Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-09 00:00:00

І. ПРОЦЕДУРА 27.10.2020 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просить встановити порядок спільного користування квартирою [ADDRESS] , яка в цілому складається з двох житлових кімнат, житловою площею 29,3 кв.м., загальною площею 80,1 кв.м., виділивши в самостійне користування: - [PERSON] та її неповнолітній доньці [PERSON] окрему кімнату площею 17,4 кв.м., позначену в технічному паспорті під №6, кухню площею 21,2 кв.м., позначену в технічному паспорті під №8, веранду площею 11,3 кв.м., позначену в технічному паспорті під №9; - [PERSON] окрему кімнату, площею 11,9 кв.м., позначену в технічному паспорті під №5; Кухню площею 7 кв.м., вбиральню площею 0,9 кв.м., ванну кімнату площею 2,5 кв.м., коридор площею 7,9 кв.м., - залишити місцями спільного користування. Ухвалою суду від 05.11.2020 року провадження по справі відкрито. Ухвалою від 20.01.2021 року закінчено підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] правом на подання відзиву або будь-якої іншої заяви щодо розгляду справи не скористався, до судового засідання повторно не з`явився, повідомлявся належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням вказаного суд приходить до висновку про наявність підстав у розумінні ч. 1 ст. 280 ЦПК України для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. ІІ. АРГУМЕНТИ (ДОВОДИ) УЧАСНИКІВ СПРАВИ В позовних вимогах позивач посилається на те, що сторони по справі є співвласниками квартири [ADDRESS] . Окрім сторін в спірній квартирі також мешкають чоловік позивача та їх неповнолітня донька. Позивач [PERSON] вказує, що відповідач зловживає алкогольними напоями та наркотичним засобами, ніде не працює та веде аморальний спосіб життя, на прохання позивача звільнити для неї з донькою велику кімнату, площею 17,4 кв.м., та зайняти меншу кімнату площею 11,9 кв.м., відповідач відповів нецензурною лайкою. З огляду на те, що неможливо виділити частку майна позивача в натурі, є необхідність визначити порядок користування спільним майном. Оскільки в добровільному порядку визначити порядок користування немає можливості, позивач звернулась до суду за захистом своїх прав. Відповідач [PERSON] правом на подання відзиву або будь-якої іншої заяви щодо розгляду справи не скористався. ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ З Свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.09.2020 року, виданого державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори Білик О.Г., вбачається, що спадкоємцями зазначеного у цьому свідоцтві майна [PERSON] , 1959 року народження, яка померла [INFO] , є її дочка [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , на Ѕ частку у спадщині; син [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , на Ѕ частку у спадщині /а.с.34/. Спадщина, на яку в указаній частці видано це свідоцтво, складається з: квартири [ADDRESS] , що складається в цілому з двох житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 47,6 кв.м., в тому числі житловою площею 29,3 кв.м. Ця квартира належала померлій на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності, видане 19.12.2005 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради серії [NUMBER] . На самовільно-возведені прибудови: «8» - кухня, площею 21,2 кв.м. та «9» - веранда, площею 11,3 кв.м., свідоцтво про право на спадщину не видавалось. Судом досліджено технічний паспорт, виготовлений ФОП [PERSON] 26.08.2020 року, відповідно до якого експлікацію приміщень квартири [ADDRESS] складають: 1 коридор, площею 7,9 кв.м., 2 ванна, площею 2,5 кв.м., 3 туалет, площею 0,9 кв.м., 4 кухня, площею 7,0 кв.м., 5 житлова, площею 11,9 кв.м., 6 житлова, площею 17,4 кв.м., 8 кухня, площею 21,2 кв.м., 9 веранда, площею 11,3 кв.м., разом по кв. №39 80,1 кв.м. /а.с.37-39/. Стороною позивача суду надано свідоцтво про народження, серії [NUMBER] , видане 08.07.2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у м. Одесі, з якого вбачається, що у позивача [PERSON] є неповнолітня донька [PERSON] /а.с.12/. З наданих позивачем документів вбачається, що відповідач [PERSON] неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності та проходив лікування в медичному центрі «Vector Plus» /а.с.33,58-59/. IV. ПРАВОВІ НОРМИ, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно з ст. 150 ЖК України\~громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Положеннями абз. 1 п. 14 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995 року роз`яснено судам, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» № 7 від 04.10.1991 року, при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст.115 ЦК, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. V. ОЦІНКА ДОВОДІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ВИСНОВКИ СУДУ В ході судового розгляду справи встановлено, що сторони по справі є співвласниками та проживають в квартирі [ADDRESS] , що складається в цілому з двох житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 47,6 кв.м., в тому числі житловою площею 29,3 кв.м. При цьому з наданих документів вбачається, що в квартирі наявні самовільно возведені прибудови: «8» - кухня, площею 21,2 кв.м. та «9» - веранда, площею 11,3 кв.м., на які правовстановлюючі документи не видавались. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що самовільно прибудовані приміщення не можуть бути предметом спору та встановлення порядку користування квартирою можливе лише без урахування самовільних прибудов. Враховуючи наявність у позивача [PERSON] неповнолітньої дитини суд вважає доцільним визначити порядок користування квартирою шляхом виділу в самостійне користування позивача та її доньки кімнати більшої площі, а в користування відповідача меншої кімнати, з залишенням в загальному користуванні інших приміщень, що перебувають у спільній частковій власності сторін. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, так як частково обґрунтовані та доведені. VI. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial