Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-02 00:00:00

ККП «Маріупольтепломережа» ( далі Позивач) звернулося із позовом до [PERSON] ( далі Відповідач) про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання, 3 % річних, інфляційних витрат та пені. В обґрунтування зазначив, що Відповідач є власником квартири [ADDRESS] . 01.11.2013 р. між сторонами був укладений договір №37 И-13 про реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги. Згідно з умовами договору Відповідач повинен був погасити заборгованість за послуги теплопостачання станом на 01.11.2013 р. в сумі 9388,22 грн. в строк до 01.11.2015 р.,а також щомісячно здійснювати оплату поточних платежів. Однак Відповідач зобов`язання не виконав, у зв`язку із чим позивач звернувся до Іллічівського районного суду м. Маріуполя із заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості, однак судовий наказ №264/5995/18 від 17.12.2018 р. був скасований за заявою Відповідача у зв`язку із чим Позивач звернувся до суду із даним позовом. Просив стягнути станом на 01.05.2019 р. заборгованість в розмірі 32552,26 грн. 3% річних в сумі 2424,03 грн., інфляційні витрати в сумі 11056,93 грн., пеню 180,52 грн. та судові витрати. В подальшому позивачем збільшено позовні вимоги станом на 01.11.19р. просив стягнути суму боргу 27561,29 грн., 3% річних у розмірі 2878,54 грн., інфляційні у розмірі 11247,87 грн., пеня 180,52 грн., судові витрати 1921 грн. Справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідач [PERSON] подала відзив на позовну заяву в якому просила засовувати наслідки спливу строків позовної давності встановлені ст. 267 ЦК України, також вказала, що розмір заборгованості не відповідає дійсності, не враховано оплата за послуги за період 2017-2019 роки про що надала квитанції. Крім того вказала, що договір №13352 від 01.11.2013 р. про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води є діючим і згідно вимог даного договору Позивач не звертався до неї з письмовою претензією в порядку досудового врегулювання спору. З урахуванням того, що вона вчиняла в 2017-2019 роках платежі за послуги ККП «Маріупольтепломережа» та продовжує це робити і надалі, а позивач не звертався до неї з письмовою претензією в порядку досудового врегулювання спору, просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Представник позивача [PERSON] надала відповідь на відзив в якому вказала, що дійсно після відкриття провадження у справі Відповідачем дійсно проводились оплати за послуги теплопостачання у зв`язку із чим станом на 01.11.2019 р. заборгованість складає 27561,29 грн. Крім того перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимог, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Так між сторонами було укладено Договір про реструктуризацію заборгованості №37 від 01.11.2013 року, крім того Відповідач оплачувала за послуги теплопостачання (жовтень 2015-1000,00 грн., січень 2017 р.-1000,00 грн.). В жовтні 2018 р. Позивач звернувся із заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання з Відповідача, однак ухвало. Приморського районного суду м. Маріуполя від 29.12.2018 р. № 264/5995/18 судовий наказ скасовано. Отже за наявності скасованого судового наказу, а також підтвердження оплат, не в повному обсязі, впродовж періоду створення заборгованості, строк позовної давності не пропущений. Підставою виникнення цивільних права та обов`язків між позивачем та відповідачами є те, що позивач надає послуги з теплопостачання, а відповідачі користуються цією послугою. Оскільки відповідач не виконує свої обов`язки не оплачує послуги теплопостачання він повинен нести відповідальність згідно ст. 625 ЦК України та сплатити пеню за несвоєчасне внесення плати за договором про реструктуризацію. Враховуючи оплату сума та виникнення заборгованості за поточними платежами сума заборгованості станом на 01.11.2019 р. становить 27561,29 грн. заборгованість за послуги теплопостачання, за несвоєчасну оплату на суму заборгованості: 3% річних у розмірі 2878,54 грн., сума з урахуванням встановленого індексу інфляції у розмірі 11247,87 грн., за несвоєчасне внесення плати за договором про реструктуризацію заборгованості №37 від 01.11.2013 р. нарахована пеня у розмірі 0,01% за кожен день прострочення у розмірі 180,52 грн. Просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, стягнути вказані суми заборгованості та судовий збір. Згідно ст.81 ЦПК України - \~кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.3, 4 ст. 12, ч.1, 2 ст.13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Представник позивача в судовому засіданні наполягала на задоволенні позовних вимоги, просила стягнути заборгованість, яка виникла станом 01.11.2019 р., розрахунок заборгованості, 3% річних, інфляційних та пені надано до відповіді на відзив. Відповідач та представник відповідача наполягали в судовому засіданні на застосування строку позовної давності, а також просили відмовити в задоволені позову з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву. Суд вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про таке. Судом встановлено, що відповідач є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі продажу № 39 від 12.01.2007 року (а.с.8). Між [PERSON] та ККП «Маріупольтепломережа» 01.11.2013 року укладено договір №13352 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Згідно даного договору Відповідачу оформленого особовий рахунок № [NUMBER] опалювальна площа квартири складає 64,20 кв.м. ( а.с. 9-12). До комунальних послуг згідно ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносяться в тому числі послуги з центрального опалення, постачання гарячої води. Згідно ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати житлово-комунальні послуги у строки встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно сплачувати квартирну плату та плату за комунальні послуги. За умовами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За п. 20 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води та водовідведення», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань приладів обліку води і теплової енергії, або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документу. Виходячи з наведених вимог діючого законодавства, суд приходить до висновку, що відповідач має перед позивачем зобов`язання вносити плату за спожиту теплову енергію, оскільки відповідачем отримувалися надані позивачем послуги, та між сторонами існують фактичні договірні відносини, які регулюються зокрема Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими Постановою кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, п. 18 яких передбачений обов`язок споживача сплатити надані йому послуги в термін не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. Частиною першою\~статті 626 ЦК України\~визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до\~статті 628 ЦК України\~зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша\~статті 14 ЦК України). 01.11.2013 року між ККП «Маріупольтепломережа» та [PERSON] було укладено договір № 37 И-13 про реструктуризацію заборгованості за житлово - комунальні послуги. Згідно з умовами договору боржник повинен був погасити заборгованість за послуги теплопостачання, що утворилась за адресою: [ADDRESS] , станом на 01.11.2013 року в сумі 9388,22 грн. в строк до 01.11.2015 року, наступними платежами у 2013 році 782,34 грн., у 2014 році 4694,04 грн., у 2015 році 3911,70 грн., а також щомісячно здійснювати оплату поточних платежів ( а.с. 7). Боржник визначені договором і законодавством зобов`язання не виконав, тому 23.10.2018 року підприємство було вимушено звернутись до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості, який було видано, а в подальшому судовий наказ №264/5995/18 від 17.12.2018 р. був скасований ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29.12.2018 р. (а.с. 6). Як вбачається з розрахунку заборгованості наданого позивачем 27.11.2019 р. заборгованість відповідача з урахуванням платежів здійсненими Відповідачем за користування тепловою енергією станом на 01.11.2019 року становить 27561,29 грн. Суд вважає, що розрахунок зроблений позивачем, відображує офіційні дані позивача щодо наданих послуг та їх вартості, здійснений з урахуванням опалювальної площі в квартирі відповідача відповідно до діючих тарифів та показників приладів обліку, що підтверджується наданими представником позивача розшифровками нарахувань за період з листопада 2013 року по листопад 2019 року, що не спростовано відповідачем, однак суд не погоджується із розрахунком загальної заборгованості зробленого позивачем виходячи з такого. Як вбачається з розрахунку заборгованості наданого позивачем, [PERSON] в рахунок погашення заборгованості в період дії договору про реструктуризацію було здійснено наступні платежі, а саме у листопаді 2013 року в розмірі 4023,53 грн., у грудні 2013 року в розмірі 766,61 грн., у січні 2014 року в розмірі 808,89 грн., у березні 2014 року в розмірі 2422,33 грн., у вересні 2014 року в розмірі 2089,49 грн., у грудні 2014 року в розмірі 1173,51 грн., у березні 2015 року в розмірі 128,40 грн., у жовтні 2015 року у розмірі 1000 грн. З цього ж розрахунку вбачається, що окрім внесення платежів для погашення заборгованості за договором реструктуризації відповідач мав оплати поточні нарахування за послуги теплопостачання, а саме у листопаді 2013 року - 295,13 грн., у грудні 2013 року-417,72 грн., у січні 2014 року -356,32 грн., у лютому 2014 року - 474,41 грн., у березні 2014 року-330,46 грн., у квітні 2014 року-5,24 грн., у жовтні 2014 року-128,40 грн., у листопаді 2014 року - 414,20 грн., у грудні 2014 року-139,57, у січні 2015 року -544,20 грн., у лютому 2015 року - 450,00 грн., у березні 2015 року 338,85 грн., у квітні 2015 року-209,08 грн., у жовтні 2015 року-283,06 грн., у листопада 2015 року-655,52 грн. Таким чином, в період дії договору про реструктуризацію, відповідач вносила платежі і до жовтня 2015 року мала переплату за послугами з теплопостачання в розмірі 654,73 грн., заборгованість утворилася у листопаді 2015 року в розмірі 2784 грн. з урахування заборгованості по договору про реструктуризацію та поточних платежів. Після листопада 2015 року відповідачем були здійснені періодичні платежі у січні 2017 року 100 грн., у червні 2018 року -100 грн., у липні 2018 року-1000 грн., у жовтні 2018 року-1000грн., у листопаді 1000 грн., у січні 2019 року - 1000 грн., у лютому 2019 року -1000 грн., у квітні 2019 року - 1000 грн., у червні 2019 року - 1000 грн., у липні 2019 року - 1000 грн., у серпні 2019 року-1000 грн., у вересні 2019 року-1000 грн. Таким чином з урахуванням здійсненних платежів відповідачем та нарахувань за теплопостачання заборгованість Відповідача перед Позивачем за послуги теплопостачання станом на 01.11.2019 року становить 25347,42 грн. ( розрахунок наведено у Додатку до рішення). Відповідно до\~ ст. 256 ЦК України\~ \~\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ст. 257, ст. 260 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Як вбачається зі ст. 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Позивач вказав про відсутність пропуску позовної давності вказуючи на те, що позивачем було пред`явлено заяву про видачу судового наказу у жовтні 2018 р., який було видано, а ухвалою суду від 17.12.2018 р. скасовано, крім того відповідачі здійснювали частково оплату тобто активні дії, що свідчать про переривання позовної давності. Як вбачається з ухвали про скасування судового наказу № 264/5995/18 від 28.12.2018 року судовий наказ від 17.12.2018 р. виданий Приморським районним судом м. Маріуполя, яким з відповідача на користь позивача було стягнуто суму заборгованості за споживання теплоенергії за період з 01.11.2013 р. по 01.10.2018 року, 3% річних, інфляційних витрат та судового збору. (а.с.6). Крім того, до грудня 2015 року останній платіж відповідачами було здійснені у жовтні 2015 р. на суму 1000 грн.. При цьому судом враховуються надані відповідачем квитанції про здійснення платежів, з яких вбачається, що відповідач при здійсненні платежів не визначав цільового призначення перерахованих ним коштів. В ст.264 ЦК України зазначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Оскільки за заявою позивача про видачу судового наказу, 17.12.2018 року судом видано наказ та останній платіж відповідачем до грудня 2018 р. здійснено у листопаді 2018 року, строк позовної давності за грошовими вимогами за період \~з 01 листопада 2013 р. по 01 листопада 2019 року не сплив. Таким чином з відповідачів підлягає стягненню заборгованість за період \~з 01 листопада 2013 р. по 01 листопада 2019 року, що дорівнює з урахуванням сплачених сум 25347,42 грн. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч.1 ст.901 ЦК України). Отже, договір про надання послуг є складним зобов`язанням, що складається з двох, органічно поєднаних між собою, зобов`язань: по перше, правовідношення, в якому виконавець повинен надати послугу, а замовник наділений правом вимагати виконання цього обов`язку; по друге, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати. Виходячи з положень ст.ст.524,533-535,625 ЦК України, грошовим зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною 3 ст.510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони і одночасно, кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Тому, грошовим слід вважати будь - яке зобов`язання, що складається, в тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Таким чином, правовідносини, які склалися між позивачем та відповідачем є зобов`язальними (договірними), грошовими зобов`язаннями, в яких, серед інших прав та обов`язків сторін, праву виконавця (кредитора) - позивача вимагати від замовника (боржника) - відповідача сплати грошей за надані послуги по теплопостачанню на його користь відповідає обов`язок відповідача оплатити ці послуги. Зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін, як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч.2 ст.625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних \~від \~простроченої \~суми, \~якщо \~інший \~розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки встановлений законом обов`язок споживача щодо внесення за договором реструктуризації та щомісячної плати за надані комунальні послуги є грошовим зобов`язанням, а відповідач у встановлені строки та належним чином його не виконував, у зв`язку з чим утворилася заборгованість перед позивачем, суд задовольняє позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суму інфляційних втрат за період прострочки зобов`язання, а саме за період з листопада 2015 року р. по жовтень 2019р., яка складає 7232,17 грн., та 3 % річних, які складають 2006,73 грн. (розрахунок інфляційних та 3% річних наведено у Додатку до рішення). Що стосується вимог позивача про стягнення пені, ці вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до ч.3 ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Так п. 6 Договору №37И-13 від 01.11.2013 р. за несвоєчасне внесення плати за договором передбачено нарахування пені у розмірі 0,01% за кожен день прострочення, але не більш ніж 100 відсотків загального боргу. Позивачем нарахована пеня (4945,65 (заборгованість станом на грудень 2014 року) *0,01%*365=180,52 грн.) Із ухвали про скасування судового наказу вбачається, що 17.12.2018 р. було стягнуто з Відповідача заборгованість з оплати теплової енергії, 3% річних та інфляційні витрати. Заборгованість за пенею не стягувалась. Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов`язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Отже аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Враховуючи, що позивач звернувся до суду із позовною заявою 15 травня 2019 року і судовим наказом не було охоплена нарахована пеня за договором реструктуризації, тому строк позовної давності обмежується 12 місяцями перед його зверненням до суду і, з огляду на викладене нарахована пеня не підлягає стягненню оскільки нарахована поза межами позовної давності. З урахуванням викладеного позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з частковим задоволенням позову суд стягує з відповідачів \~\~на користь позивача судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог 34586,32/418,68=65 %, а саме судовий збір\~\~(1921*83%=1594,43) в розмірі 1594 грн. 43 коп. Інші документи, що долучені до справи висновки суду не спростовують. Крім того, за цим рішенням розрахунки наведено у окремому Додатку. На підставі ст. 64, 68, 162, 179 ЖК України, ст.ст. 7,13, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст. ст. 320, 526, 625 ЦК України, п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08.10.1992 року, п. 18, 21 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими Постановою кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630,

Outcome: partial