Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-04 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог 25.10.2017 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулось до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості та просить стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість по тілу кредиту за кредитним договором № МL-0BD/014/2007 від 17.09.2007 року в розмірі 510544,73 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 17.09.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та [PERSON] був укладений кредитний договір № МL-0BD/014/2007, за умовами якого відповідачу надано кредит в сумі 20300 доларів США, що підтверджено кредитною заявкою від 18.09.2007 року. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та [PERSON] було укладено договір поруки № SR-OBD/014/2007. 17.06.2011 року між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] укладений додатковий договір № 2 до кредитного договору, згідно якому з 19.03.2012 року до повного виконання зобов`язань для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись плаваюча процентна ставка в наступному розмірі 6,944 %+FIDR, у зв`язку з чим графік платежів викладений в новій редакції. Проте у порушення умов кредитного договору погашення кредиту та нарахованих процентів у передбачені графіком строк та розмірі не відбувалося. Згідно умов договору купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н від 20.03.2014 року, ПАТ «ОТП Банк» відступило, а до ТОВ «Факторинг Україна» перейшли всі права ПАТ «ОТП Банк» щодо вимоги до боржника за вищевказаним кредитним договором. Згідно розрахунку залишок заборгованості станом на 18.10.2017 року за тілом кредиту складає 19280,39 доларів США, що за курсом НБУ станом на 18.10.2017 року становить 510544 грн. У зв`язку з цим просить стягнути з відповідачів солідарно заборгованість по тілу кредиту в сумі 510544,73 грн та судові витрати. Рух справи Ухвалою судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 07.12.2017 року відкрито провадження у справі (т. 1 а.с. 101). Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 07.10.2019 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті (т. 2 а.с. 44). Ухвалою судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 18.03.2020 року справу прийнято до провадження після повторного автоматизованого розподілу (т. 2 а.с.73). 09.06.2020 року надійшли письмові пояснення [PERSON] (т. 2 а.с. 82). 09.06.2020 року надійшли письмові пояснення [PERSON] (т. 2 а.с. 96). Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 09.06.2020 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті (т. 2 а.с. 106). 11.11.2020 року надійшли письмові пояснення позивача (т. 2 а.с. 140, т. 3 а.с. 1). Аргументи учасників справи Представник позивача в судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, просив розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує (т. 4 а.с. 40). Раніше у судовому засіданні пояснив, що останній платіж здійснено відповідачем 03.04.2013 року згідно розрахунку заборгованості станом на 18.10.2017 року, що підтверджено випискою з поточного рахунку відповідача. Строк позовної давності було перервано шляхом пред`явлення позову до суду 17.12.2014 року, ухвалення заочного рішення від 15.06.2015 року, його скасування 13.10.2016 року та залишення без розгляду позовної заяви 19.05.2016 року. Позивач є фінансовою установою та згідно свідоцтва про реєстрацію на час укладення договору мав право на здійснення фінансових послуг - надання факторингу. Доводи відповідачів, що боржником у договорі факторингу може бути лише суб`єкт господарювання, не ґрунтуються на законі. Ліцензія на здійснення валютних операцій позивачу не видавалась та згідно свідоцтва про реєстрацію товариство мало право на здійснення фінансових послуг без її отримання. Позовні вимоги заявлені лише про стягнення тіла кредиту та у національній валюті. Доказів погашення кредиту відповідачами не надано (т. 1 а.с. 128-129, т. 3 а.с. 1-5). Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибула, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, згідно письмових пояснень від 09.06.2020 року (т. 2 а.с. 82) позовні вимоги не визнала в повному обсязі, мотивуючи тим, що зобов`язання по кредиту виконано у 2010 році, про укладення договору факторингу від 20.03.2014 року як поручитель повідомлена не була, строк позовної давності позивачем пропущений, наявність у відповідача заборгованості належними та допустимими доказами не доведено. Вимога за кредитним договором на користь товариства суперечить закону, оскільки для зобов`язань характерним є спеціальний суб`єкт - банк або інша фінансова установа, якою позивач не є. Банком нараховано щомісячну комісію за обслуговування кредиту, що суперечить закону. У позивача права на придбання права відступної вимоги до фізичної особи, яка не є суб`єктом господарювання, немає. У позивача відсутня ліцензія на здійснення валютних операцій. Просила у задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, згідно письмових пояснень від 09.06.2020 року (т. 2 а.с. 96) проти задоволення позову заперечував, мотивуючи тим, що останній платіж за кредитом зробив у травні 2010 року, більше платежів не здійснював, оскільки повністю сплатив кредитну заборгованість перед банком. Строк позовної давності позивачем пропущено. Про укладення договору факторингу від 20.03.2014 року не повідомлений. Належних та допустимих доказів наявності заборгованості у розмірі, вказаному у розрахунку, не надано. Позивач не є фінансовою установою, яка може надавати фінансові послуги. Нарахування банком щомісячної комісії за обслуговування кредиту суперечить закону. Просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Фактичні обставини справи, встановлені судом 17.09.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» (далі - Банк) та [PERSON] був укладений кредитний договір № МL-0BD/014/2007 (далі - Договір кредиту) (т. 1 а.с. 6-14, т. 3 а.с. 8-14). Згідно частини № 1 п. 2 Договору кредиту Банк надає позичальнику, а позичальник приймає кредит на споживчі цілі у розмірі 20000 доларів США з датою остаточного розрахунку 17.09.2022 року. Згідно частини № 1 п. 4 Договору кредиту сума кредиту та нарахованих процентів щомісяця погашається рівними частинами протягом всього строку кредитного договору. 17.06.2010 року між Банком та [PERSON] укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору № МL-0BD/014/2007 від 17.08.2007 року (т. 1 а.с. 25-29, т. 3 а.с. 22-26). 17.06.2010 року між Банком та [PERSON] укладено договір поруки № SR-0BD/014/2007 (далі - Договір поруки) (т. 1 а.с. 48-50, т. 3 а.с. 46-48). 17.06.2011 року між Банком та [PERSON] укладено додатковий договір № 2 до кредитного договору № МL-0BD/014/2007 від 17.08.2007 року (т. 1 а.с. 37-40, т. 3 а.с 35-38). Згідно п.2.1.3 додаткового договору № 2 до Договору кредиту графік платежів викладено в новій редакції (додаток № 1 до цього Договору) (т. 1 а.с. 42-47). 17.06.2011 року між Банком та [PERSON] укладено додатковий договір № 1 до Договору поруки SR-0BD/014/2007 від 17.06.2010 року (т. 1 а.с. 51-52, т. 3 а.с. 49-51). 20.03.2014 року між Банком та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір факторингу, згідно п. 3.1 якого клієнт передає (відступає) фактору право грошової вимоги на кредитний портфель, який включає в себе права грошової вимоги за кредитними договорами, а Фактор здійснює фінансування клієнта за плату на умовах цього договору (далі - договір факторингу) (т. 1 а.с. 69-85, т. 3 а.с. 153-186). Згідно п. 1 акту відступлення кредитного портфелю клієнт відступив, а фактор набув права грошової вимоги на частину кредитного портфелю, як визначено у ст. 1 Договору факторингу та у додатку 1 до Договору, в тому числі права вимоги до [PERSON] , [PERSON] (т. 1 а.с.86-88, т. 3 а.с. 170). 13.09.2017 року на адресу відповідачів направлена досудова вимога про погашення заборгованості за кредитним договором від 17.09.2007 року (т. 1 а.с. 53-57). Згідно листа Національного банку України від 10.08.2020 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» генеральні та індивідуальні ліцензії на здійснення валютних операцій не видавались (т. 2 а.с. 121). Позиція суду Відповідно до статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права. Згідно з ч.ч. 1, 2, 3 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; неприпустимість зловживання процесуальними правами. Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76, 77, 78, 80, 81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Перевіривши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з такого. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права Пунктом 1 частини 1 статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі статтею 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Згідно зі ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Вичерпний перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями у кредитних правовідносинах, визначений у ст. 1054 ЦК України. Такими є банк або інша фінансова установа. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі-Закон), фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг. Фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. У ч. 1, 2 ст. 7 Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ. Згідно свідоцтва про реєстрацію фінансової установи серії [NUMBER] та додатку до нього від 28.02.2011 року (т. 3 а.с.220-221), на час укладення договору факторингу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було включено до Державного реєстру фінансових установ, а отже мало право надавати фінансові послуги, в тому числі факторинг. Разом з цим, згідно з п. 1.2 Положення про порядок надання небанківським фінансовим установам, національному оператору поштового зв`язку генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 09 серпня 2002 року № 297, небанківська фінансова установа має право здійснювати операції, передбачені статтею 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», якщо вони є валютними операціями, тільки після отримання генеральної ліцензії згідно з пунктом 2 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до пп. 11 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», факторинг належить до фінансових послуг. Таким чином, ведення діяльності з надання послуг факторингу, який передбачає проведення валютних операцій (передача права вимоги за кредитами в іноземній валюті), потребує отримання фінансовою установою ліцензії на вчинення операцій з валютними цінностями. Згідно відповіді Національного банку України від 10.08.2020 року, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не видавались генеральні та індивідуальні ліцензії на здійснення валютних операцій (т. 2 а.с.121). Отже, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не могло набути право вимоги за валютним кредитним договором. Зазначений висновок обґрунтовано правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 16 грудня 2020 року у справі № 461/2900/11. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Отже договір факторингу є нікчемним із відповідними наслідками, а саме недійсністю відступлення прав вимоги за кредитним договором та відсутністю відповідних прав на звернення з даним позовом, оскільки договір хоча і укладений з фінансовою установою, проте за відсутності ліцензії на здійснення валютних операцій. Пред`явлення позивачем позову про стягнення заборгованості у національній валюті на висновок суду в цій частині не вливає з огляду на те, що кредитний договір був укладений, виконувався та право вимоги за договором було передано в іноземній валюті. Водночас суд не погоджується з доводом відповідачів щодо статусу божника у правовідносинах факторингу, яким обов`язково має бути суб`єкт господарювання. Главою 73 ЦК України не обмежено передачу прав кредитора у зобов`язанні за договором факторингу категорією боржників, право вимоги до яких відступається за таким договором. Підпунктом 2 пункту 1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», операцію щодо набуття відступленого права грошової вимоги до боржників - суб`єктів господарювання віднесено до фінансової послуги факторингу (набуття відступленого права грошової вимоги до боржників-суб`єктів господарювання є фінансовою послугою факторингу, а не будь-якою іншою фінансовою послугою). Поняття факторингу не обмежується, а доповнюється вчиненням операцій з фінансовими активами, що визначені пунктом 1 вказаного розпорядження. За таких обставин, посилання відповідача на неможливість відступлення кредитором права вимоги за кредитним договором з огляду на те, що він не має статусу суб`єкта господарювання, не знайшло свого підтвердження. Аналогічний висновок викладено у постанові ВС від 16.12.2020 року № 461/2900/11. Суд також не погоджується з доводами відповідачів щодо погашення кредитної заборгованості в повному обсязі у травні 2010 року з огляду на те, що після вказаної дати між Банком та відповідачем 17.06.2010 року укладено додатковий договір № 1 до Договору кредиту, 17.06.2010 року між Банком та відповідачкою укладено Договір поруки, 17.06.2011 року між Банком та відповідачем укладено додатковий договір № 2 до Договору кредиту, 17.06.2011 року між Банком та відповідачкою укладено додатковий договір № 1 до Договору поруки. Згідно виписки по рахунку відповідача (т. 3 а.с. 202-219), починаючи з травня 2010 року, відповідачем здійснювались платежі на погашення Договору кредиту. За висновком, викладеним у постанові ВС від 17.12.2020 року № 278/2177/15-ц, виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) є належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором. Враховуючи викладене, належних та допустимих доказів сплати відповідачем кредитної заборгованості в повному обсязі у травні 2010 року матеріали справи не містять та спростовуються укладеними з відповідачами додатковими договорами та випискою по рахунку відповідача. Вищевказаною випискою спростовуються і нарахування комісії за обслуговування кредиту. Суд також не погоджується з доводами відповідачів щодо пропуску позивачем строків позовної давності з таких підстав. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно п. 2 Договору кредиту датою остаточного повернення кредиту є 17.09.2022 року (т. 3 а.с. 6). Згідно графіку платежів (додаток № 1 до додаткового договору № 2 до Договору кредиту) датою останнього платежу є 17.09.2022 року (т. 3 а.с. 35-44). 13.09.2017 року на адресу відповідачів направлено досудову вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором протягом 30 календарних днів з дня отримання вимоги (т. 1 а.с. 53-57), чим змінено строк виконання основного зобов`язання. Таким чином, строк для пред`явлення позову до суду починається після спливу 30 календарних днів з дня отримання відповідачами досудової вимоги та станом на день подачі позову 25.10.2017 року не є пропущеним. Крім того, суд вирішує питання застосування позовної давності лише за наявності підстав для задоволення позовних вимог. Враховуючи встановлені судом обставини та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не набуло право вимоги за валютним кредитним договором у зв`язку з відсутністю у товариства ліцензії на здійснення валютних операцій, а тому в цій частині доводи відповідачів є обґрунтованими, а позовні вимоги про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором не підлягаючими задоволенню.

Outcome: dismissed