Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-12 00:00:00

Комунальний заклад «Татарбунарська центральна районна лікарня» звернувся до суду 08.04.2015 року з даним позовом до відповідачки, посилаючись на наступні обставини. Відповідачка [PERSON] з 30.03.2012 по 12.09.2014 року працювала начальником планово-економічного відділу в КП «Татарбунарська центральна районна лікарня». Державною фінансовою інспекцією в Одеській області в КП було проведено планову ревізію фінансово-господарської діяльності за період з 01.01.2012 по 01.07.2014 року, якою встановлено ряд порушень та недоліків, які викладені в акті ревізії від 10.09.2014 року. Ревізією було встановлено наявність випадків, коли зовнішнім працівникам лікарні проведено нарахування та виплата заробітної плати в результаті накладки робочого часу по основному місцю роботи по сумісництву. В результаті чого необґрунтовано виплачено заробітної плати таким працівникам на суму 1763,02 грн. Також, окремим лікарям, зазначеним в реєстрі, які не пройшли атестацію та стажування за відповідною лікарською спеціальністю, проводилася оплата праці як лікарю без категорії замість оплати як лікарю стажисту, що призвело до зайвого нарахування заробітної плати на загальну суму 7100,63 грн. Крім того, була зайво нарахована заробітна плата окремим лікарям за час виклику лікаря до лікарні під час чергування вдома у 2012 році на загальну суму 2095,88 грн. Позивач вважає, що в нарахуванні та виплаті вказаних сум винна відповідальна особа [PERSON], яка не бажає добровільно відшкодувати ці суми та звільнилася з посади відразу після проведення ревізії КРУ, а тому саме вона повинна відшкодувати ці виплати, які складають загальну суму 10959,53 грн. В судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги в повному обємі. Представник відповідачки позов не визнав, надав суду свої пояснення на позовну заяву, згідно яких вважає, що [PERSON] не повинна відшкодовувати заявлені в позові суми, так як вона не була особою, з якою укладався договір про повну матеріальну відповідальність та не повинна повертати позивачу вказаних сум. Крім того, в акті ревізії, крім [PERSON], як відповідальна особа, також вказана бухгалтер [PERSON], але позивач в своїй позовній заяві не вказав її як співвідповідача. Зважаючи на ці обставини, представник відповідачки вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити. Представник третьої особи Державної фінансової інспекції в Одеській області надав до суду свої пояснення до позову, в яких вказав, що проведеною ними ревізією в КЗ «Татарбунарська центральна районна лікарня» було виявлено ряд фінансових порушень, в тому числі і тих, які вказані в позовній заяві та відповідальною особою в їх допущенні визнано, в тому числі і відповідачку [PERSON], а тому представник третьої особи вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Заслухавши пояснені та доводи сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що згідно наказу головного лікаря від 16.10.2001 року [PERSON] зараховано на посаду бухгалтера-спеціаліста по КП «Татарбунарська центральна районна лікарня», в подальшому наказом від 02.11.2009 року вона переведена на посаду провідного економіста з праці планово-економічного відділу та наказом від 30.03.2012 року переведена на посаду начальника планово-економічного відділу цього ж закладу і 12.09.2014 року звільнена з посади на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням (а.с.5-8). Займаючи посаду начальника планово-економічного відділу КЗ «Татарбунарська центральна районна лікарня», відповідачка [PERSON] виконувала свої обовязки у відповідності до посадової інструкції та згідно розділу ІУ даної інструкції мала нести відповідальність за завдання матеріальної шкоди в межах, визначених чинним цивільним законодавством та законодавством про працю України (а.с.101-102). Відповідно до акту №041-11/166 від 10.09.2014 року, складеного Державною фінансовою інспекцією в Одеській області за результатами ревізії фінансово-господарської діяльності КП «Татарбунарська центральна районна лікарня» були виявлені наступні порушення: зовнішнім працівникам лікарні проведено нарахування та виплата заробітної плати в результаті накладки робочого часу по основному місцю роботи по сумісництву. В результаті чого необґрунтовано виплачено заробітної плати таким працівникам на суму 1763,02 грн.; окремим лікарям, зазначеним в реєстрі, які не пройшли атестацію та стажування за відповідною лікарською спеціальністю, проводилася оплата праці як лікарю без категорії замість оплати як лікарю стажисту, що призвело до зайвого нарахування заробітної плати на загальну суму 7100,63 грн.; зайво нарахована заробітна плата окремим лікарям за час виклику лікаря до лікарні під час чергування вдома у 2012 році на загальну суму 2095,88 грн. Згідно зазначеного акту Державної фінансової інспекції в Одеській області встановлено, що дані порушення допущено з вини відповідальної особи начальника планово-економічного відділу [PERSON] (а.с.21-24) , якою надані пояснення щодо виявлених порушень під час проведення ревізії. Згідно зі ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю), працівника. Тобто, ця відповідальність пов'язана з винними діями або бездіяльністю працівника, що потягли спричинення матеріальної відповідальності. Відповідно до ст.132 КЗпП України та згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними в п.4 постанови №14 від 29 грудня 1992 року «Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких її заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток розмірі. Так, відповідно до п.1 ч.1 ст.124 КЗпП України працівник несе повну матеріальну відповідальність у випадку, коли між ним та установою укладений договір про повну матеріальну відповідальність. Відповідно до ст.135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою з працівником, які займають посади чи виконують роботи, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України. Зокрема, такий перелік передбачено в додатку № 1 постанови державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальним питанням № 447/24 від 28 грудня 1977 року, яка є чинною в частині, що не суперечить національному законодавству України. В п.8 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України вказано, що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (нестача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п.1 ст.134 КЗпП України), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі ст.135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. Також, відповідно до ст.133 КЗпП України обмежену матеріальну відповідальність несуть: керівники підприємств, установ, організацій, їхні заступники, а також керівники структурних підрозділів на підприємствах, в установах, організаціях та їх заступники - у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, якщо шкоду підприємству, установі, організації заподіяно зокрема і зайвими грошовими виплатами. Відповідно до положень ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Зважаючи на те, що відповідачка [PERSON] не належить до категорії осіб, з якими може бути укладено договір про повну матеріальну відповідальність, а також те, що між нею та позивачем не укладався такий договір, що підтвердили в судовому засіданні також і представники позивача, тому відповідачка не повинна нести матеріальну відповідальність в повному обємі, відповідно до вимог позовної заяви, а стягненню з неї на користь позивача підлягає сума матеріальної шкоди у розмірі її середньомісячної заробітної плати відповідно до ч.1 ст.130, ч.2 ст.133 КЗпП України, що складає, згідно довідки КП «Татарбунарська центральна районна лікарня» 2622,87 грн. Також стягненню з відповідачки на користь позивача підлягає сплачений судовий збір в розмірі 243,60 грн., в порядку ст.88 ЦПК України.

Outcome: partial