Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-18 00:00:00

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог. 15.12.2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом у якому просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на: квартиру [ADDRESS] , загальною площею 26,3 кв.м., житловою площею 12,7 кв.м., та складається з 1-коридор, 2-житлова, 3-кухня, 4-санвузол, 5-лоджія; земельну ділянку № 377 масив № 18 , кадастровий номер 5120887700:01:007:0413, загальною площею 4,4493 га. розташованої на території Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. [INFO] померла матір позивачки - [PERSON] , яка була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , свідоцтво про смерть серія [NUMBER] , актовий запис №1348. До дня своєї смерті спадкодавець проживала разом з позивачкою за вищевказаною адресою, що підтверджується відповідними довідками Шабівської сільської ради №№1435, 1436 від 03.12.2020 року. Після смерті матері відкрилася спадщина у вигляді земельної ділянки № 377 масив № 18 кадастровий номер 5120887700:01:007:0413, загальною площею 4,4493 га. розташованої на території Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Дана земельна ділянка належала матері на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯБ №299992 виданого Білгород-Дністровською райдержадміністрацією 14.02.2006 року; квартири [ADDRESS] що належала померлій на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] видане 24.05.1999р. Державним підприємством «Білгород-Дністровський рибкомбінат». 04.12.2020 року приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеській області Драченко А.Н. позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за Законом у зв`язку з тим, що у [PERSON] відсутні оригінали вищевказаного Державного акту та свідоцтва про право власності на житло, та рекомендовано звернутись до суду. Процесуальні дії. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16.12.2020 року відкрито провадження по справі та призначене підготовче судове засідання. 16.01.2021 року до канцелярії суду надійшла заява Шабівської сільської ради з проханням справу розглянути без участі представника сільської ради. 20.01.2021 року до канцелярії суду надійшов відзив Білгород-Дністровської міської ради на позовну заяву. 03.02.2021 року до канцелярії суду надійшла відповідь позивачки на відзив. Ухвалою суду від 16.02.2021 року за клопотанням позивачки були витребувані докази, а саме інвентарна справа на спірну квартиру. 10.03.2021 року до канцелярії суду надійшла інвентарна справа від КП «Білгород-Дністровське БТІ» на спірну квартиру. Ухвалою суду від 17.03.2021 року за клопотанням позивачки була витребувана копія спадкової справи до майна [PERSON] . У судове засідання 07.04.2021 року сторони не з`явились. Ухвалою суду від 07.04.2021 року закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до судового розгляду по суті на 19.04.2021 року. 09.01.2021 року до суду надійшла відповідь завідувача Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори, згідно якої вбачається, що до майна померлої [INFO] [PERSON] заведена спадкова справа приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеській області Драченко А.Н. У судове засідання 19.04.2021 року сторони не з`явились. Позивачка подала до канцелярії суду заяву з проханням судове засідання провести без її участі. Представник Білгород-Дністровської міської ради в судове засідання не з`явився, надав до канцелярії суду заяву з проханням справу слухати у відсутність представника відповідача. Представник Шабівської сільської ради у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином. Відзив відповідачем надано не було. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку. Фактичні обставини справи. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є дочкою [PERSON] , що підтверджується наступними документами: - копією свідоцтва про народження позивачки, серії [NUMBER] , виданим 12 вересня 1979 року, актовий запис 162, де в графі мати вказано - [PERSON] ; - копією довідки №224/03-51 від 20.07.2004 року, виданою відділом РАЦС Білгород-Дністровського районного управління юстиції, відповідно до якої позивачка [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) уклала шлюб 20.07.2004 року уклала шлюб із [PERSON] та змінила після реєстрації шлюбу прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] »; - витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу, №00027606061, відповідно до якого мати позивачки [PERSON] 04.03.1972 року уклала шлюб із [PERSON] та змінила після реєстрації шлюбу прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] »; - витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію розірвання шлюбу, №00027613812, відповідно до якого мати позивачки [PERSON] 29.03.1977 року розірвала шлюб із [PERSON] та змінила після розірвання шлюбу прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] »; [INFO] [PERSON] померла, яка до дня смерті була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , свідоцтво про смерть серія [NUMBER] , актовий запис №1348. у вигляді земельної ділянки № 377 масив № 18 кадастровий номер 5120887700:01:007:0413, загальною площею 4,4493 га. розташованої на території Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Дана земельна ділянка належала матері на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯБ №299992 виданого Білгород-Дністровською райдержадміністрацією 14.02.2006 року; квартири [ADDRESS] що належала померлій на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] видане 24.05.1999р. Державним підприємством «Білгород-Дністровський рибкомбінат». Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯБ №299992 виданого Білгород-Дністровською райдержадміністрацією 14.02.2006 року земельна ділянка № 377 масив № 18 кадастровий номер 5120887700:01:007:0413, загальною площею 4,4493 га. розташованої на території Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області за життя належала спадкодавцю [PERSON] . Оригінал вказаного Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯБ №299992 втрачений. Згідно свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] видане 24.05.1999 року Державним підприємством «Білгород-Дністровський рибкомбінат» квартира [ADDRESS] належала спадкодавцю [PERSON] , що також підтверджується дослідженою в судовому засіданні інвентарною справою від КП «Білгород-Дністровське БТІ» на вказану квартиру. Оригінал вказаного свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] видане 24.05.1999 року втрачений. 04.12.2020 року приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеській області Драченко А.Н. позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за Законом у зв`язку з тим, що у [PERSON] відсутні оригінали вищевказаного Державного акту та свідоцтва про право власності на житло. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або законом. Відповідно до ст.ст. 1220, 1221,1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою, і саме з нього виникає право на спадкування, а місцем відкриття - є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч.1, 5 ст. 1268 ЦК України - спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до довідок від 03.12.2020 року № 1435, від 03.12.2020 року №1436 виданих Шабівськю сільською радою, на день смерті матері [PERSON] позивачка [PERSON] проживав разом з матір`ю та була зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 2 ст.325 ЦК України, фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожний громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності отримується в порядку, визначеному законом. У пункті 23 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ч. 2 ст. 14 Конституції України та ч. 2 ст. 1 Земельного Кодексу України, право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону. За змістом ст. 1296 ЦК України, оформлення спадщини здійснюється шляхом видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину. Згідно пункту 10 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», та відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У відповідності до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до пункту «г» частини першої статті 81 Земельного кодексу України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Захист прав власності громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено пунктом 1 частини 3 статті 152 ЗК України. Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення, що передбачено частиною 1 статті 1225 ЦК України. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. 28 травня 2020 року Верховний Суд України в своїй постанові по справі № 910/7164/19 виклав наступну правову позицію з приводу захисту цивільних прав. Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України. Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України), встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи № 912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Судом установлено, що, позивачка є єдиним спадкоємцем першої черги після смерті матері [PERSON] , та на час відкриття спадщини позивачка [PERSON] проживала разом із спадкодавцем за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копіями довідок від 03.12.2020 року № 1435, від 03.12.2020 року №1436 виданих Шабівськю сільською радою, що у відповідності до статті 1268 ч.3 ЦК України є такою, що прийняла спадщину після смерті своєї матері та додатково встановлювати факт прийняття позивачкою спадщини не є необхідним. Висновки за результатами розгляду справи Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про те, що позивач [PERSON] є спадкоємцем першої черги за законом, інших спадкоємців першої черги не має, у відповідності до ч. 3 ст. 1268 ЦК України є такою, що прийняла спадщину після смерті матері, однак не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом, у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. Отже права позивачки, як спадкоємця підлягають захисту шляхом задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Outcome: approved