Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-06 00:00:00

І. Зміст позовних вимог. 1. 30 січня 2017 року [PERSON], [PERSON] (далі позивачі) звернулися до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідач) з вимогою про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. 2. Свої позовні вимоги позивачі обґрунтували тим, що вони є власниками житлового будинку, який розташований по [ADDRESS]. На даний час відповідач зареєстрований в будинку позивачів, проте не проживає в ньому з червня 2007 року, але добровільно не бажає знятися з реєстрації. ІІ. Позиція сторін. 3. В судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги підтримав з мотивів викладених в позовній заяві. 4. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений через опублікування оголошення у пресі про виклик до суду відповідно до статті 74 Цивільно процесуального кодексу України (далі ЦПК). 5. Зі згоди позивача Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам статті 224 ЦПК. ІІІ. Встановлені Судом обставини та визначені відповідно до них правовідносини. 6. [PERSON] та [PERSON] є власниками будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], що підтверджується договором дарування жилого будинку від 21 грудня 2004 року (а.с.9) та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 06 травня 2005 року (а.с.10). 7. Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с.32) підтверджується, що позивач [PERSON] змінила своє прізвище після одруження на [PERSON] 8. Відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS], що підтверджується карточкою прописки (а.с.11) та довідкою Батуринської міської ради Бахмацького району Чернігівської області про склад сім'ї № 184 від 01 січня 2017 року (а.с.13). 9. В судовому засіданні встановлено, що у вказаному будинку відповідач не проживає з червня 2007 року. Вказані обставини підтверджуються поясненнями свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] наданими в судовому засіданні. ІV. Оцінка Суду. А. Загальні принципи. 10. В даній ситуації Суд звертає увагу, що статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантовано кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. А, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. В свою чергу в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов'язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). 11. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», пункт 41). Отже, в даній конкретній ситуації визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним. 12. Окремо Суд звертає увагу, що питання щодо позбавлення житла в багатьох випадках можуть охоплюватись і змістом статті 1 Протоколу 1 Конвенції, які стосуються захисту права власності (див. наприклад рішення Європейського Суду у справі «Андрій Руденко проти України»). Але враховуючи конкретні обставини справи, зміст позовних вимог та надані сторонами докази, Суд вважає за недоцільне розглядати питання обґрунтованості втручання у право відповідача в контексті статті 1 Протоколу 1 Конвенції. 13. Таким чином, втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України», пункт 47). Б. Застосування вказаних принципів в даній справі. 1). Чи здійснювалось втручання «згідно із законом». 14. Досліджуючи питання чи «передбачено втручання у право відповідача законом» Суд враховує, що право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом врегульовано нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК), а порядок збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами регламентовано нормами Житлового кодексу України (далі ЖК). Зокрема, відповідно до вимог частини другої статті 405 ЦК член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Так, в даній ситуації втручання у право відповідача здійснюється на підставі статті 405 ЦК, оскільки виходячи із матеріалів справи відповідач є членом сім'ї власників житла (позивачів), а положення статті 71 ЖК регулюють правовідносини щодо збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами і стосуються наймача або членів його сім'ї. Тому, для Суду є беззаперечним те, що втручання у право відповідача має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. 2). Чи відповідало втручання цілям передбаченим в пункті 2 статті 8 Конвенції. 15. Обговорюючи питання чи відповідало втручання у право відповідачів «цілям», про які йдеться в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров'я чи моралі, захист прав і свобод інших осіб) Суд знаходить, що в даних правовідносинах втручання у право відповідача здійснюється з метою захисту прав і свобод позивачів (їх права власності, права на житло, вільне користуванням житловим приміщенням, про що ними зазначено в позовній заяві), що підпадає під виняток, передбачений пунктом 2 статті 8 Конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети». 3). Чи було втручання «необхідним в демократичному суспільстві» (пропорційним). 16. Визначаючи, чи був захід по втручанню у права відповідача, «необхідним в демократичному суспільстві», Суд, беручи до уваги справу в цілому, буде розглядати підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. 17. Отже, Суд при співставленні «балансу інтересів» враховує, що спірний будинок має статус приватного житлового фонду, користування жилими приміщеннями, в якому регулюється главою 6 ЖК та відповідними нормами ЦК. Відповідач є батьком позивачів і проживав в будинку, як член їх сім'ї, будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладалось. 18. Відповідно до статті 14 ЦК цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Статтями 15, 16, 20 ЦК передбачено право особи на судовий захист свого цивільного права у разі його порушення. Виходячи зі змісту частини першої статті 317 ЦК, проживання у будинку, що є об'єктом права приватної власності, за своєю юридичною природою є складовою права користування нею як об'єктом власності. Відповідно до статті 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із частиною першою статті 156 ЖК та частиною першою статті 405 ЦК члени сім'ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом. 19. Проте, як була зазначено вище відповідно до вимог частини другої статті 405 ЦК, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. 20. Згідно із статтями 10, 60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Так, матеріалами справи підтверджується, що відповідач не проживає в спірному будинку з 2007 року. Надані позивачами докази, суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов'язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача, таким, що втратив право користування житловим приміщенням. З іншої сторони відповідачем в судове засідання не надано доказів, що він проживає в спірному будинку, користується ним, доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання в спірному будинку. 21. При цьому, тривала відсутність відповідача свідчить про те, що він має інше місце проживання, а матеріали справи свідчать проте, що він не є власником житла в якому проживають позивачі, а тому визнання відповідача втратившим право на користування жилим приміщенням не буде свідчити про втрату ним житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власників такого приміщення (позивачів), що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві». 22. Виходячи з вищевикладеного, Суд розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Outcome: approved