Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-21 00:00:00

І. Суть спору: Представник позивача [PERSON] - адвокат Гриньо М.І. звернувся до суду із зазначеним позовом покликаючись на те, що [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої залишилось спадкове майно, а саме: земельні ділянки площею 1,0266 га кадастровий номер 4622483600:02:000:0193 та площею 0,3062 га кадастровий номер 4622483600:02:000:0151, що розташовані на території колишньої Крукеницької сільської ради (правонаступником якої є Мостиська міська рада Львівської області) та житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] . Зазначає, що позивач є родичем спадкодавця [PERSON] , спадщину прийняв, інших спадкоємців, які б претендували на спадкове майно, немає. Стверджує, що звернувшись до приватного нотаріуса Мостиського районного нотаріального округу Келюх М.А., позивачу [PERSON] , було відмовлено в оформленні спадкових прав та рекомендовано звернутися в Мостиський районний суд для реалізації права на спадкування майна після смерті [PERSON] . Наголошує, що через відсутність правовстановлюючих документів на зазначені земельні ділянки та житловий будинок, а також неможливістю отримання їх дублікатів, позивач не може в позасудовому порядку оформити свої спадкові права у нотаріуса, у зв`язку із чим змушений звертатися до суду із даним позовом. З огляду на наведене, просить суд визнати за ним право власності на земельну ділянку за кадастровим номером: 4622483600:02:000:0193, площею 1,0266 га та земельну ділянку за кадастровим номером: 4622483600:02:000:0151, площею 0,3062 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташовані на території колишньої Крукеницької сільської ради (правонаступником якої є Мостиська міська рада Львівської області), а також право власності на житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON] . ІІ. Позиція учасників справи: В судове засідання позивач не з`явився, проте в матеріалах справи містяться повноваження представника, згідно яких його інтереси представляє адвокат Гриньо М.І. Представник позивача - адвокат Гриньо М.І., в судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву, в якій просить справу розглянути у відсутності сторони позивача та зазначає, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять суд їх задовольнити. Представник відповідача - Мостиської міської ради Львівської області у судове засідання не з`явився, однак подав заяву, в якій не заперечує проти позову та просить суд розглянути справу без його участі. Третя особа - приватний нотаріус Яворівського районного нотаріального округу Келюх М.А., у судове засідання не з`явилася, проте подала до суду заяву, в якій просить справу розглядати у її відсутності. ІІІ. Процесуальні дії у справі: Ухвалою судді від 09.08.2021року позовну заяву залишено без руху та надано стороні позивача строк для усунення недоліків, зазначених в ухвалі суду. Ухвалою судді від 21.09.2021 року, після усунення недоліків позивачем, відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою судді від 20.10.2021року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд вважає, що у справі можливо ухвалити рішення про часткове задоволення позову. ІV. Встановлені судом фактичні обставини справи: [INFO] відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] ). До складу даної спадщини входять: земельні ділянки площею 1,0266 га, кадастровий номер 4622483600:02:000:0193 та площею 0,3062 га, кадастровий номер 4622483600:02:000:0151, що розташовані на території колишньої Крукеницької сільської ради (правонаступником якої є Мостиська міська рада Львівської області), що належали спадкодавцю [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №727592 від 11.08.2008 року; житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] , що належав спадкодавцю [PERSON] , на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10.04.2006 року та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №10357117 від 11.04.2006 року. Як вбачається із матеріалів справи, за життя спадкодавець [PERSON] , заповіту не складала, своїм майном не розпорядилася. Спадкоємцем за законом п`ятої черги спадкування є родич спадкодавця [PERSON] , до шостого ступеня споріднення включно - [PERSON] (позивач у справі), який спадщину прийняв, що підтверджується матеріалами справи. Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) вбачається, що спадкова справа після смерті спадкодавця [PERSON] , в нотаріальній конторі не заводилася, що свідчить про те, що із заявою про прийняття спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті останньої до нотаріальної контори ніхто із спадкоємців не звертався. Тобто, інших спадкоємців після смерті [PERSON] , які б прийняли спадщину чи претендували б на таку, крім позивача, немає. Згідно Листа Приватного нотаріуса Яворівського районного нотаріального округу Келюх Марії Андріївни №78/01-16 від 25.08.2021 року вбачається, що позивачу [PERSON] рекомендовано звернутися в Мостиський районний суд з позовною заявою «про визнання права власності на спадкове майно». Крім цього, згідно відповіді Мостиської міської ради Львівської області №224 від 30.09.2021 року, отриманої на запит суду, будинковолодіння в [ADDRESS] належало до суспільної групи - колгоспний двір. Згідно виписок з погосподарських книг по с.Острожець Яворівського (колишнього Мостиського) району Львівської області №6 за період з 2006 по 2010 рр. та облікової картки об`єкта погосподарського обліку на 2011-2015 рр., долучених позивачем до матеріалів справи, спадкодавець [PERSON] була головою господарства у зазначені періоди. Доказів, котрі б свідчили про те, що [PERSON] рахувалася головою/членом колгоспного двору у період із 1988 по 1991 рік стороною позивача до матеріалів справи не долучено. Також судом з`ясовано, що з 20.12.2017 року і на даний час в даному господарстві зареєстровані та проживають згідно рішення виконкому Крукеницької сільської ради [PERSON] , [PERSON] , а також неповнолітні [PERSON] та [PERSON] . Земельні ділянки кадастровий номер 4622483600:02:000:0151 та 4622483600:02:000:0193, цільове призначення 01.01 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (Державні акти на право приватної власності на землю серії ЯА № 727592 та серії ЯА №727592 від 11.08.2008 року) приватизовані за померлою [PERSON] , однак оригінали вищевказаних правовстановлюючих документів у позивача відсутні. Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копією свідоцтва про смерть спадкодавця [PERSON] ; копією актового запису про смерть [PERSON] ; копією актових записів про народження [PERSON] ; [PERSON] ; копіями свідоцтв про народження [PERSON] [PERSON] , [PERSON] ; копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] ; копією Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10.04.2006 року; копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №10357117 від 11.04.2006 року; копією Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №727592 від 11.08.2008 року; копіями Витягів з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-4613172202020 та №НВ-4613172252020 від 20.05.2020 року;копіями Витягів із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки кадастровий номер 4622483600:02:000:0440 та 4622483600:02:000:0441; копіями довідок Крукеницької сільської ради №373, №374 від 31.03.2020 року, №305 від 04.03.2021 року; копією паспорта позивача [PERSON] ; інформаційними довідками зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину; заповіти/спадкові договори) щодо спадкодавця [PERSON] та іншими матеріалами справи. V. Застосоване судом законодавство та висновки суду: Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 1 ст.13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 41 Конституції України, частиною першою статті 319 та частиною першої статті 321 ЦК України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Щодо позивних вимог позивача в частині визнання за ним права власності на житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] , суд приходить до наступних висновків. Як встановлено судом, вказаний житловий будинок відносився до суспільної групи «колгоспний двір». Правовий статус майна колгоспного двору був врегульований ст.ст. 120 - 126 Цивільного кодексу УРСР 1963 року. Частиною 1 статті 112 Цивільного кодексу УРСР було передбачено, що колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Відповідно до ст.120 ЦК Української РСР 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу. Крім того, колгоспному дворові належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти. Частка члена колгоспного двору в майні двору визначається: 1) при виході його з складу двору без утворення нового двору (виділ); 2) при утворенні з одного двору двох і більше дворів (поділ); 3) при зверненні стягнення по особистих зобов`язаннях члена двору. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або у її виділенні зовсім відмовлено в зв`язку з недовгочасним його перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору (ст.123 ЦК УРСР 1963 року). Стаття 126 ЦК УРСР 1963 року передбачала, що працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Це правило не застосовується, якщо член двору не брав участі у веденні господарства в зв`язку з призовом на строкову військову службу, навчання в учбовому закладі або хворобою. У разі смерті члена колгоспного двору спадкоємство в майні двору не відкривалося. Якщо після смерті члена колгоспного двору інших членів двору не залишалося, то до майна двору застосовувалися правила розділу VII «Спадкове право» ЦК Української РСР 1963 року (ст.563 ЦК Української РСР 1963 року). Правила статті 563 ЦК УРСР 1963 року про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 01 липня 1990 року. При припиненні двору з інших підстав (перетворення колгоспу у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо), а також в разі смерті члена двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося), відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цій строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося; г) згідно зі ст.4 Постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону «Про власність» загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна. Таким чином, право на частку у колгоспному дворі, яке було набуто до 15 квітня 1991 року мають всі члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили право на таку частку. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року №112/5, а згодом аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року №5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 19990 року №69. Як встановлено судом, головою колгоспного двору була [PERSON] , яка померла [INFO] . Оскільки спадщина після смерті [PERSON] .? відкрилася після 01 січня 2004 року, то застосуванню підлягають норми ЦК України. Відповідно до положень статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з частинами першою, другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Спадкування здійснюється за заповітом або законом (ст. 1217 ЦК України). Відповідно до положень ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно з приписами ст. 1265 ЦК України у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України). В розумінні ст. 1265 ЦК України, спадкоємцем п`ятої черги спадкування майна померлої [PERSON] , є її родич - позивач [PERSON] , який у встановленому законом поряду спадщину прийняв, що підтверджується матеріалами справи. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Обов`язковою умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду, земельну ділянку. З огляду на зазначене, для отримання права на спадкування на об`єкти нерухомості, земельну ділянку безумовною підставою є належність такого майна на праві власності спадкодавцю. Відповідно, майно, що не належало спадкодавцю за життя, право власності на яке не було оформлено у визначеному законом порядку, не може входити до складу спадщини та передаватися в порядку спадкування. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Прийняття спадщини спадкоємцем, який звертається з вимогою про визнання права власності на спадкове майно, має встановлюватися належними доказами: копіями документів із спадкової справи, якщо така справа заводилася нотаріусом, довідками з житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. При вирішенні спорів про спадкування позивачем повинна бути доведена належність спірного майна, набуття права власності спадкодавцем у встановленому законодавством порядку. До вказаних висновків прийшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09.06.2021 під час розгляду справи № 751/2293/19. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зазначену норму слід розуміти так, що особа має право звернутися до суду із позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує право власності. Передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Стаття 392 ЦК України не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати документа, який посвідчує право власності. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Таким чином, виникнення права власності на житлові будинки, споруди, в тому числі на житлові будинки, які відносились до колгоспного двору, не залежить від державної реєстрації цього права. Щодо правовстановлюючого документу на вищевказане спадкове майно, то суд роз`яснює, що пунктом 18 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, погодженої заступником Голови Верховного суду Української РСР 15 січня 1966 року, яка була чинною на час набуття спадкодавцем у власність майна колгоспного двору, передбачено процедуру отримання правовстановлюючого документу - свідоцтва на право власності. Зокрема, у разі будівництва будинку на колгоспній землі, розташованій у смузі міста або селища міського типу, виконком місцевої Ради депутатів трудящих, на підставі витягу з рішення загальних зборів колгоспників або довідки правління колгоспу про надання земельної ділянки для будівництва, дозволу виконкому на будівництво та акту про закінчення будівництва і введення в експлуатацію будинку, разом з затвердженням цього акту вирішує питання про оформлення права власності і видачу свідоцтва про це. В свідоцтві на право власності, яке видано колгоспному двору, вказується, що будинок належить колгоспному двору і зазначається голова цього двору. Оскільки право власності на житловий будинок із надвірними будівлями та спорудами в [ADDRESS] було зареєстровано у встановленому порядку, відповідно до діючого на той час законодавства, як власність колгоспного двору, головою якого на момент припинення існування колгоспних дворів була [PERSON] , тому вищевказане Свідоцтво на право власності на нерухоме майно від 10.04.2006 року є належним правовстановлюючим документом. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Суд звертає увагу, що в матеріалах справи наявна копія правовстановлюючого документа на будинок, який належав [PERSON] , а позивачем [PERSON] не надано докази втрати Свідоцтва про право власності на нерухоме майно чи докази неможливості отримання ним свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно у зв`язку із втратою правовстановлюючого документу. Отже, за відсутності перешкод для вчинення нотаріальних дій щодо видачі свідоцтва про права на спадщину суд не може перебирати на себе функції нотаріуса та фактично займатися оформленням права власності на спадкове майно, оскільки Законом України «Про нотаріат» передбачений чіткий порядок здійснення нотаріальних дій, зокрема і щодо перевірки права власності, обтяжень нерухомого майна та виконання вимог щодо сплати передбачених зборів та обов`язкових платежів до державного бюджету. Таким чином, суд критично оцінює лист нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, який міститься у матеріалах справи, оскільки зі змісту такого вбачається, що позивачу лише рекомендовано звернутися до Мостиського районного суду з позовною заявою «про визнання права власності на спадкове майно». Отже, на думку суду, для вірного вирішення спору, що виник між сторонами даної справи слід встановити справжню правову природу вищезазначеного свідоцтва про право власності, усунути протиріччя між поданою суду копією свідоцтва та наявністю його оригіналу в сторони позивача, з`ясувати ступінь споріднення/відношення зареєстрованих осіб у житловому будинку до голови домогосподарства - спадкодавця [PERSON] , що не можливо здійснити суду з урахуванням обсягу наданих доказів та обраного позивачем способу захисту своїх порушених прав. Положеннями ст. 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до положень ч. 1ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості наданих доказів є конституційною гарантією (стаття129 Конституції України). На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту свого порушеного права не відповідає способам, які передбачені у даному випадку законодавством, а відтак способи захисту позивачем свого порушеного права на спадщину, зокрема і у нотаріальному порядку, не вичерпані, що дає суду підстави для висновку про передчасність звернення позивача з позовом до суду про визнання права власності на житловий будинок та відсутність, в межах заявлених вимог, підстав для визнання за останнім права власності на житловий будинок в судовому порядку, тому позов в тій частині задоволенню не підлягає. Щодо позивних вимог позивача в частині визнання за ним права власності на земельні ділянки, то згідно з положеннями ст.ст.81,131 Земельного кодексу України, громадяни України набувають право власності на земельні ділянки, в тому числі на підставі спадкування. З огляду на наведені положення закону та враховуючи встановлені судом обставини справи, зокрема те, що позивач [PERSON] , є єдиним спадкоємцем спадкового майна [PERSON] , спадщину після її смерті прийняв, суд вважає, що право власності на спірні земельні ділянки перейшли в порядку спадкування до позивача, однак, оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право спадщину, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів (оригіналів Державних Актів), тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачем у порядку спадкування. Відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно зі статтею 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; пункт 30). У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58) зазначено, що призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, пункт 30). У пункті 31 рішення у справі «Волошин проти України» (№ 15853/08) та пункті 22 рішення у справі «Бацаніна проти Росії» (№ 3932/02) зазначено, що принцип рівності сторін вимагає «справедливого балансу між сторонами» і кожній стороні має бути надано відповідну можливість для представлення своєї справи в умовах, що не ставлять її у суттєво невигідне становище порівняно з її. У пункті 25 рішення у справі «Проніна проти України» (№ 63566/00), пункті 13 рішення у справі «Петриченко проти України» (№ 2586/07) та пункті 280 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» (№ 42310/04) висловлена позиція, згідно з якою Суд зобов`язаний оцінити кожен специфічний, доречний та важливий аргумент, а інакше він не виконує свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00 §23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення йде своїм корінням у більш загальний принцип, втілений у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29-30). Втім, це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення поданого позову частково, з наведених вище мотивів та підстав. VII. Судові витрати Враховуючи думку сторін та виходячи з вимог ст.141 ЦПК України, суд вважає, що понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору слід залишити за ним.

Outcome: partial