Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-18 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. [PERSON] (далі - Позивач) звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Садівниче товариство «Сонячний-2», про усунення перешкод в користуванні садовим будинком шляхом вселення. В обґрунтування позовних вимог по такій справі позивач посилається на те, що 29.04.2006 року було зареєстровано шлюб між нею, [PERSON] та [PERSON] (далі - Відповідач). У травні 2010 року сторони купили садовий будинок [ADDRESS] . Позивач вказує, що з часу купівлі вказаного садового будинку постійно сторони сумісно проживали в ньому до кінця грудня 2019 року, користуючись землею, садовим будинком за призначенням. Однак з грудня 2019 року відповідач фактично почав обмежувати доступ позивача до вказаного будинку, чинити їй перешкоди у проживанні, та не допускати на територію розташування такого об`єкту нерухомого майна. У зв`язку з вищевикладеним, позивач змушена звернутися до суду та просити усунути їй, [PERSON] , перешкоди у користуванні садовим будинком [ADDRESS] ) шляхом її вселення у вищевказаний садовий будинок. Представник відповідача подав до суду письмові пояснення, в яких просив відмовити в задоволені позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування таких заперечень представник відповідача посилався на ту обставину, що житловий будинок в якому проживає відповідач, є єдиним його житлом, а позивач має у своїй власності інше житло, не виконує порядок користування жилим приміщенням та не проживає більше року в будинку в який має намір вселитися, а всі наведені позивачем обставини і факти не відповідають дійсності, а висунуті вимоги до відповідача суперечать чинному законодавству і порушують його права, як громадянина України та користувача будинку, а тому просить відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі. Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. 26 лютого 2021 року у судовому засіданні представником позивача було заявлено клопотання про виклик та допит свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Представники позивача та позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити в повному обсязі по мотивам, що викладені у позовній заяві. Представник відповідача та відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити у задоволені позову в повному обсязі. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 14.09.2021 року клопотання представника відповідача про допит свідків по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Садівниче товариство «Сонячний-2», про усунення перешкод в користуванні садовим будинком шляхом вселення, було задоволено частково. Вирішено у судове засідання, яке призначене на 19 листопада 2021 року о 11 год. 00 хв., викликати для допиту в якості свідка: [PERSON] , який мешкає за адресою: [ADDRESS] . З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів, та аргументів сторін, суд ухвалює рішення про задоволення позову з огляду на наступне. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що 29.04.2006 року Новокодацьким районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, було зареєстровано шлюб між нею, [PERSON] , та [PERSON] , про що зроблено відповідний актовий запис за № 235 та видано сторонам свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 12). Судом також встановлено, що 03.06.2010 року між [PERSON] , як дарувальником, та із [PERSON] , як обдарованим, було укладено договір дарування земельної ділянки площею 0,0918 га, що розташована на території Ленінського району м. Дніпропетровська, с/т «Сонячний-2» ділянка [NUMBER] (а.с. 15). Речове право на вказану земельну ділянку було зареєстровано за відповідачем у передбаченому законом порядку, що підтверджуються витягом з Державного реєстру речових права на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 140539437 від 08.10.2018 року (а.с. 25). Матеріалами справи також підтверджено, що житловий будинок [ADDRESS] зареєстрований за [PERSON] , про уповноваженим державним реєстратором видано витяг з Державного реєстру речових права на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 152054018 від 29.12.2018 року (а.с. 25). Згідно довідки від 01.08.2020 року, виданої головою правління с/т «Сонячний-2» [PERSON]., у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , проживали з червня 2010 року [PERSON] та [PERSON] . Факт спільного проживання зазначених осіб в с/т «Сонячний-2» з часу купівлі земельної ділянки і будівництва на цій земельній ділянці садового будинку з господарськими будівлями та спорудами та їх спільного господарювання до кінця 2020 року є загальновідомим для всіх сусідів та членів товариства (а.с. 13). Допитані в судовому засіданні в якості свідка голова правління с/т «Сонячний-2» [PERSON] та член такого садівничого товариства [PERSON] , надали аналогічні зі своїм змістом пояснення щодо того, що [PERSON] з 2010 року разом із своїм чоловіком проживали у вказаному будинку на території садівничого товариства, займались спільним господарством, однак починаючи з 2019 року між сторонами почали виникати сварки та конфлікти, внаслідок чого відповідач почав перешкоджати позивачеві у доступі до будинку. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , не спростовуючи факт спільного проживання сторін з 2010 року у вказаному будинку надав суду пояснення зі змісту яких вбачається, що позивач перестала мешкати разом із позивачем через сімейні обставини. Судом також встановлено, що [PERSON] протягом 2019-2020 років неодноразово зверталася до Новокодацького ВП ГУНП в Дніпропетровській області стосовно перешкоджання їй користуватися житловим приміщенням [PERSON] , однак вказаним органом національної поліції їй рекомендовано звернутися до суду, оскільки в діях відвідача відсутні ознаки кримінального чи адміністративного правопорушення, а мають місце цивільно-правові відносини (а.с. 31-33). Матеріалами справи також підтверджено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31.07.2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Судом також встановлено, що на час розгляду даної справи позивач фактично позбавлена доступу до вказаного будинку [ADDRESS] через створення відповідачем перешкод. Обґрунтовуючи створення таких перешкод відповідач посилається на обставини неможливості спільного проживання сторін, та наявності у позивача іншого житла. Таким чином суд доходить висновку, що в даному випадку виник спір між відповідачем, як титульним власником вказаного майна, та позивачем, як користувачем такого майна, саме з приводу користування вказаним будинком як житлом після припинення шлюбних відносин. V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Разом із цим, згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Аналогічний за своїм змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року по справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19). Суд зазначає, що поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). В даному випадку судом встановлено, що позивач з 2010 року мешкала у вказаному будинку, використовуючи саме для проживання, користувалась земельної ділянкою на який розташований такий будинок за її цільовим призначенням - садівництва, вела разом з позивачем спільне господарство до жовтня 2019 року. Відтак суд доходить до висновку, що будинком [ADDRESS] є для позивача житлом в розумінні вказаних положень законодавства, адже такий учасник справи має наявнідостатні та триваючи зв`язки із таким місцем. Відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналогічна за своїм змістом норма міститься й у статті 156 ЖК УРСР, згідно якої члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Суд вказує, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. Цивільний Кордекс України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. При цьому законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Суд зазначає, що особливістю вирішення даного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто чоловік (відповідач) та дружина (позивач) вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, і не носять тимчасового характеру. А тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. В даному випадку, судом встановлено, що позивав, як член сім`ї відповідача, вселилась та почала користуватись таким будинком не самовільно, а у передбаченому законом порядку, та за згодою відповідача, а відтак отримала право користуватись таким будинком, як житлом. За вищевказаними правовими нормами припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Суд вимушений відхилити доводи відповідача з того приводу, що таке позбавлення з його боку обґрунтовано наявним у позивача іншого житла, адже припинення сервітуту для [PERSON] щодо вказаного майна повинно відбуватись у передбачений законом спосіб, не через самостійну реалізацію відповідачем власного волевиявлення, як титульного власника такого будинку, а виключно шляхом звернення останнього до суду із відповідним позовом, внаслідок чого суд мав би оцінити пропорційність такого втручання в права позивач на користування спірним будинком. В даному випадку судом встановлено, що позивач із приводу виселення чи визнання позивача такою особою, що втратила право користуватись зазначеним будинком до суду у передбаченому законом порядку не звертався, судового рішення з цього приводу не отримував. Таким чином, відповідач без достатніх правових підстав перешкоджає позивачу користуватись вказаним житлом, чим фактично здійснює втручання у право позивача на повагу до її житла, яке остання отриала у передбаченому законом порядку. У зв`язку із чим суд вважає, що права позивача на користування житлом у вигляді будинку [ADDRESS] » підлягають судовому захисту, внаслідок чого позов слід задовольнити у повному обсязі, усунувши перешкоди позивачеві [PERSON] у користуванні вказаним садовим будинком шляхом її вселення у таке житло. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору в загальному розмірі 908 грн. 00 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved