Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-01 00:00:00

Комунальне підприємство «Луцьке підприємство електротранспорту» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди в розмірі 41753,73 гривень, заподіяної внаслідок поновлення на роботу, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди у зв`язку з незаконним звільненням (в порядку регресу). Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що відповідач [PERSON] , обіймаючи посаду директора комунального підприємства «Луцьке підприємство електротранспорту» 8 вересня 2016 року підписав наказ №151-к відповідно до якого [PERSON] було звільнено з займаної посади на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, а саме: за прогул без поважних причин. [PERSON] звернувся в суд з позовом до комунального підприємства «Луцьке підприємство електротранспорту» про поновлення на роботу, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди в зв`язку з незаконним звільненням. Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 31 травня 2017 року його позовні вимоги було задоволено частково, зокрема, визнано незаконним наказ Комунального підприємства «Луцьке підприємство електротранспорту» №151-к від 8 вересня 2016 року, поновлено [PERSON] на посаді водія тролейбуса з 8 вересня 2016 року, стягнуто з комунального підприємства «Луцьке підприємство електротранспорту» в користь [PERSON] середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 28158,21 гривень, 3000 гривень моральної шкоди, 4400 гривень понесених судових витрат та сплачений [PERSON] в дохід держави судовий збір в розмірі 4032 гривні. Вказані суми повністю перераховані стягувачу. Також було оплачено виконавчий збір в даній справі в розмірі 20536,65 гривень. Позивач вказує, що організація, яка повністю відшкодувала шкоду, завдану з вини її працівника при виконанні ним своїх трудових обов`язків, має право зворотної вимоги (регресу) до службової особи винної в незаконному звільненні в розмірі виплаченого відшкодування. Посилаючись на ст.237 КЗпП України позивач просив суд покласти на відповідача, як на колишню службову особу винну в незаконному звільненні працівника, обов`язок покрити шкоду, заподіяну КП «Луцьке підприємство електротранспорту» у зв`язку з оплатою працівникові на підставі рішення суду часу вимушеного прогулу, моральної шкоди, судових витрат, а також витрат в дохід держави, шляхом стягнення з відповідача на користь підприємства 41753,02 гривні. 27 червня 2018 року позивач подав заяву про збільшення позовних вимог, посилаючись на те, що у 2018 році КП «Луцьке підприємство електротранспорту» понесло додаткові витрати зі сплати виконавчого збору по справі в розмірі 128000 гривень, пов`язаній із виконанням рішення суду про поновлення на роботі [PERSON] в порядку виконавчого провадження ВП №54136865. З огляду на це, позивач просить стягнути з відповідача 54553,73 гривні, що становить зворотну вимогу (регрес) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування шкоди (витрат), заподіяних внаслідок поновлення на роботу, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, сплаченого в дохід держави судового збору та виконавчого збору. Представник позивача, [PERSON] , в судове засідання не з`явився, однак подав до суду письмове клопотання в якому позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити, а розгляд справи проводити у його відсутність за наявними в матеріалах справи документами. Відповідач, [PERSON] , в судове засідання не з`явився, однак подав письмову заяву про розгляд справи у його відсутність. Позовні вимоги не визнав, свої заперечення обґрунтовував тим, що він вважає, що позов подано неналежним позивачем в силу ст.136 КЗпП України. Також зазначив, що наказ про звільнення [PERSON] ним було видано після погодження юридичним та кадровими відділами, які відповідно до положень несуть відповідальність за відповідність закону проектів наказів, які вони готують. Вважає, що його персональної вини, яка необхідна для стягнення з нього шкоди в порядку регресу, немає, а тому просив позовні вимоги до нього залишити без задоволення. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв`язку, об`єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяв по суті, суд приходить до наступного висновку. Так, в судовому засіданні встановлено і підтверджується матеріалами справи, що Комунальне підприємство «Луцьке підприємство електротранспорту» засноване на комунальній власності територіальної громади міста Луцька, а його засновником є територіальна громада міста Луцька, в особі Луцької міської ради Волинської області, що підтверджується п.п.1.1, 1.2 Статуту КП «Луцьке підприємство електротранспорту», затвердженого рішенням Луцької міської ради 31 серпня 2016 року №12/24. Відповідно до п.4.1 Статуту КП «Луцьке підприємство електротранспорту» управління справами підприємства здійснює директор, який призначається на посаду та звільняється з посади розпорядженням Луцького міського голови на контрактній основі. Відповідно до Контракту №108 з керівником підприємства, що є у міській комунальній власності від 29 березня 2016 року, [PERSON] був призначений на посаду директора Луцького підприємства електротранспорту. Термі дії контракту з 29 березня 2016 року по 29 березня 2017 року. Розпорядженням Луцького міського голови №518-рб від 29 березня 2016 року, відповідача [PERSON] з 29 березня 2016 року було призначено на посаду директора Луцького підприємства електротранспорту, як переможця конкурсу, згідно умов, передбачених контрактом. Згідно з Додатковою угодою №2 від 23 лютого 2017 року, термін дії Контракту №108 від 29 березня 2016 року було встановлено на період з 29 березня 2016 року по 30 березня 2020 року. Відповідно до наказу Комунального підприємства «Луцьке підприємство електротранспорту» №151-к від 8 вересня 2016 року, підписаного директором підприємства Грицюком І.В., було звільнено водія тролейбуса СП [PERSON] з 8 вересня 2016 року на підставі статті 40 КЗпП України, за прогул без поважних причин. Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 31 травня 2017 року позовні вимоги [PERSON] було задоволено частково. Визнано незаконним наказ Комунального підприємства «Луцьке підприємство електротранспорту» №151-к від 8 вересня 2016 року, поновлено [PERSON] на посаді водія тролейбуса СП з 8 вересня 2016 року, стягнуто з комунального підприємства «Луцьке підприємство електротранспорту» в користь [PERSON] середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 28158,21 гривень, 3000 гривень моральної шкоди, 4400 гривень понесених судових витрат та сплачений [PERSON] в дохід держави судовий збір в розмірі 4032 гривні. Присуджені до стягнення судовими рішеннями кошти виплачувалися [PERSON] . Комунальним підприємством «Луцьке підприємство електротранспорту» в період з червня 2017 року липень 2017 року та з травня 2018 року по червень 2018 року на загальну суму 54553,73 гривні, що підтверджується платіжними дорученнями. Суд зазначає, що згідно зі статтею 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою. Трудові відносини з керівником комунального підприємства регулюються контрактом, як особливою формою трудового договору. Відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування» право комунальної власності належить територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах, тому власником комунального підприємства виступає територіальна громада. Частина друга статті 78 Господарського кодексу України передбачає, що орган, до сфери управління якого входить комунальне унітарне підприємство, є представником власника відповідної територіальної громади і виконує його функції у межах, визначених ГК та іншими законодавчими актами. Згідно з ч.1 ст.78 ГК України комунальне унітарне підприємство утворюється компетентним органом місцевого самоврядування в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини комунальної власності і входить до сфери його управління. Комунальне унітарне підприємство очолює керівник підприємства, що призначається органом, до сфери управління якого входить підприємство, і є підзвітним цьому органові (ч.7 ст.78 ГК України). Відповідно до пункту 10 частини четвертої статті 42 Закону України «Про місцеве самоврядування» призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності відповідних територіальних громад, крім керівників дошкільних, загальноосвітніх та позашкільних навчальних закладів, віднесено до компетенції сільського, селищного, міського голови. На підставі викладеного суд визнає, що керівник комунального підприємства і міський голова як уповноважена особа власника виступають сторонами трудового договору, тому правовідносини щодо відшкодування шкоди, завданої службовою особою у зв`язку з незаконним звільненням працівника, регулюються нормами трудового законодавства. З встановлених обставин справи видно, що між сторонами виник спір про покладення матеріальної відповідальності на службову особу, якою підписано наказ про звільнення працівника. Суд не може погодитися з доводами позивача про те, що з відповідача належить стягнути матеріальну шкоду, завдану внаслідок виплати, поновленому на роботі [PERSON] на підставі рішення суду, суми компенсації середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такі доводи не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні так як їх не доведено достовірними, допустимими, належними та достатніми для задоволення позовних вимог доказами. Так, відповідно до положень ст.24 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», матеріальна шкода, завдана територіальній громаді незаконними рішеннями сільських, селищних, міських голів, голів районних у місті, районних та обласних рад, їх заступників, керівників управлінь, відділів, інших структурних підрозділів виконавчих органів місцевого самоврядування, діями чи бездіяльністю посадових осіб місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується за рахунок місцевого бюджету в порядку, встановленому законом. Сільські, селищні, міські, районні у місті, районні та обласні ради, сільський, селищний, міський голова, голова районної у місті, районної та обласної ради мають право зворотної вимоги (регресу) до посадової особи місцевого самоврядування, яка заподіяла шкоду територіальній громаді, у розмірах і порядку, визначених законами України та статутами територіальних громад, прийнятими відповідно до законів України. За змістом ст.74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами. Підстави, види і порядок відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначаються Конституцією України, цим та іншими законами. У ст.77 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» зазначено, що шкода, заподіяна юридичним і фізичним особам в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності органів місцевого самоврядування, відшкодовується за рахунок коштів місцевого бюджету, а в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності посадових осіб місцевого самоврядування за рахунок їх власних коштів у порядку, встановленому законом. Суд враховує, що в силу п.8 ст.134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, тільки коли службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу. При цьому, відповідно до ст.237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. В пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» №14 від 29 грудня 1992 року (з подальшими змінами), судам роз`яснено, що застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі п.8 ст.134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. В пунткі 33 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, виконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію п.8 ст.134 та нової редакції ст.237 КЗпП України (з 11 квітня 1992 року) настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше. На підставі викладеного суд зазначає, що відповідно до пункту 8 частини першої статті 134 і статті 237 КЗпП матеріальну відповідальність на службову особу за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації оплатою працівникові вимушеного прогулу або різниці у заробітку при незаконному звільненні або незаконному переведенні його на іншу роботу можна покласти при наявності її персональної вини в цьому. Частиною 4 ст.82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. При вирішенні даного спору рішення Апеляційного суду Волинської області від 31 травня 2017 року, що набрало законної сили, відповідно до вимог ч.4 ст.82 ЦПК України має преюдиційне значення. Вказаним рішенням суду встановлено факт незаконного звільнення водія тролейбуса СП [PERSON] в зв`язку з чим його було поновлено на роботі, а також встановлено інші істотні для даної справи обставини. Поряд з цим, суд вважає, що вина відповідача [PERSON] в даному випадку відсутня оскільки, як вбачається з наказу №151-к від 8 вересня 2016 року, яким було звільнено [PERSON] , підставою для його винесення була службова записка начальника СП Михалюка В.В., наказ перед його підписанням було погоджено начальником юридичного відділу Івчик М.О., а підготував і також погодив його начальник відділу кадрів [PERSON] . Як вбачається з мотивувальної частини рішення Апеляційного суду Волинської області від 31 травня 2017 року причиною скасування наказу про звільнення стало те, що при його винесенні не було отримано згоди з профспілковою організацією, в якій перебував [PERSON] . Згідно з вимогами ст.237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні працівника, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу; такий обов`язок покладається, якщо звільнення здійснено з порушенням закону. Можливе притягнення до матеріальної відповідальності як при умислі на порушення закону, так і при необережності. З тексту цієї статті суд приходить до висновку про те, що такою особою може бути не лише керівник, але й інша службова особа (наприклад, юрисконсульт, який неправильно проконсультував керівника підприємства, установи, організації (власника), який у свою чергу підписав незаконний наказ про звільнення працівника). Проте, це не звужує коло працівників, на яких може бути покладена матеріальна відповідальність у кожному випадку незаконного звільнення, до однієї особи - посадової особи, яка підписала наказ про незаконне звільнення (переведення). Інші особи також можуть нести матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну незаконним звільненням (переведенням) і виплатою працівникові середнього заробітку (різниці в заробітній платі) за час вимушеного прогулу (виконання нижчеоплачуваної роботи), відповідно до ст.132 і п.2 ст.133 КЗпП. При цьому суд враховує, що [PERSON] не має юридичної освіти, що поза сумнівом стверджує про те, що останній не міг знати, що для звільнення працівника необхідна згода профспілкової організації. Відповідно до Положення по відділ кадрів, затвердженого директором Луцького підприємства електротранспорту, одними із основних функцій відділу кадрів є: вирішення питання наймання, переведення та звільнення працівників, надання їм відпусток відповідно до чинного законодавства, інструкцій та положень; підготовка проектів наказів і розпоряджень з питань трудового законодавства та їх облік та інше. Поряд з\~цим,\~відповідно до\~вимог Загального\~положення про\~юридичну службу\~міністерства,\~іншого органу\~виконавчої влади,\~державного підприємства,\~установи та\~організації,\~затвердженого Постановою\~Кабінету Міністрів\~України від\~26\~листопада 2008\~року №1040,\~Юридична служба\~підприємства утворюється\~як самостійний\~структурний підрозділ,\~вид якого\~залежить від\~обсягу,\~характеру та\~складності правової\~роботи.\~На підприємстві\~функції юридичної\~служби може\~виконувати юрисконсульт\~відповідної категорії.\~Основним завданням\~юридичної служби\~є організація\~правової роботи,\~спрямованої на\~правильне застосування,\~неухильне дотримання\~та запобігання\~невиконанню вимог\~законодавства,\~інших нормативних\~актів органом\~виконавчої влади,\~підприємством,\~їх керівниками\~та працівниками\~під час\~виконання покладених\~на них\~завдань і\~функціональних обов`язків,\~а також\~представлення інтересів\~органу виконавчої\~влади,\~підприємства в\~судах.\~Пропозиції юридичної\~служби щодо\~приведення нормативно-правових\~актів та\~інших документів\~органу виконавчої\~влади,\~а також\~актів підприємств,\~що належать\~до сфери\~його управління,\~у відповідність\~із законодавством\~є обов`язковими\~для розгляду\~керівником органу\~виконавчої влади,\~підприємства.\~Юридична служба\~органу виконавчої\~влади відповідно\~до покладених\~на неї\~завдань:\~перевіряє відповідність\~законодавству і\~міжнародним договорам\~України проектів\~наказів та\~інших актів,\~що подаються\~на підпис\~керівника органу\~виконавчої влади,\~погоджує (візує)\~їх за\~наявності віз\~керівників заінтересованих\~структурних підрозділів; проводить юридичну експертизу проектів нормативно-правових актів, підготовлених структурними підрозділами органу виконавчої влади, за результатами якої готує висновки за формою, що затверджується Мін`юстом, погоджує (візує) їх за наявності віз керівників заінтересованих структурних підрозділів; переглядає разом із структурними підрозділами органу виконавчої влади нормативно-правові акти та інші документи з питань, що належать до його компетенції, з метою приведення їх у відповідність із законодавством; сприяє правильному застосуванню актів законодавства про працю, у разі невиконання або порушення їх вимог подає керівникові органу виконавчої влади письмовий висновок з пропозиціями щодо усунення таких порушень. Також, згідно з п.11 вищевказаного Загального положення, юридична служба підприємства відповідно до покладених на неї завдань: забезпечує правильне застосування на підприємстві нормативно-правових актів та інших документів, подає керівникові пропозиції щодо вирішення правових питань, пов`язаних з діяльністю підприємства; проводить юридичну експертизу проектів актів та інших документів, підготовлених структурними підрозділами підприємства, погоджує (візує) їх за наявності віз керівників заінтересованих структурних підрозділів або осіб, що їх заміщують. У разі виявлення невідповідності проекту акта чи іншого документа вимогам законодавства подає заінтересованому структурному підрозділу вмотивовані пропозиції щодо приведення його у відповідність із законодавством; забезпечує правильне застосування норм трудового, житлового, пенсійного та іншого законодавства, що стосуються прав і законних інтересів працівників підприємства, подає пропозиції керівникові підприємства щодо поновлення порушених прав. Таким чином, встановлені обставини вказують, що позивачем не доведено персональної вини, як у формі умислу так і у формі необережності, [PERSON] при звільненні працівника без погодження на те з профспілковою організацією. Вказане переконує суд, що вина у допущені порушення при звільненні [PERSON] та у підписанні директором підприємства Грицюком І.В. наказу №151-к від 8 вересня 2016 року лежить на інших службових особах, які готували та погоджували проект вказаного наказу, та які в силу своїх посадових обов`язків, повинні були запобігти прийняттю та підписанню такого наказу, який було складено без дотримання вимог ст.252 КЗпП України, тобто проект вказаного наказу не зазнав належної правової підготовки. Вказані службові особи в судовому засіданні не встановлено, а тому й не притягнуто як належних відповідачів у справі, що не позбавляє позивача права у встановленому законом порядку пред`явити до належних службових осіб вказані позовні вимоги. Крім цього, на час звернення до суду КП «Луцьке підприємство електротранспорту» з позовом до [PERSON] , останній вже не обіймає посаду директора цього підприємства, на час розгляду справи не є службовою особою, що є обов`язковою умовою повної відповідальності, передбаченої п.8 ст.134, 237 КЗпП України, а тому на нього не може бути покладена вказана відповідальність. З огляду\~на викладене\~суд визнає,\~що в\~судовому засіданні\~не встановлено\~достовірних даних\~про допущення\~незаконних дій\~відповідачем,\~отже позивачем\~не доведено\~персональної вини\~ [PERSON] \~в незаконному\~звільненні водія\~тролейбуса СП\~ [PERSON] \~та у\~навмисному заподіянні\~шкоди КП\~«Луцьке підприємство\~електротранспорту» у\~зв`язку з\~оплатою [PERSON] \~середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, сплаченого в дохід держави судового збору та виконавчого збору на загальну суму 54553,73 гривні, а тому у суду відсутні правові підстави для покладення на [PERSON] повної матеріальної відповідальності, передбаченої п.8 ст.134, ст.237 КЗпП України, в зв`язку з чим суд ухвалює рішення про відмову в задоволенні позовної заяви у зв`язку з її безпідставністю та недоведеністю. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати у разі відмови у позову залишаються за позивачем. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed