Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-10 00:00:00

Керівник Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі Комунального закладу «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня імені [PERSON]» 08.06.2018 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. В обґрунтування позову позивач посилався на те, що КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня імені [PERSON]» відповідно до Статуту, затвердженого рішенням Дніпропетровської обласної ради № 106-6/VII від 28.10.2016 року перебуває в управлінні Дніпропетровської обласної ради та основним джерелом формування фінансових ресурсів Закладу є обласні бюджетні кошти. Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08.07.2016 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 121 ч. 1 КК України, та призначено йому покарання у вигляді восьми років позбавлення волі. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 07.12.2016 року вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08.07.2016 року щодо [PERSON], обвинуваченого за ч. 1 ст. 121 КК залишено без змін. Умисними діями [PERSON] потерпілому [PERSON] заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, з якими останній знаходився на стаціонарному лікування у відділенні нейрохірургії № 2 КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня імені [PERSON]» в період з 16.09.2013 року по 08.11.2013 року та з 20.05.2014 року по 30.05.2014 року. Відповідно до розрахунку витрат на лікування [PERSON] закладом охорони здоровя витрачено за 53 ліжко-дня в сумі 37580,18 грн. (вартість одного ліжко-дня 709,06 грн.) та за 53 ліжко-днів в сумі 7090,60 грн. (вартість одного ліжко-дня 709,06 грн.). Вказані витрати відповідачем в добровільному порядку не відшкодовані. Позивач просив суд стягнути з відповідача на користь КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня імені [PERSON]» шкоду, завдану кримінальним правопорушенням у вигляді витрат на стаціонарне лікування потерпілого [PERSON] в розмірі 44670,78 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні. Згідно ч. ч. 3, 7 ст. 128 КПК України цивільний позов в інтересах держави предявляється прокурором. Цивільний позов може бути поданий прокурором у випадках, встановлених законом, також в інтересах громадян, які через недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність неспроможні самостійно захистити свої права. Особа, яка не предявила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право предявити його в порядку цивільного судочинства. Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший субєкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Представник Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 письмово просив справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Представник КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня імені [PERSON]» письмово просив справу розглядати без застосування фіксації судового засідання технічними засобами, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач про дату час та місце слухання справи був повідомлений належним чином відповідно до ч. 7 ст. 130 ЦПК України, однак своїх пояснень до суду не направив. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що досудовим розслідуванням встановлено, що [PERSON] 15 вересня 2013 року, близько 02.00, знаходячись у стані алкогольного спяніння біля будинку № 32, розташованого по вул. Каменській в м. Дніпропетровську, в ході сварки на ґрунті особистих неприязних стосунків, маючи умисел на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, наблизився до [PERSON] та завдав йому правою рукою, зжатою в кулак, удар в ліву частину голови, після чого завдав ще один удар лівою рукою, зжатою в кулак, в область обличчя, від чого потерпілий [PERSON] впав на бетонне покриття, чим заподіяв останньому тілесні ушкодження у вигляді тяжкої закритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку 3-го ступеню з контузійними вогнищами в обох лобних долях і лівій скроневій долі та явищами набряку головного мозку, з приводу чого було проведено оперативне втручання (декомпресивна трепанація черепу з видаленням контузійних вогнищ), забійної ранги потиличної області голови праворуч, параорбітальної гематоми праворуч, з розвитком атрофії зорових нервів обох очей, лівостороннього геміпарезу та психоорганічного синдрому з середньої частоти судорожними припадками, які за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя. Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08.07.2016 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 121 ч. 1 КК України, та призначено йому покарання у вигляді восьми років позбавлення волі (а.с. 9-13). Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 07.12.2016 року вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08.07.2016 року щодо [PERSON], обвинуваченого за ч. 1 ст. 121 КК залишено без змін (а.с. 14-21). Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обовязковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Умисними діями [PERSON] потерпілому [PERSON] заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, з якими останній знаходився на стаціонарному лікуванні у відділенні нейрохірургії № 2 КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня імені [PERSON]» в період з 16.09.2013 року по 08.11.2013 року та з 20.05.2014 року по 30.05.2014 року (а.с. 34-35). Відповідно до розрахунку витрат на лікування [PERSON] закладом охорони здоровя витрачено за 53 ліжко-дня в сумі 37580,18 грн. (вартість одного ліжко-дня 709,06 грн.) та за 53 ліжко-днів в сумі 7090,60 грн. (вартість одного ліжко-дня 709,06 грн.) (а.с. 36, 37). Вказані витрати в добровільному відповідачем порядку не відшкодовані. КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня імені [PERSON]» відповідно до Статуту, затвердженого рішенням Дніпропетровської обласної ради № 106-6/VII від 28.10.2016 року перебуває в управлінні Дніпропетровської обласної ради та основним джерелом формування фінансових ресурсів Закладу є обласні бюджетні кошти (а.с. 23-33). Згідно ч. 1 ст. 167 ЦК України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. Відповідно до ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Згідно п. а ч. 3 ст. 89 Бюджетного кодексу України до видатків, що здійснюються з бюджетів міст республіканського Автономної Республіки Крим та обласного значення, районних бюджетів, бюджетів обєднаних територіальних громад належать видатки на охорону здоров'я амбулаторно-поліклінічну та стаціонарну допомогу (лікарні широкого профілю, спеціалізовані медико-санітарні частини, пологові будинки, поліклініки і амбулаторії, загальні стоматологічні поліклініки, дільничні лікарні). Відповідно до ст. 18 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоровя» фінансове забезпечення охорони здоровя може здійснюватися за рахунок коштів Державного бюджету України та місцевих бюджетів, коштів юридичних та фізичних осіб, а також з інших джерел, не заборонених законом. За правилами, встановленими частиною першою статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 1 ст. 1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобов'язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров'я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. Згідно п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 07.07.95 року «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з «Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров'я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 545 від 16 липня 1993 року. Як передбачено цим Порядком, сума коштів, що підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров'я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, з урахуванням кількості ліжко-днів, проведених ним у стаціонарі, та щоденної вартості його лікування. Термін і обґрунтованість перебування потерпілого від злочину на стаціонарному лікуванні визначається на підставі даних лікувального закладу, де він перебував на лікуванні. До справи має бути приєднана довідка-розрахунок бухгалтерії цього закладу із записом про вартість одного ліжко-дня та загальну суму фактичних витрат на лікування потерпілого. Витрачені на стаціонарне лікування кошти підлягають відшкодуванню у повному обсязі і зараховуються до відповідного державного бюджету залежно від джерел фінансування закладу охорони здоров'я або на рахунок юридичної особи, якій належить останній. Відповідно до п. 3 Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров'я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнення з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання, затвердженого постановою КМУ від 16.07.1993 р. № 545, визначена сума коштів на лікування потерпілого стягується судом з обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, при ухваленні вироку за позовом закладу охорони здоров'я або прокурора. У разі коли при ухваленні вироку сума коштів, витрачених на стаціонарне лікування потерпілого, ще не була визначена і рішення про їх відшкодування не було прийнято, стягнення провадиться в порядку цивільного судочинства за позовом вказаних юридичних осіб. З урахуванням викладеного, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня імені [PERSON]» шкоду, завдану кримінальним правопорушенням у вигляді витрат на стаціонарне лікування потерпілого [PERSON] в розмірі 44670,78 грн. Вирішуючи питання\~щодо розподілу\~судових витрат\~відповідно до\~ст.\~141\~ЦПК України,\~суд приймає\~до уваги\~те,\~що позивач\~звільнений від\~сплати судового\~збору на\~підставі п.\~6\~ч.\~1\~ст.\~5\~Закону України\~«Про судовий\~збір»,\~а отже\~з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1762,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved