Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-01 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив суд визнати недостовірною та такою, що принизила честь та гідність, ділову репутацію [PERSON] , поширену [PERSON] інформацію, а саме: «третій абзац публікації від [INFO], розміщений о 20:53 год. у мережі Інтернет, на офіційній сторінці [PERSON] (електронна адреса: [INFO] у мережі Facebook: «Зараз [PERSON] - головний лікар Кропивницького онкодиспансеру. Нещодавно його зловили на вимаганні хабаря в онкопацієнта», шляхом розміщення публікації в мережі Інтернет, на офіційній сторінці [PERSON] (електронна адреса: [INFO] у мережі Facebook, щодо факту спростування інформації, яка була нею заявлена та не відповідає дійсності у строк 10 календарних днів з дня набрання законної сили судовим рішенням та розміщення тексту судового рішення. В обґрунтування позову вказано, що позивач, згідно з рішенням тринадцятої сесії Кіровоградської обласної ради, призначений на посаду генерального директора КНП «Обласний клінічний онкологічний центр Кіровоградської обласної ради», з 1993 року займається трудовою діяльністю у галузі медицини і є лікарем з досвідом практичної та управлінської діяльності, керівником медичного закладу та вищого навчального закладу, депутатом Кіровоградської обласної ради 2010-2014 років, народним депутатом VIII скликання Верховної Ради України, громадським діячем та особою, з чіткими моральними цінностями, активною суспільною позицією та численними здобутками у сфері покращення заходів охорони здоров`я, запроваджувачем та виконувачем численних громадських програм та проектів, спрямованих на покращення життя мешканців регіону. Позивач вказує, що [INFO] о 20:53 год. у мережі Інтернет, на офіційній сторінці у Facebook, відповідач (виконувачка обов`язків міністра охорони здоров`я України з 01 серпня 2016 року по 04 вересня 2019 року), лікарка, громадська діячка, раніше директорка гуманітарних ініціатив Світового Конгресу Українців) розмістила пост, що містить недостовірні відомості про позивача: «Сьогодні ввечері біля мого будинку невідомий чоловік вкрай зухвало намагався мене сфотографувати, пхавши телефон мені обличчя. Він поводився дуже нахабно, наче хотів мене налякати. Після цього він побіг і сховався в автівку, яка виїхала зі сторони офісу [PERSON] . Мені вдалося сфотографувати цей автомобіль. Всередині, окрім інших, сидів чоловік дуже схожий на колишнього депутата ВРУ [PERSON] від БПП, зараз члена партії Європейська Солідарність. [INFO] [PERSON] також кандидат на посаду голови НСЗУ Національна служба здоров`я України, якого проштовхує на цю посаду міністр гхорони здоров`я [PERSON] , аби мати в цій інституції «свою людину». Зараз [PERSON] - головний лікар Кропивницького онкодиспансеру. Нещодавно його зловили на вимаганні хабаря в онкопацієнта. [INFO]. Дуже достойний кандидат для того, аби очолити службу, у розпорядженні якої знаходяться мільярди коштів платників податків. З адвокатом готую заяву до поліції. Мене так легко не налякати. [INFO]» Позивачем стверджується, що публікація розміщена в мережі Інтернет на сайті « https://www.facebook.com) » за адресою [INFO] під назвою « [INFO] » та доступна для загального перегляду. На день пред`явлення даного позову до суду публікацію уподобало більше 20000 осіб, 1200 осіб прокоментували дану публікацію, 2200 осіб поділились інформацією, розміщеною в даній публікації на своїх соціальних сторінках в мережі Facebook. Офіційна сторінка відповідача має 345 525 осіб, які стежать за інформацією розміщеною у даному профілі. Оціночні судження, які містяться щодо його імені, зазначені в абзаці першому та другому даної публікації, прокоментовані ним на моїй офіційній сторінці в мережі Інтернет на сайті « https://www.facebook.com) » за адресою [INFO] Позивач переконаний, що саме третій абзац публікації [PERSON] від [INFO], розміщений о 20:53 год.: - «Зараз [PERSON] - головний лікар Кропивницького онкодиспансеру. Нещодавно його зловили на вимаганні хабаря в онкопацієнта» містить недостовірну інформацію, яка принижує мою честь та гідність та найголовніше паплюжить його ділову репутацію. Сторона відповідача подала відзив на позов, не визнаючи вимог і зазначаючи, що висловлювання є оціночним судженням відповідача, оспорювана позивачем фраза викладена на сторінці у соціальній мережі Інтернет разом з посиланням на джерело інформації «Українська правда» [INFO]. ІІ. Процесуальні дії та рішення у справі. У серпні 2020 року позивач звернувся до Кіровоградського районного суду м. Кіровограда з вказаним позовом, у якому просив визнати недостовірною та такою, що принизила його честь та гідність, ділову репутацію інформацію, поширену відповідачем у соціальній мережі Facebook, стягнути компенсацію моральної шкоди. Ухвалою Кіровоградського районного суду м. Кіровограда від 15 вересня 2020 року цивільну справу за підсудністю, на підставі частини першої статті 27 ЦПК України, до Печерського районного суду м. Києва. 21 жовтня 2020 року матеріали справи надійшли до Печерського районного суду м. Києва. Ухвалою судді від 26 жовтня 2020 року у справі відкрито провадження та встановлено розгляд справи проводити у спрощеному порядку. 25 лютого 2021 року представником відповідача подано до суду відзив на позов /а. с. 100-102/. 31 березня 2021 року представником відповідача подано до суду заяву про допит свідків, яка ухвалою суду, постановленою на місці без виходу до нарадчої кімнати, внесеною до протоколу судового засідання, залишена без задоволення, оскільки вимог статті 91 ЦПК України заявником не дотримано /а. с. 140-141/. 14 квітня 2021 року на електронну пошту суду надійшла відповідь позивача на відзив сторони відповідача /а. с. 146-155/. 19 квітня 2021 року представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив /а. с. 172-174/. У судовому засіданні у режимі відеоконференції представник позивача позов підтримала і просила задовольнити з підстав, наведених у своїх заявах по суті. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на доводи, викладені у заявах по суті. Суд, заслухавши обґрунтування представника позивача, заперечення представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. ІІІ. Фактичні обставини справи. Як вбачається із відзиву та інших заяв по суті сторони відповідача, нею визнається факт розміщення [INFO], о 20:53 год. у мережі Інтернет, на своїй офіційній сторінці у мережі Facebook посту, який містив висловлювання: «Зараз [PERSON] - головний лікар Кропивницького онкодиспансеру. Нещодавно його зловили на вимаганні хабаря в онкопацієнта». ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Основним Законом України проголошено найвищою соціальною цінністю людину, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпеку, кожен має право на повагу до його гідності (ст.ст. 3, 28 Конституції України). Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно з частиною другою та третьою статті 34 Конституції України і статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб. Статтею 201 Цивільного кодексу України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до статті 297 Цивільного кодексу України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно із статтею 299 Цивільного кодексу України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Згідно з статтею 200 Цивільного кодексу України та статтею 1 Закону України «Про інформацію», інформація - це документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце в суспільстві, державі та навколишньому середовищі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною першою статті 302 Цивільного кодексу України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосував практики Європейського суду з прав людини» Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так, у рішенні «Нова Газета» та Бродянський проти Росії від 28 березня 2013 року Європейський суд зазначив, що предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки поглядів не можна перевірити на відповідність їх дійсності. Суд зазначив три можливі варіанти, на яких людина може побудувати свою суб`єктивну оцінку: факти що вважаються загальновідомими, підтверджування висловлювання яким-небудь джерелом і посилання на незалежне дослідження. Водночас Верховний суд України при розгляді справи про захист честі гідності, ділової репутації у своєму рішенні у справі № 725/5585/16-ц від 11 лютого 2019 року зазначив, що положеннями статті 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що ці судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством право на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації, з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. У рішенні у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості, думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода, політичних дебатів перебуває у самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права. Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. У відповідності до положень статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, і кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, маючи рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною першою статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. За положеннями статті 29 Закону України «Про інформацію» суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо. У відповідності до правової позиції Касаційного цивільного суду у складі Верховної Суду, викладеної у Огляді судової практики Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справах про захист гідності, честі та ділової репутації від 02 вересня 2019 року, суспільство також має право на отримання інформації яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо, щоб інформація, яка розповсюджується будь-ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності з одного боку, а з іншого була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб. За таких обставин, з огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація, яка розповсюджується щодо державних посадовців, публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо розповсюдження цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими, ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина. Публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та / або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу. У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя. У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3,4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод у рішеннях «Газета «Україна-центр» проти України», «Нікула проти Фінляндії», «Яповський проти Польщі» та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. За змістом частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Національне законодавство не містить визначення понять брутальної, принизливої чи непристойної форми висловлення суб`єктивної думки, позаяк це є морально-етичними категоріями, які визначаються судом в кожній справі окремо із врахуванням всіх обставин справи, таких як: час, місце, інтонація, характер висловленої інформації, щодо кого та ким така інформація висловлена тощо. Водночас, враховуючи зазначені вище вимоги законодавства, положення Декларації та Резолюції, практику Європейського суду з прав людини, позиція національних судів під час розгляду таких справ полягає у необхідності відмови у задоволенні позову про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди при застосуванні таких висловів як: «організована банда», «організований бандит», «організована банда при владі», «отморозки», «ворують, зламують», «знищують бізнес», «не діє як чиновник», «він вкрав», «злодійський спосіб» (постанова Верховного Суду від 11 лютого 2019 року у справі № 725/5585/16-ц); «ублюдок» та «свинство» (постанова Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 591/3667/16-ц) тощо. Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що вислови відповідача не містять завідомо неправдивої інформації і надмірності оціночних суджень, натомість містить посилання на веб-сайт видання «Українська правда», де було розміщено статтю-джерело поданої у пості відповідача інформації. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про необґрунтованість позову. Оскільки вимога про визнання недостовірною та такою, що принизила честь та гідність, ділову репутацію і про зобов`язання спростувати інформацію судом залишено без задоволення, у задоволенні похідної вимоги позову про компенсацію моральної шкоди також відмовляється. V. Розподіл судових витрат. Згідно з положеннями статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, також не підлягає стягненню судовий збір, який було сплачено позивачем при поданні позову до суду та інші понесені судові витрати. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі положень статті 141 ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позову судові витрати, у тому числі судовий збір, покладається на позивача. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed