Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-07 00:00:00

І. Стислий виклад позицій учасників справи. У листопаді 2015 р. Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (зараз - Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», далі по тексту - АТ КБ «Приватбанк», банк, позивач) звернулося до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , [PERSON] , відповідачі) про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором в загальному розмірі 44 283,27 дол. США. Позов та заперечення позивача проти доводів відповідачів обґрунтовані такими обставинами. 26.09.2007 ПАТ КБ «Приватбанк» та позичальник [PERSON] уклали кредитний договір K2А3АN04181188, згідно якого позивач зобов`язався надати позичальнику кредит в розмірі 24 859,48 дол. США на термін до 26.09.2014, а позичальник зобов`язалася щомісяця погашати заборгованість за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати, передбачені договором. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором було укладено договір застави, згідно з яким [PERSON] надала в заставу автомобіль марки Great Wall, д.н. [NUMBER] , а також договір поруки, відповідно до умов якого [PERSON] поручився відповідати за зобов`язаннями позичальника як солідарний боржник. В порушення умов договору та закону позичальник свої зобов`язання не виконала, а саме: не здійснювала погашення заборгованості за кредитом у встановленими договором порядку та строки. 12.06.2012 Дарницький районний суд м. Києва ухвалив рішення про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 18 237,94 дол. США з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем. В ході виконання цього рішення предмет застави був реалізований за 1 469,39 дол. США. Проте коштів, отриманих від реалізації предмета застави, виявилось недостатньо для повного погашення заборгованості, а тому позивач звернувся до суду з позовом про стягнення залишку заборгованості в загальному розмірі 44 283,27 дол. США, яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 14 389,26 дол. США, заборгованості по процентах в сумі 14 909,19 дол. США, пені в сумі 12 864,92 дол. США та штрафів - 11,73 дол США (фіксована частина) і 2 108,17 дол США (процентна складова). 28.09.2015 банк направив відповідачам повідомлення про існуючу заборгованість по кредитному договору та у визначений пунктом 11.12. договору поруки строк звернувся до поручителя з вимогою про повернення кредитних коштів. Позицію [PERSON] про припинення договору поруки позивач вважає необґрунтованою посилаючись на умови договору поруки, згідно з якими договір діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором, а порука припиняється після закінчення п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту. Оскільки позивач пред`явив вимогу до поручителя в межах п`ятирічного строку, строк припинення поруки повинен визначатися з дня пред`явлення такої вимоги. До того ж порука вважається дійсною, якщо суд не встановив факт її припинення, а вимоги про припинення договору поруки відповідачами не заявлено. Відповідачі позов не визнали та обґрунтували свої заперечення такими обставинами. 24.01.2012 банк та поручитель [PERSON] підписали акт прийому-передачі предмета застави, відповідно до якого банку доручено реалізувати заставний автомобіль, а кошти, отримані від реалізації, направити на погашення заборгованості за кредитним договором. Впродовж 5 років після звернення стягнення на предмет застави позичальник та поручитель жодних повідомлень чи претензій від банку не отримували, вимогу оформити додаткову заставу банк не заявляв і кошти, виручені від продажу предмету застави, не повертав, а тому відповідачі вважали, що не мають будь-яких боргів перед банком. До того ж при поданні позову банк з невідомих причин не повідомив суд про факт передачі йому заставного автомобіля. Окрім того заставна вартість автомобіля становила 100 000 грн., а відтак відповідачі, передаючи автомобіль банку, вправі були розраховувати як мінімум на погашення всієї наявної простроченої заборгованості по тілу кредиту та відсотках. Наведені обставини свідчать про те, що зі зверненням стягнення на предмет застави усі вимоги банку є задоволеними та погашеними, та дають підстави для зменшення розміру збитків і неустойки на підставі статті 616 та частини 3 статті 551 ЦК України. Наданий позивачем розрахунок заборгованості є необґрунтованим, оскільки в цьому не відображені кошти, які надійшли від реалізації предмета застави, а одночасне стягнення пені і штрафів суперечить статті 61 Конституції України. Відповідач [PERSON] вважає вимоги позивача до нього як до поручителя необґрунтованими з підстав припинення поруки вказуючи, що банк пред`явив до нього вимогу з пропуском п`ятирічного строку, який повинен рахуватися від дня припинення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, що мало місце у червні 2010 р. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи та процесуальні дії суду. 24.02.2016 суд ухвалив заочне рішення про задоволення позову ПАТ КБ «Приватбанк» в повному обсязі (т. 1 а.с. 40-42). 29.07.2016 відповідач [PERSON] звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення (т. 1 а.с. 50-54). 23.08.2016 суд постановив ухвалу про скасування заочного рішення та призначення справи до судового розгляду у загальному порядку в судове засідання на 03.10.2016 (т. 1 а.с. 76-77). 03.10.2016 за клопотанням представника позивача розгляд справи відкладено на 31.10.2016 (т. 1 а.с. 88-89). 31.10.2016 представником позивача подано пояснення, а відповідачами заперечення проти позову (т. 1 а.с. 97-99, 103-105, 108-110). 31.10.2016 за клопотанням представника позивача розгляд справи відкладено на 06.12.2016 (т. 1 а.с. 111-113). 06.12.2016 представником позивача подано пояснення на заперечення відповідачів (т. 1 а.с. 115-120, 121-123). 06.12.2016 представником відповідачів подано клопотання про витребування доказів та відкладення розгляду справи (т. 1 а.с. 147-148). 06.12.2016 постановлено протокольну ухвалу про зобов`язання позивача надати документи щодо реалізації заставного майна та відкладено розгляд справи на 25.01.2017 (т. 1 а.с. 149-151). 25.01.2017 представником позивача подано заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, а представником відповідачів - заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з ненаданням позивачем витребуваних судом документів (т. 1 а.с. 153, 154). 25.01.2017 розгляд справи відкладено на 27.02.2017 (т. 1 а.с. 157). 20.02.2017 представником позивача подано заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача (т. 1 а.с. 159). 27.02.2017 представником відповідачів подано подано клопотання про витребування доказів та відкладення розгляду справи (т. 1 а.с. 163-164). 27.02.2017 судом постановлено ухвалу про витребування доказів та відкладено розгляд справи на 15.05.2017 (т. 1 а.с. 167-168. 171). 15.05.2017 представником позивача подано заяву про приєднання доказів (а.с. 172). 15.05.2017 розгляд справи відкладено на 21.06.2017 (т. 1 а.с. 176). 21.06.2017 за клопотанням представника позивача розгляд справи відкладено на 05.09.2017 (т. 1 а.с. 193-194). 05.09.2017 представником позивача подано заяву про перенесення розгляду справи (а.с. 137). 05.09.2017 розгляд справи відкладено на 04.10.2017 (т. 1 а.с. 200). 04.10.2017 представниками сторін подано заяви про перенесення розгляду справи (т. 1 а.с. 201, 203). 04.10.2017 розгляд справи відкладено на 27.11.2017 (т. 1 а.с. 204). 27.11.2017 у зв`язку з неявкою сторін розгляд справи відкладено на 05.02.2018 (т. 1 а.с. 206). 05.02.2018 представником позивача подано заяву про перенесення розгляду справи (а.с. 212). 05.02.2018 судом постановлено ухвалу про розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначене підготовче засідання на 05.04.2018 (т. 1 а.с. 214, 215). 05.04.2018 представниками сторін подано заяви про перенесення розгляду справи (т. 1 а.с. 220, 222). 05.04.2018 підготовче засідання відкладене на 10.07.2018 (т. 1 а.с. 223). 10.07.2018 представниками сторін подано заяву про перенесення розгляду справи (т. 1 а.с. 230). 10.07.2018 підготовче засідання відкладене на 24.10.2018 (т. 1 а.с. 223). 24.10.2018 відповідачами подано заперечення проти позову (т. 1 а.с. 233-237). 24.10.2018 підготовче засідання відкладене на 25.02.2019 (т. 1 а.с. 244). 11.01.2019 представником позивача подано відповідь на заперечення (т. 2 а.с. 1-10). 25.02.2019представником позивача подано заяву про перенесення розгляд справи (т. 2 а.с. 26) 25.02.2019 постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті на 08.07.2019 (т. 2 а.с. 28). 08.07.2019 представником відповідачів подано заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності відповідачів. Позивач повідомлений про розгляд справи у встановленому законом порядку, проте його представник в судове засідання не з`явився без повідомлення причин неявки, заяви про відкладення розгляду справи від позивача не надійшло. Нез`явлення учасників справи є підставою для розгляду справи без фіксування судового засідання технічними засобами. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом. 26.09.2007 між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» (банком), та [PERSON] (позичальником) укладено кредитний договір K2А3АN04181188 (далі - договір), предметом якого є надання банком позичальнику кредитних коштів в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті відсотків та винагороди в зазначені договором строки (т. 1 а.с. 11-13). Згідно з умовами, визначеними у пункті 7.1. договору, кредит надається в загальному розмірі 24 859,48 дол. США для купівлі автомобіля, сплати за реєстрацію предмета застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, страхових платежів та винагороди за надання фінансового інструменту на строк до 26.09.2014. Договором передбачено, що за користування кредитними коштами позичальник сплачує банку проценти за процентною ставкою в розмірі 0,84% на місяць (10,08% річних) на суму залишку заборгованості за кредитом, а при порушенні зобов`язань з погашення кредиту - пеню в розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочення, але не менше 1 грн. (пункт 7.4. договору). При порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф в розмірі 250 грн.+ 5% від суми позову (пункт 4.3. договору). Сторони договору погодили, що погашення кредиту та сплата процентів буде здійснюватися позичальником щомісячно, з 01 по 05 число кожного місяця, рівними частинами - по 285,15 дол. США. Згідно пункту 7.3. кредитного договору забезпеченням виконання зобов`язання за договором виступає застава автомобіля Great Wall SAFE. Цієї ж дати ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] уклали договір застави рухомого майна - автомобіля Great Wall SAFE, д.н. [NUMBER] , заставною вартістю 100 000 грн. (т. 1 а.с. 238-242). Виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором забезпечувалось також порукою згідно з укладеним 26.09.2007 між позивачем (кредитором) та відповідачем [PERSON] (поручителем) договором поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов`язався у повному обсязі та солідарно з позичальником відповідати перед кредитором за виконання усіх зобов`язань за кредитним договором (т. 1 а.с. 15). Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надавши позичальнику кредит у визначеному договором розмірі, що не заперечується відповідачами. Судом встановлено, що з вересня 2009 р. [PERSON] стала порушувати зобов`язання за кредитним договором, а з червня 2010 р. будь-які сплати на користь банку взагалі припинила, що визнається сторонами і підтверджується наданою позивачем таблицею - розрахунком заборгованості (т. 1 а.с. 4-6). На цій підставі банк пред`явив до [PERSON] позов про звернення стягнення на предмет застави. 12.06.2012 Дарницький районний суд м. Києва ухвалив рішення про звернення стягнення на предмет застави - автомобіль Great Wall SAFE, д.н. [NUMBER] , шляхом його продажу позивачем від імені відповідача (т. 1 а.с. 143-144). Зі змісту вказаного рішення вбачається, що суд звернув стягнення на предмет застави для задоволення вимог позивача в загальному розмірі 18 237,94 дол. США, що включає заборгованість по тілу кредиту в сумі 13 824,27 дол. США, заборгованість по процентах в сумі 2 601,30 дол. США, пеню в сумі 911,03 дол. США та штрафи - 30 дол. США і 866,98 дол. США, відповідно. Проте ще до ухвалення вищевказаного рішення суду, а саме: 24.01.2012, поручитель [PERSON] передав позивачу предмет застави, що підтверджується Актом прийому в заклад ПриватБанку автомобіля позичальника (а.с. 59) та визнається сторонами. Банк реалізував предмет застави у червні 2015 р., а отримані від реалізації кошти в сумі 1 469,39 дол. США зарахував на погашення пені, що підтверджується випискою з особового рахунку позичальника та меморіальним ордером (т. 1 а.с. 124). Згідно наданого позивачем розрахунку станом на 28.08.2015 загальний розмір заборгованості позичальника [PERSON] за кредитним договором становить 44 283,27 дол. США, яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 14 389,26 дол. США, заборгованості по процентах в сумі 14 909,19 дол. США, пені в сумі 12 864,92 дол. США та штрафів - фіксованої частини в сумі 11,73 дол США та процентної складової в сумі 2 108,17 дол США (т. 1 а.с. 4-6). 28.09.2015 позивач направив відповідачам повідомлення (вимогу) про сплату заборгованості за кредитним договором у термін не пізніше 5 днів з дати її одержання (т. 1 а.с. 8, 9-10), яка виконана не була. IV. Зміст спірних правовідносин, норми права та мотиви їх застосування. Відповідно до положень статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, заставою та порукою (частина перша статті 546 ЦК України). Стаття 572 ЦК України визначає, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). За положенням статті 554 цього Кодексу у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. За загальними правилами, встановленими нормами статей 526, 530, 611, 629 цього Кодексу, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу та у встановлений строк, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, а договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно із частиною 1 статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). За положеннями статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. За правилами, встановленими частинами 2, 3 статті 612 ЦК України, боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки, а за приписом частини 2 статті 1050 цього Кодексу прострочення позичальником повернення чергової частини позики (кредиту) кореспондує праву позикодавця (кредитодавця) вимагати дострокового повернення частини позики (кредиту), що залишилася, та сплати процентів. Згідно з умовами, визначеними пунктами 2.3.3., 2.3.7. кредитного договору, порушення позичальником зобов`язань за договором надає банку право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати винагороди, комісії і відсотків за його користування, виконання інших зобов`язань за цим договором у повному обсязі, а також звернути стягнення на заставлене майно. Аналогічне положення міститься у пункті 15.7.2. договору застави рухомого майна. Вказані положення договору щодо права банку звернути стягнення на предмет застави узгоджується з нормами статті 589 ЦК України та статті 20 Закону України «Про заставу», згідно яких заставодавець набуває права звернення стягнення на предмет застави у разі, якщо на момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконане. Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц сформулювала правову позицію, яка полягає у наступному. Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та неустойки. Така ж правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12.09.2018 (справа № 186/1974/14-ц), від 12.09.2018 (справа № 473/825/16-ц), від 19.09.2018 (справа № 643/16336/16-ц) та ін. З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку, що в даному випадку позивач, звернувшись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави, використав своє право вимагати дострокового виконання зобов`язань за кредитним договором. Своїми діями позивач на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії кредитного договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, пені та штрафів, із чим погодився суд, який задовольнив позовні вимоги банку. Відтак наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості навіть за умови його невиконання чи виконання не в повному обсязі не може бути підставою для нарахування процентів та передбачених кредитним договором штрафних санкцій (пені та штрафів). Водночас з наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що і після звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави банк продовжував нараховувати відповідачам проценти і пеню, внаслідок чого розмір заборгованості в порівнянні з заборгованістю, зафіксованою у рішенні суду від 12.06.2012, зріс майже у два з половиною рази. Окрім того, до стягнення заявлена заборгованість по тілу кредиту в сумі 14 389,26 дол. США, що на 564,99 дол. США перевищує розмір заборгованості по тілу кредиту, зазначений у рішенні суду від 12.06.2012, при цьому жодних доказів, які б пояснювали дану невідповідність, суду не надано. Заслуговує на увагу і та обставина, що заявлені до стягнення пеня та штрафи всупереч вимог пунктів 4.1., 4.3. кредитного договору розраховані в іноземній валюті, і до того ж повторне заявлення до стягнення штрафів не ґрунтуються на законі, оскільки в розумінні положень частини 2 статті 549 ЦК України та умов договору такий різновид неустойки як штраф є одноразовою санкцією. Оскільки суд звернув стягнення на предмет застави для задоволення грошових вимог позивача, які, серед іншого, включали і штрафи, повторне їх стягнення фактично буде подвійним стягненням, що суперечить статті 61 Конституції України та загальним засадам притягнення особи до юридичної відповідальності. Відповідно до пунктів 17.10., 34.8. договору застави порушення заставодавцем будь-якого із зобов`язань за кредитним договором та договором застави зумовлює його обов`язок доставити предмет застави за зазначеною у договорі адресою та передати його у заклад банку по акту прийому-передачі. Згідно з пунктом 24 договору застави банк має право на власний розсуд обрати спосіб звернення стягнення на предмет застави, яким може бути передача предмета застави у власність заставодержателя; продаж предмета застави у укладенням договору купівлі-продажу з третьою особою-покупцем на публічних торгах; безпосередній продаж конкретному покупцю та інший, не заборонений чинним законодавством, спосіб. Як встановив суд, 24.01.2012 позивач із застосуванням визначеної договором застави процедури прийняв у заклад предмет застави та в подальшому звернув на нього стягнення в позасудовому порядку. Ураховуючи суть взаємопов`язаних кредитних і заставних зобов`язань, факт прийняття кредитором від боржника предмета застави для подальшого звернення стягнення на нього породжує для кредитора обов`язок вчинити необхідні для цього дії протягом розумного строку, оскільки строк звернення стягнення на предмет застави ні договором, ні законом, не визначений. Судом встановлено, що предмет застави перебував у володінні позивача протягом трьох з половиною років, що явно виходить за межі розумного строку, обумовленого змістом зобов`язання та характеристикою предмета застави. Пунктом 24 договору застави передбачено, що при зверненні стягнення на предмет застави в позасудовому порядку заставодержатель встановлює початкову ціну предмету застави в розмірі оціночної вартості, встановленої заставодержателем, але не нижче 50% від повної вартості згідно пункту 9 цього договору (100 000 грн.). Водночас позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували факт оцінки предмета застави та встановлення його початкової ціни не нижче 50 000 грн., а відтак не доведено, що реалізація предмета застави відбулася з дотриманням умов договору. Судом також встановлено, що позивачем на порушення вимог статті 27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрації обтяжень» не була здійснена реєстрація відомостей про звернення стягнення на предмет застави у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, а відтак заставодавець був позбавлений можливості виконати передбачений пунктом 17.11. договору застави обов`язок самостійно знайти покупця на предмет застави, що одночасно є і його правом, оскільки таким чином він міг сприяти зменшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов`язання. Недобросовісні дії позивача розцінюються судом як прострочення з боку кредитора, що може бути самостійною підставою як для звільнення боржника від сплати процентів за час такого прострочення, так і для зменшення розміру збитків та неустойки, які стягуються з боржника (частина 4 статті 613, стаття 616 ЦК України). Пунктом 25 договору застави передбачено, що у випадку, коли суми, вирученої від продажу предмету застави, недостатньо для повного задоволення вимог заставодержателя, останній має право одержати суму, якої не вистачає, з іншого майна заставодавця. Вказане положення договору ґрунтується на приписі частини 4 статті 591 ЦК України. За загальним правилом, встановленим частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень… Позивач посилається на те, що вирученої від продажу предмету застави суми недостатньо для повного задоволення його вимог, а тому саме на нього покладається тягар доказування розміру цих вимог. На підтвердження розміру вимог позивачем надано розрахунок заборгованості, складений на підставі даних особового рахунку позичальника [PERSON] , проте сукупність встановлених судом та зазначених вище обставин дає підстави вважати, що цей розрахунок не є достовірним доказом розміру невиконаних зобов`язань позичальника [PERSON] . Більше того, вказаний розрахунок спростовується довідкою, яка подавалась позивачем до Регіонального сервісного центру в м. Києві для реєстрації предмета застави за покупцем, у якій зазначено (дослівно): «кредит щодо вартості автомобіля погашений в повному обсязі» (т. 1 а.с. 183). Позовних вимог про стягнення сум, визначених статтею 625 ЦК України, за період невиконання рішення суду позивачем не заявлено. Отже на підставі оцінки викладених у заявах по суті справи аргументів, наданих сторонами доказів та вищенаведених положень закону суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з позичальника та поручителя заборгованості за кредитним договором та відмовляє у позові у зв`язку з недоведеністю позовних вимог не даючи при цьому оцінки доводам відповідача [PERSON] про припинення поруки. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. З огляду на те, що суд відмовляє у позові, а судові витрати понесені лише позивачем, на підставі статті 141 ЦПК України їх розподіл не здійснюється. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed