Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-19 00:00:00

І. Виклад позиції позивача та відповідача. [PERSON] 19.08.2019 року звернулася до суду з позовомдо Чорноморської міської ради Одеської області (третя особа: [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON] , [PERSON] ) про визнання права власності на квартиру, згідно якого просить суд: - визнати право власності на [PERSON] на 1/3 частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 51,6 кв.м., житловою площею 26,0 кв.м., що складається з коридору - 8,1 кв.м., санвузлу - 2,4 кв.м., кухні - 5,9 кв.м., житлової кімнати - 13,0 кв.м., житлової кімнати - 13,0 кв.м., балкону - 9,2 кв.м.; - визнати право власності на [PERSON] на 1/3 частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 51,6 кв.м., житловою площею 26,0 кв.м., що складається з коридору - 8,1 кв.м., санвузлу - 2,4 кв.м., кухні - 5,9 кв.м., житлової кімнати - 13,0 кв.м., житлової кімнати - 13,0 кв.м., балкону - 9,2 кв.м.; - визнати право власності на [PERSON] на 1/3 частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 51,6 кв.м., житловою площею 26,0 кв.м., що складається з коридору - 8,1 кв.м., санвузлу - 2,4 кв.м., кухні - 5,9 кв.м., житлової кімнати - 13,0 кв.м., житлової кімнати - 13,0 кв.м., балкону - 9,2 кв.м. Позов обґрунтований тим, що вона (позивачка) є власником 1/3 частини квартири [ADDRESS] . Іншими частками володіють її онуки: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Позивачка зазначає в позові, що квартира знаходиться на першому поверсі багатоквартирного будинку, мала невеличкий балкон, що впливало на житлово-побутові властивості цього помешкання. За час проживання у квартирі через свою необізнаність, без відповідного дозволу позивачкою було здійснено її реконструкцію, зокрема збільшено балкон. Після реконструкції квартира має загальну площу 51,6 кв.м., житлову площу 26,0 кв.м., що складається з коридору - 8,1 кв.м., санвузлу - 2,4 кв.м., кухні - 5,9 кв.м., житлової кімнати - 13,0 кв.м., житлової кімнати - 13,0 кв.м., балкону - 9,2 кв.м. Втручання в огороджувальні та несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування не проводилось. Також, позивачка стверджує в позові, що висновком №6/19 від 08.07.2019 року досліджено та встановлено, що реконструйована квартира за конструктивними та планувальними показниками в цілому відповідає вимогам державних будівельних норм і правил та співвласники, сусіди не заперечували проти проведення будівельних робіт з реконструкції. На підставі викладеного позивачка звернулась до суду з відповідним позовом. Представник Чорноморської міської ради Одеської області 06.09.2019 року надав до суду відзив на позов (а.с.55-57) та заперечення (а.с.74-76), просив суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі позиваючись на те, що у позивача права на земельну ділянку під самочинним будівництвом не оформлені, земельна ділянка перебуває у комунальній власності, належить громаді міста та за своєю суттю є прибудинковою територією. Також заявник вказує, що позивачка не зверталась до відповідних органів будівельного контролю для отримання відповідних документів для ведення будівельних робіт та прийняття будівлі до експлуатації. Позивачка [PERSON] 16.09.2019 року надала до суду відповідь на відзив, просила суд задовольнити позов у повному обсязі (а.с.59). ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. У судове засідання сторони не з`явились, про день, час, місце розгляду справи повідомлялись належним чином, надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутністю (а.с.70-71, 91, 76). ІІІ. Інші процесуальні дії у справі. Протоколом автоматичного розподілу від 19.08.2019 року справа розподілена на розгляд судді Петрюченко М.І. (а.с.44). Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 22.08.2019 року відкрито провадження по справі (а.с.47-48). В судовому засіданні 03.10.2019 року закрито підготовче провадження по справі, призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.82-83). Судом на підставі частини другої статті 247 Цивільного - процесуального кодексу України (далі ЦПК), у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що [PERSON] є власником 1/3 частини квартири [ADDRESS] . Іншими частками володіють її онуки: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Вказані обставини підтверджується копіями: - свідоцтв про народження (а.с.7-8); - розпорядження органу приватизації (а.с.9); - свідоцтва про право власності (а.с.10); - витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.11-13). Згідно технічного паспорту за інвентаризаційним № 18771 станом на 05.06.2013 року розмір загальної площі квартири [ADDRESS] складається із загальної площі 51,6 кв.м., житловою площею 26,0 кв.м., що складається з коридору - 8,1 кв.м., санвузлу - 2,4 кв.м., кухні - 5,9 кв.м., житлової кімнати - 13,0 кв.м., житлової кімнати - 13,0 кв.м., балкону - 9,2 кв.м. (а.с.14-16). Відповідно до висновку експертного будівельно-технічного, оціночно-будівельного дослідження №6/19 від 08.07.2019 року, реконструйована квартира [ADDRESS] за конструктивними та планувальними показниками в цілому відповідає вимогам державних будівельних норм та правил (а.с.18-25). Відповідно до акту №23 від 19.03.2019 року відділом державного архітектурно-будівельного контролю комітету Чорноморської міської ради в Одеській області зазначено, що встановлена: - реконструкція квартири [ADDRESS] шляхом розширення існуючого балкону; - до відділу ДАБК не подавались відомості щодо реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт тощо (а.с.60-65). Згідно протоколу від 19.03.2019 року про адміністративне правопорушення, [PERSON] притягнуто до відповідальності за ч.5 ст.96 КУпАП (а.с.66-67). За дане правопорушення [PERSON] сплатила штраф у розмірі 10200 гривень, що підтверджується копіями квитанцій (а.с.69). Відповідно припису №01-07/09 від 19.03.2019 року [PERSON] висунута вимога про надання затверджених проектних, зареєстрованих довільних або правовстановлюючих документів на реконструкцію квартири, або привести в первинний вигляд самочинно реконструйований балкон (а.с.68). V. Оцінка Суду. Частинами 4 та 5 ст.26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або користувачами вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування. Крім того, відповідно до ч.1 ст.31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», проектна документація на будівництво об`єктів розробляється у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, з урахуванням вимог містобудівної документації та вихідних даних і дотриманням вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил та затверджується замовником. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», право на виконання підготовчих робіт (якщо вони не були виконані раніше згідно з повідомленням про початок виконання підготовчих робіт) і будівельних робіт на об`єктах, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), об`єктах, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта, надається замовнику та генеральному підряднику чи підряднику (у разі якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників) після подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт. Виконувати будівельні роботи без подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт забороняється. Отримання замовником інших документів дозвільного характеру для виконання будівельних робіт, крім направлення повідомлення про початок виконання будівельних робіт до відповідного органу державного архітектурно-будівельного контролю відповідно до частини першої цієї статті, не вимагається. Таким чином, позивач, власними силами здійснив самочинне будівництво (реконструкцію) балкону, однак позивачем не були дотримані вимоги наведених вище нормативно - правових актів України, які регулюють питання об`єкту містобудування, які діяли в період такого будівництва, зокрема: позивач здійснивши реконструкцію балкону - не отримав дозволу на проведення реконструкції, не розробив проектну документацію на будівництво та не подав до інспекції архітектурно-будівельного контролю декларації про початок виконання будівельних робіт та декларації про готовність об`єкта до експлуатації. При таких обставинах, чинним законодавством України передбачені правові наслідки будівництва об`єкта містобудування без дотримання відповідного порядку передбаченого чинним законодавством України та наявності вказаних вище документів, які надають право позивачу здійснювати реконструкцію (перебудову) і без наявності яких будівництво заборонено, а також без подання декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Частиною першою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію. За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Слід зазначити, що ні зазначеними нормами, ні нормою статті 331 ЦК України не передбачено виникнення права власності на новостворений об`єкт нерухомості на підставі судового рішення. Крім того, суд звертає увагу, що позивач не звертався до компетентних органів із заявою про прийняття об`єкта до експлуатації. Згідно правової позиції ВСУ у справі № 6-244 цс14, частиною першою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Аналогічний правовий висновок міститься у Постанові ВСУ 6-2124цс15 від 2016 р. Згідно ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ст.ст.57, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. З огляду на положення Конституції України та ЦПК щодо компетенції суду останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади. Вирішення питань щодо надання дозволу на введення в експлуатацію належить до виключної компетенції відповідача та не належить до компетенції суду, а відтак суд не повноважний перебирати функції іншого суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта та зобов`язувати його приймати рішення, які входять до його компетенції чи до компетенції іншого органу. Крім того, відповідно до ст.80 ЗК України, суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, на землі комунальної власності. Згідно з ч.1 ст.83 ЗК України, у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної і державної власності, а також земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування. Відповідно до ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. Виходячи зі змісту ст.12 ЗК України, до повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить, зокрема, право розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадянам та юридичним особам, здійснення контролю за використанням і охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства, тощо. Статтею 116 ЗК України, визначені підстави набуття права на землю із земель державної та комунальної власності. Виходячи з положень наведених норм законодавства, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Згідно з п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», питання у сфері регулювання земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної або міської ради. Тобто, реконструкція балкону, шляхом його розширення проведена на земельній ділянці, яка не була відведена в установленому законодавством порядку для цієї мети. Пунктом 5 Порядку виконання підготовчих та будівельних робіт, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 466, встановлено, що будівельні роботи можуть виконуватися замовником після отримання документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або договору суперфіцію та подання замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт - щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта, які не потребують реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт або отримання дозволу на виконання будівельних робіт, відповідно до переліку об`єктів, будівництво яких здійснюється після надіслання повідомлення про початок виконання будівельних робіт; реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт - щодо об`єктів I-III категорії складності; видачі замовнику дозволу на виконання будівельних робіт - щодо об`єктів IV і V категорії складності. Згідно з ч.4 ст.26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Відповідно до ст.125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. При цьому, згідно з положеннями статті 126 вказаного Кодексу право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», яка є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таким чином, відповідно до наведених вимог закону обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку та державної реєстрації майнового права на неї, а відсутність у цієї особи таких документів є самовільним зайняттям вказаної земельної ділянки. На теперішній час [PERSON] використовує вищезазначену земельну ділянку під самочинно розширеним балконом без правовстановлювальних документів на землекористування, чим порушує вимоги діючого законодавства України. Відсутність оформленого відповідно до вимог законодавства речового права на земельну ділянку взагалі виключає можливість проводити на ній будь-які будівельні роботи, та, тим більш, вводити в експлуатацію реконструйований об`єкт, який будувався на земельній ділянці, що не була відведена в установленому законодавством порядку для цієї мети, що прямо вказує на самочинне будівництво, здійснене із порушенням прав територіальної громади. Отже, дослідивши матеріали справи, оцінивши усі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Таке рішення суду буде відповідати вимогам Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме ст.6 (право на справедливий суд), ст.13 (право на ефективний засіб юридичного захисту відповідача від неправомірних вимог позивача), ст.17 (заборона зловживання правами передбаченими цією Конвенцією), ст.1 Протоколу 1 (захист власності, право мирно володіти своїм майном). Крім того, відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

Outcome: dismissed