, суд прийшов до такого висновку: [PERSON] в повній мірі виконував і виконує батьківські обов`язки, передбачені Сімейним Кодексом України та нормами моралі, загальноприйнятими нормами поведінки в сім`ї, а [PERSON] з власної волі на тривалий час самоусунулася від виконання своїх батьківських обов'язків щодо своїх дітей. Так, [PERSON] заявила перед судом, що через моральне і фізичне насилля з боку чоловіка вимушена була піти із сім`ї, а через погрози з боку [PERSON] не сміла забрати із собою дітей. Однак, така заява не стверджена ніякими доказами, а в судовому засіданні вона спростована поясненнями [PERSON], свідків [PERSON] та [PERSON], представником органу опіки та піклування при Морозівській сільській раді [PERSON] В той же час, ці свідки, [PERSON] і [PERSON] пояснили під присягою і висловилися, що із сім`ї [PERSON] пішла, бо надала перевагу служінню вірі, а не обов`язкам матері перед малолітніми дітьми. Ці пояснення стверджуються обставиною, що після того, як залишила сім`ю, [PERSON] припинила можливість спілкування з дітьми чи з їх батьком, бабусею чи дідусем (змінила номер мобільного телефону), вперше приїхала провідати дітей через чотири місяці. Крім того, неспростованим залишається факт, що вимогу про визначення місця проживання дітей з нею, [PERSON] заявила лише після звернення [PERSON] 29 березня 2017 року до суду з позовом про стягнення з неї аліментів (т. 1, а.с. 153). Так, твердження представника [PERSON] [PERSON] про те, що із січня 2017 року [PERSON] почала збирати документи і готувати вимогу до суду, спростовуються поданими на ствердження позовних вимог документами, які датовані щонайраніше початком квітня 2017 року, і угодою про надання правової допомоги від 11 квітня 2017 року (т.1, а.с. 26). В той же час, характеристиками дітей зі школи-інтернат (т.1, а.с. 203-208) та НВК ЗНЗ-ДНЗ с. Морозівка (т. 1, а.с. 212, 213), зафіксованими у протоколах засідань опікунської ради при Морозівській сільській раді Мурованокуриловецького району поясненнями членів опікунської ради (т. 1, а.с. 219-222), інформацією директора Мурованокуриловецької санаторної школи-інтернат № 01-56/113 від 12.04.2017 (т.1, а.с. 226) доводиться безпосередня і постійна участь батька дітей - [PERSON] - у їх матеріальному забезпеченні, підготовці до занять і святкувань, сприянні їх розвитку і зацікавленості до навчання. Щодо прихильності дітей до батьків, суд встановив наступне: Всі допитані судом учасники судового розгляду ствердили, що діти мають більшу прихильність до батька, а щодо матері, то вони мають дитячу образу на неї через те, що вона залишила їх. Статтею 21 Конституції України проголошено вільність і рівність усіх людей у своїй гідності та правах. Ця вихідна конституційна засада конкретизована у статті 24 Конституції України: громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, не може бути привілеїв чи обмежень, в тому числі за ознаками статі. У частині 3 цієї статті Конституції України закріплено конституційні гарантії, якими забезпечується рівність прав жінки і чоловіка. Право на свободу вибору місця проживання кожному гарантоване ст. 33 Конституції України а також закріплено у багатьох міжнародних актах: Загальною декларацією прав людини від 10 грудня 1948 року (ст. 13), Міжнародним пактом про громадянські та політичні права від 16 грудня 1966 року (ст. 12), Протоколом № 4 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод від 16 вересня 1963 року (ст. 2) та іншими. За цивільним кодексом України (ст. 29) місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. За змістом ст. 31 ЦК України та ст. 6 СК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років, а дитина віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років є неповнолітньою. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року № 1385, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Відповідно до положень ст. 12 вищевказаної Конвенції держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що її стосується, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Аналогічні положення викладені у статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей (Страсбург, 25 січня 1996 року), яка зобов'язує суд надати можливість дитині висловити свою думку при вирішенні питань, які її стосуються, і приділяти цій думці належну увагу. У вітчизняному законодавстві теж закріплено відповідні положення щодо забезпечення прав дитини на власну думку. Зокрема, згідно з положеннями ч. 2 ст. 160 С України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Про необхідність заслуховування думки дітей, які досягли певного віку, та її врахування при вирішенні спорів про відібрання дітей зазначено, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року «Савіни проти України». У п. 59 цього рішення вказано, що суд також зауважує, що на жодному етапі провадження у справі судді не заслуховували дітей (включаючи дитину, якій у грудні 2004 року, коли тривав розгляд справи в суді першої інстанції, було 13 років). Сторони у справі мають двох спільних малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (т. 1, а.с. 11, 12). Станом на момент винесення цього рішення [PERSON] має повних десять років, а [PERSON] - повних вісім років. В судовому засіданні за клопотанням сторін було заслухано обох дітей. Під час їх допиту в судовій залі були присутні, крім складу суду, психолог навчального закладу, в якому діти навчаються [PERSON] та представники сторін, а батьки дітей, аби не впливати на їх пояснення, на підставі ч. 4 ст. 232 ЦПК України були видалені із залу суду. Малолітні [PERSON] та [PERSON] заявили однозначно, що вони бажають проживати з батьком, а з матір`ю погоджуються проживати лише у випадку, коли з ними також буде проживати і тато. Ухвалюючи 16 липня 2015 року рішення у справі «Мамчур проти України», ЄСПЛ наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Вирішуючи цю конкретну справу, суд виходить насамперед з інтересів дітей, і при цьому враховує: - діти сторін [PERSON] та [PERSON] з народження останнього виховуються разом в одній сім`ї, вони дружать один з одним, піклуються один про одного, мають спільні інтереси, іграшки, розваги, а тому не можуть бути розділені в різні сім`ї, - їх сталі соціальні зв'язки у с. Морозівка, зокрема, із бабусею та дідусем по татовій лінії та абсолютну відсутність таких зв`язків з бабусею і дідусем по маминій лінії (діти не знають навіть їх імен, не спілкуються з ними), - місце навчання, зокрема обставину, що вони за станом здоров`я потребують постійного контролю та реабілітації, які отримують у Мурованокуриловецькій загальноосвітній санаторній школі-інтернат 1-Ш ступенів для дітей із захворюваннями серцево-судинної системи, - психологічний стан дітей, які обурені поведінкою мами, яка без дозволу і відома тата забрала їх з постійного місця проживання в с. Морозівка Мурованокуриловецького району в с. Сосонка Вінницького району, яка фотографує подію передачі нею солодощів дітям, а також стривожені з приводу можливого розлучення їх з татом, якщо мама забере їх жити до себе. Також при розгляді справ щодо визначення місця проживання дітей суд виходить з балансу між інтересами дітей, правами батьків на виховання дітей і обов'язком батьків діяти в інтересах дітей. У зв`язку з цим, суд не знаходить виправдання [PERSON], яка всупереч волі дітей, в тому числі десятирічного сина [PERSON], який твердо заявив, що бажає проживати з батьком, а спілкування з мамою йому достатньо такого, яке існує на сьогоднішній момент, через два роки по тому, як залишила їх на утриманні і вихованні батька, сьогодні порушує питання про своє право проживати з дітьми у визначеному нею місці. Преамбулою указаної вище Конвенції про права дитини визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. В судовому засіданні беззаперечно доведено, що [PERSON] разом зі своїми батьками з травня 2015 року забезпечив дітям абсолютні увагу, щастя, любов і розуміння. Натомість [PERSON] добровільно на два роки самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до своїх малолітніх дітей. ЇЇ вчинок по залишенню дітей без материнської опіки не має ні законного, ні морального виправдання, а її звинувачення батька дітей у протиправній поведінці щодо неї необґрунтовані, голослівні, спростовані всіма іншими заслуханими судом учасниками. Встановлені у судовому засіданні обставини суд вважає винятковими у розумінні положень ст. 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, вони свідчать про неможливість проживання дітей з матір'ю. Виходячи з викладеного, суд переконаний, що найвищим інтересам дітей відповідатиме рішення про визначення місця їх проживання з батьком. За таких обставин позов [PERSON] є необґрунтованим і безпідставним, а тому не підлягає до задоволення, а зустрічний позов [PERSON] має бути задоволено. При вирішенні справи по суті суд, крім іншого, має вирішити питання про розподіл судових витрат. До судових витрат, відповідно до ч. 1 та пунктів 1 і 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України належать, зокрема, судовий збір, витирати на професійну правничу допомогу, витрати, пов'язані із проведенням експертиз. При зверненні до суду із зустрічною позовною заявою (т. 1, а.с. 85-87) [PERSON] сплатив 640 гривень судового збору (т. 1, а.с. 84). Про інші судові витрати [PERSON] суду доказів не надав. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд при вирішенні справи по суті прийшов до висновку про задоволення зустрічного позову [PERSON] та про відмову в позові [PERSON] Таким чином із [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню його судові витрати у вигляді сплаченого ним при подачі зустрічного позову судового збору в розмірі 640 гривень.

Outcome: approved