Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-07 00:00:00

І. Стислий виклад позицій учасників справи. У вересні 2019 року [PERSON] (надалі також - [PERSON] , позивач), звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі також - [PERSON] , відповідач) про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру за [PERSON] . Позов обґрунтований такими обставинами. За договором позики від 09.10.2020 [PERSON] позичив у [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] ) кошти в сумі 29 500 доларів США зі строком повернення не пізніше 09.04.2011. Виконання умов цього договору зі сторони позичальника було забезпечено укладеним цього ж дня між сторонами договором іпотеки, предметом якого була квартира за адресою: [ADDRESS] , що належала позивачеві. У цій квартирі проживали його донька, яка є інвалідом з дитинства 2 групи, з неповнолітнім онуком. У лютому 2017 року позивач дізнався, що приватний нотаріус КМНО Стрельченко О. В. звернула стягнення на предмет іпотеки та зареєструвала право власності на цю квартиру за [PERSON] . Позивач вважає, що реєстрація була здійснена нотаріусом з порушенням умов п. 12 договору іпотеки, статті 35 Закону України «Про іпотеку» та статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», оскільки право власності зареєстроване за особою, яка не є стороною укладених договорів позики та іпотеки, за відсутності доказів отримання ним, як іпотекодавцем, вимоги про усунення порушень виконання умов договору позики та дозволу органу опіки та піклування на відчуження майна, право користування яким має його онук. Відповідач [PERSON] позов не визнав. У відзиві вказував, що за договорами відступлення права вимоги, укладеними 27.05.2016 з [PERSON] , він набув права вимоги до позивача за договорами позики та іпотеки від 09.10.2010. Оскільки боржник борг не повернув, рішення судів про стягнення з нього боргу за договором позики від 09.10.2020 не виконав, нотаріус звернула стягнення на предмет іпотеки. Умовами п. 8 договору іпотеки та п. 5.3. договору позики було передбачено, що кореспонденція, направлена іпотекодавцеві (боржникові) на адресу, вказану в договорі іпотеки та договорі позики, вважається отриманою боржником через п`ять днів з моменту надходження її на поштове відділення. Первісний кредитор повідомив боржника про відступлення права вимоги у спосіб, передбачений договорами позики та іпотеки, направивши йому 01.06.2016 цінного листа з описом вкладення та додатково рекомендованим листом. 16.09.2016 відповідач, як новий кредитор, направив позивачеві цінним листом з описом та додатково рекомендованим листом вимогу про усунення порушення виконання зобов`язання з повернення боргу за договором позики та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі її невиконання. Оскільки позивач борг не сплатив, нотаріус звернув стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу. Також вказував, що згода органу опіки та піклування та позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки не потрібна, оскільки позивач не є законним опікуном онука. Від приватного нотаріуса КМНО Стрельченко О. В. надійшов відзив на позовну заяву. Суд не бере до уваги цей відзив, оскільки стаття 181 ЦПК України надає третій особі право подати пояснення щодо позову або відзиву, а не відзив на позовну заяву. Крім того, відзив надійшов після закриття підготовчого засідання і третя особа не заявляла клопотання про поновлення строку на його подання із зазначенням причин поважності пропуску строку на його подання, а докази, додані до відзиву, подані з порушенням вимог частини 2 та 5 статті 95 ЦПК України. ІІ. Рух справи, заяви (клопотання) учасників справи та процесуальні дії суду. Ухвалою від 03.02.2020 суд відкрив провадження у справі та призначив справу до розгляду за правилами загального позовного провадження в підготовче засідання на 02.06.2020 (т. 1, а. с. 30-31). 02.06.2020 від представника позивача [PERSON] , адвоката Данилова Ю. В., надійшла заява про відкладення розгляду справи та ознайомлення з матеріалами справи (т. 1, а. с. 38, 39). 07.09.2020 від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву (т. 1, а. с. 47-128). 12.11.2020 від представника позивача [PERSON] , адвоката Данилова Ю. В., надійшла заява про відкладення розгляду справи (т. 1, а. с. 129). Ухвалою від 12.11.2020 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті на 15.03.2021 (т. 1, а. с. 131). 11.03.2021 від представника позивача [PERSON] , адвоката Данилова Ю. В., надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи (т. 1, а. с. 177). 15.03.2021 від представника позивача [PERSON] , адвоката Данилова Ю. В., надійшло клопотання при приєднання документів до матеріалів справи (т. 1, а. с. 136-164). 01.04.2021 від третьої особи, приватного нотаріуса КМНО Стрельченко О. В., надійшов відзив на позовну заяву. 08.06.2021 від представника позивача [PERSON] , адвоката Данилова Ю. В., надійшла заява про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримував та просив суд їх задовольнити. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом. 09.10.2020 між [PERSON] та [PERSON] укладено нотаріально посвідчений договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] позичив у [PERSON] кошти в сумі 29 500,00 доларів США, які зобов`язувався повернути не пізніше 09.04.2011. За умовами пункту 1 договору повернення позики мало відбуватись за графіком: до 09.11.2010 - 750 доларів США; до 09.12.2010 - 750 доларів США; до 09.01.2011 - 750 доларів США; до 09.02.2011 - 750 доларів США; до 09.03.2011 - 750 доларів США; до 09.04.2011 - 25 750 доларів США (т. 1 а. с. 57). Пунктом 3 договору передбачена відповідальність позичальника у разі прострочення повернення позики шляхом звернення стягнення на квартиру, що за адресою: [ADDRESS] , яка є предметом укладеного сторонами і нотаріально посвідченого 09.10.2010 іпотечного договору (т. 1, а. с. 58-59). Колишня дружина позичальника, [PERSON] , дала нотаріально посвідчену згоду на відчуження цієї квартири (т. 1. а. с. 112). Пунктом 12 укладеного між сторонами іпотечного договору передбачено, що у випадку невиконання боржником письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушення зобов`язань за договором та/або договором позики у встановлений іпотекодержателем строк, таку вимогу іпотекодержатель може задовольнити за рахунок предмету іпотеки, що є предметом договору. Це застереження відповідно до Закону вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя та свідчить про одну з наступних обставин: а) набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержателем. Підписанням договору іпотекодавець засвідчує, що він надає іпотекодержателю згоду про набуття права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за власним одноосібним письмовим рішенням іпотекодержателя набути предмет іпотеки у власність. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності: б) продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, на підставі договору купівлі-продажу у порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець шляхом підписання цього договору надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною, яка встановлена за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем на момент укладання Договору, або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя і здійснити всі необхідні дії. Відповідно до пункту 8 вказаного договору сторони дійшли згоди про те, будь-яка кореспонденція на ім`я іпотекодавця (боржника) має надсилатися на адресу мешкання, вказану в цьому договорі та в договорі позики. Така кореспонденція має вважатися отриманою ним (боржником) через п`ять днів з моменту її надходження на поштове відділення, що обслуговує будинок за цією адресою. Адресою іпотекодавця, яка вказана в договорі іпотеки, є: [ADDRESS] . Позичальник [PERSON] кошти за договором позики від 09.10.2010 не повернув, у звязку з чим [PERSON] звернувся до суду з відповідним позовом. Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 15.04.2014, зміненого рішенням Апеляційного суду м. Києва від 10.06.2014, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу задоволено частково: стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] кошти в сумі 19 250 доларів США, що становить в еквіваленті 249 807,25 грн. залишку неповернутої позики; 5 018,11 доларів США, що становить еквівалент 65 120, 01 грн. процентів; 20 003,01 грн. 3 % річних; 50 000 грн. штрафу (пені) за прострочення виконання зобов`язання; 3 441 грн. судового збору, а усього - 388 371,27 грн. (т. 1. а. с. 162-165). Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 15.12.2014 по справі № 753/12956/14-ц частково задоволені позовні вимоги [PERSON] та стягнуто з [PERSON] проценти за договором позики від 09.10.2020 в сумі 36 324,86 грн., судові витрати в сумі 363,25 грн., а всього - 36 688,11 грн. (т. 1 а. с. 16-167). Ухвалами Апеляційного суду міста Києва від 25.03.2015 та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 10.06.2015 рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15.12.2014 залишене без змін (т. 1 а. с. 168-169, 170-171). Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 04.11.2015 по справі № 640/15902/15-ц стягнуто солідарно з позичальника [PERSON] та поручителя [PERSON] на користь [PERSON] проценти за користування коштами за договором позики від 09.10.2010 в сумі 98 805,89 грн. та судові витрати по 494,02 грн. з кожного (а. с. 72-73). За нотаріально посвідченим договором відступлення права вимоги від 27.05.2016 [PERSON] відступив на користь [PERSON] всі права та обов`язки первісного іпотекодержателя за іпотечним договором, укладеним 09.10.2010 між [PERSON] та [PERSON] , з одночасним відступленням права вимоги за договором позики від 09.10.2010 між [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а. с. 74-75). Рекомендованим листом за № 6100131953603 з описом вкладення [PERSON] повідомив боржника [PERSON] на адресу: [ADDRESS] про відступлення права вимоги за договором позики та іпотечним договором. Лист повернувся відправнику за закінченням встановленого строку зберігання (т. 1 а. с. 75-77). Новий кредитор [PERSON] рекомендованим листом за № 6100132535755 з описом вкладення направив боржникові [PERSON] на адресу: [ADDRESS] вимогу про сплату боргу за договором позики від 09.10.2010 в сумі 37 156 доларів США та неустойки в сумі 14 924 грн. та попередження про можливе звернення стягнення на іпотечне майно у разі невиконання вимоги (т. 1 а. с. 78-82). Вимога була повернута з інших причин, які не дали змоги виконати зобов`язання щодо пересилання поштового відправлення (т. 1 а. с. 83). 17.11.2016 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Стрельченко О. В. на підставі договору іпотеки від 09.10.2010, зареєструвала за [PERSON] право власності на квартиру, що за адресою: [ADDRESS] , оціночною вартістю 672 800 грн. (т. 1 а. с.113-114). На момент укладення договору позики та іпотеки разом із позивачем в квартирі, що є предметом договору іпотеки, була зареєстрована його дочка [PERSON] (т . 1 а. с. 17, 111), яка є інвалідом 2 групи з дитинства (т. 1 а. с. 16), та має сина [PERSON] , [INFO] (т. 1. а. с. 17). IV. Зміст спірних правовідносин, норми права і мотиви їх застосування. Однією з загальних засад цивільного законодавства є свобода договору, яка полягає у визнанні за суб`єктом цивільного права можливості укладати договори і визначати їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої домовленості, яка знайшла своє вираження у статтях 3, 6, 626, 627, 628, 629, 638 ЦК України. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України). Передбачені цивільним законодавством забезпечувальні заходи виконання зобов`язання завжди виникають у зв`язку з основним зобов`язанням і, як правило, мають залежний від основного зобов`язання характер, тобто їх дійсність залежить від дійсності основного правочину. Одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є застава, в силу якої кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (стаття 572 ЦК України). Застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду (стаття 1 Закону України «Про заставу»). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина перша статті 575 ЦК України). За положеннями частини 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. У разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору (стаття 35 Закону № 898-IV). Відповідно до приписів статті 36 Закону № 898-IV сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Завершенням позасудового врегулювання є державна реєстрація прав власності на всі предмети іпотеки, що виступають забезпеченням за основним зобов`язанням: за іпотекодержателем (якщо звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність іпотекодержателем); за покупцем (якщо звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу іпотекодержателем третій особі). Порядок звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність іпотекодержателем встановлює стаття 37 Закону № 898-IV. Згідно з цією нормою іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Судом установлено, що зобов`язання за договором позики від 09.10.2010 [PERSON] належним чином не виконував, а відтак за умовами п.п. а) п. 12 іпотечного договору іпотекодержатель набув права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом набуття предмета іпотеки у власність. Правовідносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV (далі - Закон № 1952-IV). Відповідно до статті 1 Закону № 1952-VI його дія поширюється на державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав. Згідно з частиною 1 статті 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державній реєстрації прав підлягають: 1) право власності; 2) речові права, похідні від права власності: право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншою капітальною спорудою (їх окремою частиною), що виникає на підставі договору найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки; іпотека; право довірчої власності; інші речові права відповідно до закону; 3) право власності на об`єкт незавершеного будівництва; 4) заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження (стаття 4 Закону № 1952-VI). За нормою пункту 14 частини першої статті 27 Закону № 1952-VI державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться зокрема на підставі інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно. У відповідності до частини першої статті 18 Закону № 1952-VI в редакції, чинній на час проведення спірної реєстрації, державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви. Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (частина друга статті 18 Закону № 1952-VI ). Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25.12.2015 (в редакції, чинній на час вчинення оспорюваних реєстраційних дій, далі - Порядок № 1127) для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем. Судом установлено, що для проведення оспорюваної державної реєстрації права власності новим іпотекодержателем, окрім документів, що підтверджують перехід права вимоги, були подані: іпотечний договір від 09.10.2010 та докази надсилання рекомендованим листом з описом вкладення іпотекодавцеві, який є боржником, письмової вимоги іпотекодержателя, яка була повернута з інших причин, що не дали змоги виконати зобов`язання щодо пересилання поштового відправлення (т. 1 а. с. 58, 59, 78-83). Отже, іпотекодавець не отримав письмову вимоги іпотекодержателя. Однак, відповідно до пункту 8 договору іпотеки сторони дійшли згоди про те, що будь-яка кореспонденція на ім`я іпотекодавця (боржника) має надсилатися на адресу мешкання, вказану в цьому договорі та в договорі позики. Така кореспонденція має вважатися отриманою ним (боржником) через п`ять днів з моменту її надходження на поштове відділення, що обслуговує будинок за цією адресою. Адресою іпотекодавця, яка вказана в договорі іпотеки, є: [ADDRESS] . Саме на цю адресу була надіслана письмова вимога іпотекодержателя. Велика Палата Верховного Суду від 29.09.2020 по справі № 757/13243/17 дійшла висновку, що у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 12 Закону України «Про іпотеку»). Згідно із частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду; позасудовий - на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до принципу свободи договору саме сторони договору вправі визначати процедуру та порядок направлення та вручення відповідних повідомлень та виконання інших вимог, встановлених Законом України «Про іпотеку», і за відсутності в договорі відповідних умов слід виходити з такого (п. 43-46). Умови договору іпотеки та вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» пов`язують можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки з дотриманням іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання. Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також слід вважати також таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання (п. 53-55). Недотримання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя. При цьому метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання (п. 59-60). Враховуючи, що вимога іпотекодержателя про усунення порушень умов договору позики від 09.10.2010 та попередження про можливе звернення стягнення на іпотечне майно були направлені іпотекодавцеві рекомендованим листом з описом вкладення на його адресу, яка вказана в договорі, а саме: [ADDRESS] , та за умовами договору іпотеки, погодженими сторонами, вимога вважається отриманою через п`ять днів з моменту її надходження на поштове відділення, що обслуговує будинок за цією адресою, суд дійшов висновку, що новим іпотекодержатеделем були дотримані вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку», і він набув права задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки. Необґрунтованими є доводи позивача щодо порушення прав онука на житлове приміщення та вчинення перереєстрації предмета іпотеки без відповідного дозволу органу опіки та піклування, з огляду на таке. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 20.01.2016 у справі №6-2940ц15, правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним. Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Згідно з положеннями частин четвертої та п`ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло. За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. За таких обставин вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним. Оскільки [PERSON] є дідом, а не батьком неповнолітнього [PERSON] , який на час проведення спірної реєстрації був малолітнім, згода органу опіки і піклування не потребувалася. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником квартири (будинку), ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Отже, малолітній [PERSON] мав право лише на проживання у квартирі, що була предметом іпотеки. Враховуючи, що права та інтереси малолітнього онука вчиненням оспорюваної реєстрації не порушені, правові підстави для визнання її недійсною та скасування відсутні. Онук має право на проживання за місцем проживання кожного з батьків, а тому його житлові права відчуженням квартири, що належала його дідові та бабі на праві спільної сумісної власності подружжя, не порушені. Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 30.03.2016 у справі № 6-232цс16, у постанові Верховного Суду від 20.03.2019 у справі № 1612/2343/12. Підсумовуючи викладене вище, суд дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність вимог [PERSON] про визнання недійсною та скасування державної реєстрації права власності та відмовляє у їх задоволенні. V. Розподіл судових витрат між сторонами. За правилом, встановленим статтею 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові - на позивача. Отже, з огляду на результат розгляду справи сплачений при подачі цього позову судовий збір покладається на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed