Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-22 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив суд зобов`язати відповідача виключити із суми заборгованості за послуги централізованого водопостачання та централізованого водовідведення у квартирі [ADDRESS] , за особовим рахунком [NUMBER] , яка утворилася до 16 серпня 2019 року, тобто до набуття позивачем права власності на об`єкт нерухомого майна, у розмірі 14 496, 98 грн. Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 16 серпня 2021 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 18 серпня 2021 року у справі відкрито провадження для розгляду справи за правилами спрощеного порядку без виклику сторін у судове засідання. Згідно з частиною першою статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною четвертою статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 16 серпня 2019 року [PERSON] придбав у [PERSON] квартиру [ADDRESS] (до [INFO] - [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 16 серпня 2019 року, посвідченого та зареєстрованого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенком О. А. за № 6936 /а. с. 9/. Дніпровською районною в м. Києві державною адміністрацією 13 листопада 2020 року надано відповідь [PERSON] , на ім`я його представника, що ПрАТ «Акціонерне товариство «Київводоканал» продовжується робота щодо розшуку попереднього власника квартири (боржника) з метою стягнення з нього заборгованості у сумі 14 776, 81 грн, що обліковувалася до 16 серпня 2019 року у судовому порядку /а. с. 13/. Листом від 12 липня 2021 року ПрАТ «Акціонерне товариство «Київводоканал» попереджав користувача особовим рахунком [NUMBER] про необхідність погашення боргу за спожиті послуги з холодного водопостачання та водовідведення станом на 01 червня 2021 року у розмірі 17 358, 08 грн /а. с. 11/. Як вбачається з відповіді ПрАТ «Акціонерне товариство «Київводоканал» від 17 червня 2021 року № 7359/8/8/01-21, Товариство повідомляє власника квартири, що на даний час ним продовжується робота щодо розшуку попереднього власника квартири для стягнення з неї заборгованості за послуги з централізованого постачання та відведення холодної води, відведення гарячої води, яка обліковувалася на особовому рахунку № [NUMBER] до моменту набуття [PERSON] права власності на квартиру /а. с. 16/. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Пунктом 1 частини першої ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пункт 5 частини третьої ст. 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Тобто новий власник майна не зобов`язаний повертати борги попереднього власника, якщо суд установить, що він не брав на себе обов`язку з їх сплати. Договори про надання послуг не обтяжують майна, тому за відсутності відповідної умови в договорі щодо відчуження нерухомого майна суд повинен відмовляти в задоволенні позовних вимог до нового власника, оскільки належним відповідачем є попередній власник. Стаття 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачає, що у разі відчуження квартири чи нежитлового приміщення набуття новим власником усіх обов`язків попереднього власника як співвласника. Відповідно до частини другої цієї статті кожен із них несе зобов`язання щодо належного утримання, експлуатації, реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна багатоквартирного будинку пропорційно до його частки співвласника. Тлумачення наведеної норми права дає можливість дійти висновку про те, що у цьому випадку йдеться про перехід від попереднього власника до нового власника обов`язків саме як співвласника багатоквартирного будинку, передбачених законом, а не боргів попереднього власника з оплати за житлово-комунальні послуги. Отже, чинним законодавством не передбачено обов`язку покупця квартири сплачувати борги попередніх власників (наймачів) квартири за отримані ними раніше житлово-комунальні послуги, якщо це прямо не оговорено в договорі купівлі-продажу. Відповідно правового висновку дійшов і Верховний Суд у своїй постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 686/6276/19 (провадження № 61-604св20). Таким чином, суд зауважує, що своїм листом від 17 червня 2021 року № 7359/8/8/01-21 відповідач визнав наявність боргу за надані ним послуги за попереднім власником квартири [ADDRESS] , а з відповіді Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, повідомлено також, що ПрАТ «Акціонерне товариство «Київводоканал» продовжує роботу щодо розшуку попереднього власника квартири (боржника) з метою стягнення з нього заборгованості у сумі 14 776, 81 грн, що обліковувалася до 16 серпня 2019 року у судовому порядку. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов є обґрунтованим і задоволенню підлягає. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відтак з відповідача підлягає стягненню судовий збір за подання позивачем як споживачем позову, що пов`язаний із порушенням його прав, а саме у розмірі 908, 00 грн. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved