Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-23 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до Бездрицької сільської ради та [PERSON] про визнання права власності у спільному майні подружжя. У своєму позові позивач посилалась на те, що вона з 21 червня 1980 року і до 2002 року перебувала у зареєстрованому шлюбі зі [PERSON] . Під час шлюбу ними було збудовано будинок [ADDRESS] разом з надвірними будівлями та спорудами на земельній ділянці з кадастровим номером 5924788300:03:010:0252, площею 0,0400 га, з цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд», а також під час шлюбу [PERSON] була виділена земельна ділянка з кадастровим номером 5924788300:03:010:0253, площею 0,1100 га з цільовим призначенням « для ведення особистого селянського господарства». Після розірвання шлюбу вона продовжувала проживати в будинку, вважаючи себе співвласницею спільно набутого майна, розпоряджаючись ним на власний розсуд. Проте, після смерті її колишнього чоловіка [INFO] , її рево власності було порушено, оскільки їй дружиною спадкоємця, її сина [PERSON] , який прийняв спадщину за заповітом після смерті [PERSON] . А тому просила суд визнати за нею право власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: [ADDRESS] , а саме на Ѕ частку житлового будинку [ADDRESS] ), площею 98,4 кв.м.; Ѕ частку сараю (Літера Б), площею 36,8 кв.м.; Ѕ частку погріба (Літера п/г), площею 26.1 кв.м.; частку сараю (Літера В), площею 7,4 кв.м., Ѕ частку уборної (Літера Г), площею 1,4 кв.м. та Ѕ частку огорожі (літера 1-4), площею 43,3 кв.м.; на Ѕ частку земельної ділянки з кадастровим номером 5924788300:03:010:0252, площею 0,0400 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд»; на Ѕ земельної ділянки з кадастровим номером 5924788300:03:010:0253, площею 0,1100 га з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства». Короткий зміст відзиву Відповідач [PERSON] не погоджується з позовними вимогами, посилається на те, що він ще не оформив право власності на спірне майно, а тому позовні вимоги до нього як спадкоємця є передчасними. Крім того, вказав, що позивачем не надано достатніх доказів вважати це майно спільним майном подружжя, при цьому звертає увагу, що земельні ділянки є приватизованими, а тому взагалі є особистою приватною власністю [PERSON] . Разом з тим, просить застосувати до правовідносин позовну давність. В судовому засіданні позивачка та її представник адвокат Шершак-Гукова А.М. позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] адвокат Кордюк В.П. заперечував проти позову, посилаючись на його необґрунтованість. В судове засідання позивач представник Бездрицької сільської ради не з`явився, про час місце розгляду повідомлений в установленому законом порядку, щодо вирішення спору, поклався на розсуд суду. Позиція суду Суд вислухавши пояснення позивача, відповідачку, представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні докази приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Фактичні обставини справи Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 21 червня 1980 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.17) З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5924788300:03:010:0252, площею 0,0400 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд» підстава рішення органу місцевого самоврядування Токарівської сільської ради від 01 листопада 1993 року; на земельну ділянку з кадастровим номером 5924788300:03:010:0253, площею 0,1100 га з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства», підстава рішення органу місцевого самоврядування Токарівської сільської ради від 01 листопада 1993 року (а.с. 18-24) Згідно свідоцтва про застройку, [PERSON] надано дозвіл будівництво житлового будинку та господарські будівлі за адресою: [ADDRESS] , встановлено строк з 1981 року по 1983 рік, до свідоцтва додано рішення Виконавчого комітету Сумської районної ради народних депутатів Сумської області УССР від 14 жовтня 1981 року № 291 (а.с.25-26). Як вбачається з копії технічного паспорту будівництво житлового будинку та господарські будівлі за адресою: [ADDRESS] було завершено в 1982 році (а.с. 30-32) З 1981 року по 1985 рік [PERSON] та [PERSON] за спільні кошти, спільними зусиллями побудували будинок [ADDRESS] , що підтверджується накладними та квитанціями (а.с. 34-63) Згідно довідки Бездрицької сільської ради № 157/03-05 від 07 липня 2021 року [PERSON] зареєстрована та проживає в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] з 1985 року і по теперішній час (а.с. 33) Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 21 січня 2002 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, актовий запис про розірвання шлюбу складено 02 грудня 2015 року (а.с. 27, 29) З 2003 року і до теперішнього часу [PERSON] самостійно утримувала будинок, сплачувала обов`язкові платежі , що підтверджується копіями квитанцій (а.с. 64-82) Як вбачається з копії спадкової справи [INFO] [PERSON] помер і після його смерті спадщину за заповітом прийняв його син [PERSON] . Після смерті колишнього чоловіка позивачці почали чинити перешкоди у користуванні майном, шляхом замикання дверей в кімнати до будинку і взагалі повідомили їй, що весь будинок успадкував [PERSON] і що її прав власності на цей будинок немає. Мотивувальна частина Позиція суду та застосовані норми права Ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Позивачем обраний спосіб захисту, що відповідає вимогам ч.2 ст.16 ЦК України. Згідно до вимог ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. З позовних вимог вбачається, що між сторонами виник спір із сімейних правовідносин, до яких застосовуються положення Кодексу про шлюб та сім`ю. Застосовані норми права Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю (який діяв на час придбання спірного майна) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до статті 16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України. Нормами статті 24 КпШС України передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Відповідно до вимог статті 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Частина перша статті 29 КпШС України передбачає, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. У пункті 9 Постанови № 16 від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Відповідно до статті 60 Сімейного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Ст. 68 СК України, передбачено, що розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно частини 3 статті 368 Цивільного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Ст. 69 СК України, передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до частини 1 статті 70 Сімейного Кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Також, згідно до ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Відповідно до вимого ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Таким чином, існує презумпція, встановлена статтею 22 КпШС України, яка кореспондується зі статтею 60 СК України, згідно якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Ця презумпція не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. При цьому тягар доказування, що вказане майно не належить до спільної сумісної власності покладається на того з подружжя, хто вважає, що майно не є спільним. Крім того, враховуючи правову позицію, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 9 грудня 2015 року у справі\~ № 6-814цс15, що відповідно до положень статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) і статті 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації особою спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді. Разом з тим, виходячи зі статті 30 ЗК України 1992 року, згідно з якою при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об`єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться. Такі самі норми містяться в нині чинних статті 120 ЗК України та\~ статті 377 ЦК України. Відповідно до статті 22 КпШС України, чинного на час будівництва спірного будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Аналогічні норми містяться і в статтях 60, 63, 70 СК України, частині третій статті 368, частині другій статті 372 ЦК України. Відповідно до ст. 11 КпШС України, у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено ч. 2 ст. 72 СК України. Згідно абз. 3 п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України). Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 30 травня 2018 року по справі № 441/1224/15-ц, вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Згідно ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власність зобов`язує. Власність не тільки надає переваги тим, хто її має, але й покладає на них певні обов`язки. За змістом вказаних норм закону ч. 3 ст. 13 Конституції України та ч. 4 ст. 319 ЦК України) власник зобов`язаний цікавитись майном, дбати про його стан, вчиняти дії, передбачені чинним законодавством, з метою оформлення права власності. Для визначення початку перебігу позовної давності має значення не лише безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, але й суб`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Висновки суду Суд звертає увагу на те, що позивачка залишилась проживати в спірному будинку, продовжувала його утримувати як власний, а тому суд вважає, що позивачка дізналась про порушені її майнові права лише в 2021 році, після смерті свого колишнього чоловіка, оскільки вважала себе власницею спірного будинку. Аналізуючи вищезазначене та враховуючи матеріали справи, суд приходить до висновку, що спірне майно, а саме будинок [ADDRESS] , побудований в період шлюбу та за спільні кошти подружжя. Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За даних обставин, суд вважає, що право позивача [PERSON] на поділ спільного майна, а саме визнання за нею право власності на 1/2 частки будинок [ADDRESS] та Ѕ частку земельної ділянки з кадастровим номером 5924788300:03:010:0252, площею 0,0400 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд», є доведеним, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Щодо поділу земельної ділянки з кадастровим номером 5924788300:03:010:0253, площею 0,1100 га з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства», то суд вважає, що це була особиста власність [PERSON] , а тому в цій частині позовних вимог необхідно відмовити за необґрунтованістю . Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Щодо судових витрат У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог, на підставі ст.141 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути сплачений позивачем судовий збір пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 605 грн. 33 коп.. з відповідача, що документально підтверджено. На підставі викладеного,

Outcome: partial