Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-08 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. [PERSON] (далі - Позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - Відповідач) про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі з 23 грудня 1995 року. Від шлюбних стосунків сторони мають дитину: неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , який проживає разом із позивачем і відповідачем. Позивач зазначає, що з травня 2019 року шлюбні відносини між ним та відповідачем фактично припинилися, спільне господарство не ведеться. Внаслідок несумісності характерів, різності поглядів на ведення господарства та виховання дитини, між ними втрачено почуття кохання та поваги один до одного, шлюб наразі є формальним. Вважаючи примирення та подальше збереження сім`ї неможливим, просить розірвати шлюб, укладений між ним та відповідачем, зареєстрований Відділом актів громадянського стану виконкому Ленінської районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська, актовий запис № 1517. Відповідач у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк відзив на позовну заяву не подала. Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. 01.10.2021 року у судовому засіданні представником позивача було подано заяву про виклик та допит в якості свідків [PERSON] (позивача по справі, за його згодою) та [PERSON] . 01.10.2021 року у судовому засіданні представником відповідача було подано заяву про виклик та допит в якості свідків [PERSON] та [PERSON] . ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 01.10.2021 року було задоволено заяву представника позивача про виклик та допит в якості свідків [PERSON] (позивача по справі, за його згодою) та [PERSON] . Ухвалою суду від 01.10.2021 року було задоволено заяву представника відповідача про виклик та допит в якості свідків [PERSON] та [PERSON] . Позивач та його представник у відкритому судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити в повному обсязі по мотивам, що викладені у позовній заяві. Відповідач та її представник у відкритому судовому засіданні зазначають про часткове визнання позову, а саме, відповідач погоджується на розірвання шлюбу з[PERSON] , але не погоджується із датою припинення шлюбних стосунків. Суд, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, дослідивши матеріали справи, заслухавши свідків, знаходить позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з огляду на нижчевикладене. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що 23.12.1995 року Відділом актів громадянського стану виконкому Ленінської районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська, було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що зроблено відповідний актовий запис за № 1517, та видано сторонам свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Судом також встановлено, що сторони від сумісного подружнього життя мають дитину: неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 22.12.2006 року. Судом встановлено, що шлюбні відносини між такими учасниками є припиненими, сторони спільного господарства не ведуть. Спору щодо утримання чи місця проживання дітей на день розгляду справи судом не встановлено. Суд неодноразово відкладав розгляд даної цивільної справи, однак сторони не примирились, за весь час розгляду справи по суті позивач та відповідач демонстрували прояви неприязних стосунків один до одного та категорично наполягали на розірванні шлюбу. При цьому сторони не дійшли згоди щодо дати остаточного припинення шлюбних відносин. Так сторона позивача у позові наполягала на припиненні шлюбних відносин у травні 2019 року, під час розгляду справи по суті сторона позивача наголошувала вже на такій даті припинення вказаних відносин як липень 2020 року, а відповідач, не визнаючи вказаних обставин, взагалі стверджувала про припинення таких відносин у 2018 році. Судом з цього приводу встановлено, що фактично між сторонами виник спір не з приводу припинення шлюбних відносин, а з приводу поділу спільного майна подружжя, придбаного у тому числі, за період 2018-2021 років. Так, судом встановлено, що у провадженні Ленінського районного суду м. Дніпропетровська (справа № 205/7428/21, провадження № 2/205/3138/21, суддя Терещенко Т. П.) за участю вказаних сторін є цивільна справа, предметом якої є поділ спільного майна подружжя. V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Щодо підстав розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Так само, згідно ч.1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Як вбачається з ч.1 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Згідно ст. ст.110,112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. При цьому пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч. 1 ст. 111 СК вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч. 5 ст. 191 ЦПК). Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам кожного з них. Згідно ч.3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини і примушення до припинення шлюбних відносин, примушення до їх збереження не може мати місце, як передбачено ч.4 вказаної статті. Враховуючи те, що однією з основних засад сучасного сімейного права є свобода шлюбу, суд визнає, що у зв`язку з відсутністю вільної згоди позивача та відповідача на продовження шлюбу, подальше збереження шлюбу суперечить їх інтересам, а також принципу добровільності шлюбу, у зв`язку з чим, є неможливим. За вказаних обставин суд не має права зобов`язати обидві сторони зберегти сім`ю, оскільки як позивач так і відповідач категорично наполягають на розірванні шлюбу, що говорить про їх стійке волевиявлення на припинення сімейних відносин. Також, відповідно до приписів до ст.113 Сімейного Кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Після розірвання шлюбу залишити прізвище відповідача, яке є в неї з моменту державної реєстрації шлюбу, а саме: « [PERSON] ». Відповідно до приписів ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Щодо визначення судом дати припинення сімейних відносин між сторонами. На підтвердження своїх доводів та заперечень з цього приводу сторона позивача посилалась на показання свідків - особисто позивача та [PERSON] матеріали адміністративної справи №205/947/20 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП в межах розгляду якої сторони давали письмові пояснення з цього приводу, а сторона відповідача у свою чергу посилалась виключно на показання свідків [PERSON] та [PERSON] . Суд вказує, що допитані судом в якості свідків позивач (за його згодою), [PERSON] ич, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] надавали суду різні за своїм змістом покази щодо такої дати припинення шлюбних відносин сторін, при цьому у більшості випадків такі свідки не були очевидцями подій, які б могли свідчити про характер взаємовідносин сторін, а володіють такою інформацією з чужих слів - позивача чи відповідача, тобто осіб які мають суб`єктивну зацікавленість у вирішені спору. Саме з цих підстав суд вимушений критично віднестись і до показань позивача, які надавались через призму суб`єктивного сприйняття обставин, і не підтверджувались будь-якими іншими достатніми, допустимими та належними доказами по справі. Так само, матеріали адміністративної справи №205/947/20 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП не містять достатніх даних, які б дозволяли, навіть з урахуванням показань свідків, дійти одностайного, категоричного та переконливого висновку щодо певного календарного періоду припинення шлюбних відносин сторін. Будь-яких інших достатніх та належних доказів на підтвердження своїх доводів із вказаного приводу сторони суду не подали. Відповідно до ч.1 ст.81 Цивільного процесуального Кодексу України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Тобто сам суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. При цьому само по собі доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків, зокрема надання належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх вимог. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. В даному випадку обома сторонами не надано суду будь-яких доказів, які б відповідали критеріям щодо їх достатності, належності та допустимості, що підтверджували б обставину припинення шлюбних відносин у періоди, на які посилається кожна із сторін. Суд також зазначає, що сторони навіть на день розгляду справи фактично проживали за одною адресою ( [ADDRESS] ) в одному й тому житловому приміщенні, сумісно користувались їм за цільовим призначенням, що доволі ускладнює визначення дати припинення сімейних відносин без відповідної доказової бази. Оскільки судом встановлено, що визначення такої календарної дати має значення для сторін лише в контексті спору про поділ спільного майна подружжя, який вже розглядається по суті іншим складом суду, то сторони мають відповідну процесуальну можливість саме під час вирішення такого спору надати необхідний обсяг доказів на підтвердження своїх доводів із вказаного приводу. В контексті розгляду даної справи така обставина не має вирішального значення, адже предметом цього спору є розірвання шлюбу, який, як встановлено судом, зберігати вже не є доцільним і який є фактично припиненим, і по суті вимог щодо якого суд має процесуальну можливість постановити відповідне рішення. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved