Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-20 00:00:00

Комунальне комерційне підприємство «Маріупольтепломережа» (далі - ККП) звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за користування послугами з централізованого опалення та гарячого водопостачання. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги посилалося на те, що відповідачі є власниками квартири [ADDRESS] та є споживачами теплової енергії і гарячого водопостачання відповідно до особового рахунку № [NUMBER] . Опалювальна площа квартири складає 59,90 кв.м. У зв`язку з тим, що відповідачі оплату за користування тепловою енергією та гарячим водопостачання вносять не в повному обсязі, у них утворилася заборгованість, розмір якої за період з 01.01.2014 року по 01.04.2021 року становить 56 582,71 гривень. Протягом вказаного періоду відповідачі користувалися послугами позивача, а нарахування за споживання ними теплової енергії та гарячого водопостачання проводилося відповідно до встановлених тарифів. Щомісячно, при отриманні квитанцій відповідачі повідомлялися про наявність заборгованості та необхідність її сплати, однак до теперішнього часу така заборгованість не сплачена. Просить суд стягнути з відповідачів у дольовому порядку по ј з кожного заборгованість за користування тепловою енергією в сумі 56 582,71 гривень за період з 01.01.2014 року по 01.04.2021 року, 3% річних в сумі 4 226,59 гривень, інфляційні витрати в сумі 11 333,92 гривень, а також судовий збір в розмірі 2 270 гривні. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 червня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження по даній справі та призначено розгляд з повідомленням сторін. 23 червня 2021 року відповідачі надали суду відзив, в якому посилалися на те, що у них повністю відсутня заборгованість перед позивачем. Позивач не надав жодного доказу на підтвердження розміру їх заборгованості, а довільно виконані розрахунки позивача не можуть бути такими доказами. Оплата наданих послуг позивачу ними була здійснена на підставі рішення Донецького апеляційного суду за період з грудня 2011 року по листопад 2013 року. Тому таку сплату не можна вважати як дії щодо прийняття умов споживання наданих позивачем послуг. Жодного укладеного договору між ними не існує. Ще у травні 1998 року він звернувся до позивача з пропозицією укласти договір, однак позивач відмовив йому в цьому. Відмовляв в період по 2011 рік. З листопада 2011 року по липень 2021 року позивачем йому не надавалися на розгляд будь - які договори, акти перевірок, звірок, тощо. Послугами гарячого водопостачання вони не користуються з моменту вселення за адресою проживання з 1998 року, так як в їх квартирі встановлений електричний нагрівач накопичувального типу. Позивач зловживає своїм монопольним становищем робить неможливим їм самим обирати постачальника послуг або відмовитися від надання таких. Просять суд застосувати строк позовної давності та відмовити позивачеві в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 12 липня 2021 року представник позивача надав відповідь на відзив, в якому заперечував проти доводів, наведених в ньому з підстав, вказаних у позовній заяві. Представник позивача [PERSON] при розгляді справи підтримала позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та просила задовольнити її в повному обсязі. Відповідач [PERSON] , який виступає особисто та від імені відповідачів [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] при розгляді справи підтримав доводи, наведені у поданому відзиві та просив відмовити у задоволенні позовних вимог з наведених підстав. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] на розгляд справи до суду не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені в установленому законом порядку. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Щодо обов`язку відповідачів оплатити фактично надані позивачем та отримані ними житлово - комунальні послуги. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України). Спірні правовідносини виникли у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг і регулюються, зокрема, Законом України від 24 червня 2004 року № 1875-IV «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон) в редакції на момент винекнення спірних правовідносин. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є власник, споживач, виконавець, виробник (частина друга статті 19 Закону). Власником Закон визначає фізичну або юридичну особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку (абзац сьомий частини першої статті 1 Закону). А споживачем є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу (абзац чотирнадцятий частини першої статті 1 Закону). Відносини між учасниками у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах (частина перша статті 19 Закону). За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч.1 ст.901 ЦК України). Договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою (частина перша статті 29 Закону). Споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (пункт 5 частини третьої статті 20 Закону). Відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, хоч у частині першій ст.19 Закону й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 ч.1 ст.20 Закону, споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово - комунальних послуг. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16). Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції від 09 листопада 2017 року № 2189-УІІІ визначено, що споживач житлово-комунальних послуг - індивідуальний або колективний споживач. Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Колективний споживач - юридична особа, що об`єднує споживачів у будівлі та в їхніх інтересах укладає договір про надання комунальної послуги. Виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору. За ч.ч.1,2 ст.9 вказаного Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. За бажанням споживача оплата житлово-комунальних послуг може здійснюватися шляхом внесення авансових платежів згідно з умовами договору про надання відповідних житлово-комунальних послуг. При розгляді справи судом встановлено, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] та є споживачами послуг, які надавалися позивачем відповідно до особового рахунку № [NUMBER] з 01 січня 2014 року по 01 квітня 2021 року. Відповідачі є споживачами послуг за вище вказаною адресою та користувалися послугами позивача, а тому навіть при відсутності письмового договору на їх ім`я та при фактичному отриманні послуг вони повинні проводити оплату за спожиті послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання. При цьому суд враховує те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Вказане відповідає висновку Верховного Суду України, висловленому у постанові від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом ( ст.322 ЦК України). Щодо належності та допустимості доказів наданих позивачем. На підтвердження своїх позовних вимог позивачем додано до позовної заяви довідку (особовий рахунок № [NUMBER] ), відповідного до якого відповідачі зареєстровані і проживають у квартирі [ADDRESS] ; рішення виконавчого комітету Маріупольської міської ради № 39 від 30 січня 2019 року «Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання та на послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за категоріями споживачів, постанову від 28.12.2017 року №1536 Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг «Про внесення змін до постанови від 31 березня 2015 року №1171 та роздруківки заборгованості по наданим послугам по особовому рахунку [NUMBER] , 3% річних та інфляційних витртат. Сумнівів в належності, допустимості та достовірності наданих суду доказів у суду не виникло, вони складені, підписані, містять посвідчення відповідно. Доказів на їх спростування, а також своїх розрахунків відповідачами суду не надано. Згідно з розшифровки особового рахунку № [NUMBER] заборгованість відповідачів за користування наданими позивачем послугами централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з 01.01.2014 року по 01.04.2021 року становить 56 582,71 гривень. Таким чином суд встановив, що відповідачі є споживачами послуг, які надаються позивачем по квартирі [ADDRESS] та зобов`язані нести витрати по її утриманню. З огляду на це відповідачі мали обов`язок оплатити позивачеві їхню вартість. Однак, як установив суд, вони не оплачували за надані позивачем до квартири послуги, чим порушили його право, за захистом якого він звернувся до суду і тому таке право підлягає захисту. Щодо застосування строку позовної давності, заявленої відповідачами. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч.3,4 ст.267 ЦК України) . Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51). Позивач звернувся до суду з позовом 12 травня 2021 року про стягнення заборгованості за надані послуги за період з 01 січня 2014 року по 01.04.2021 року. Плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно (частина перша статті 32 Закону). Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк (пункт 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМУ від 21 липня 2005 року № 630). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України). Оскільки заборгованість за житлово-комунальні послуги нараховувалась позивачем щомісяця, то, перебіг загальної позовної давності слід відраховувати від кожного щомісячного платежу. За таких обставин, враховуючи заяву відповідачів про застосування строків позовної давності, ненадання поважності причин їх пропуску представником позивача, суд приходить до висновку про стягнення з відповідачів у дольовому порядку в рівних частках по ј заборгованості в межах строку позовної давності, за період з 01 травня 2018 року по 01 квітня 2021 року, а саме - заборгованості за користування послугами централізованого опалення в розмірі 21 260,88 грн. та гарячого водопостачання в розмірі 12 529,32 грн., в загальній сумі 33 790, 20 грн. грн. на користь позивача. Щодо стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат. У позовній заяві позивач вказав, що, окрім повернення боргу за надані ним послуги, відповідачі мають сплатити позивачеві три проценти річних й інфляційні втрати та надав розрахунки згідно з якими нарахував відповідачам три проценти річних й інфляційні втрати за період з 01.01.2014 року по 01.04.2021 року 3% річних в сумі 4 226,59 гривень та інфляційні витрати в сумі 11 333,92 гривні. У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (пункт 45). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2 ст.625 ЦК України). За відсутності оформлених договірних відносин, але в разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15). З огляду на те, що відповідачі, як встановив суд прострочили виконання грошового зобов`язання, тому вони на вимогу позивача повинні сплатити інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми. З огляду на принцип диспозитивності та заявлений позивачем у розрахунку період нарахування трьох процентів річних й інфляційних втрат за період прострочення оплати послуг з 01 січня 2014 року по 01 квітня 2021 року, а також висновок суду про застосування позовної давності за основним зобов`язань та стягнення заборгованості з відповідачів за період з 01 травня 2018 року по 01 квітня 2021 року, суд приходить до висновку про стягнення цих процентів та втрат в межах вказаного періоду. Розрахунок здійснюється за формулою: Сума 3% річних = Сx3xД:365:100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення. Період прострочення грошового зобов`язання:Кількість днів у періодіСума з 01/11/2018 до 31/12/2019 33 790,00 x 3 % x 426 : 365 : 1004261 183,11 грн. з 01/01/2020 до 31/12/2020 33 790,00 x 3 % x 366 : 366 : 1003661 013,70 грн. з 01/01/2021 до 30/04/2021 33 790,00 x 3 % x 120 : 365 : 100120333,27 грн. Таким чином сума 3% річних складає усього 2 530,08 грн. Щодо інфляційних витрат, слід зазначити, що в листопаді 2018 року індекс інфляції склав 101,40; грудні 2018 року - 100,80; січні 2019 року - 101,00; лютому 2019 року - 100,50; березні 2019 року - 100,90; квітні 2019 року - 101,00; травні 2019 року - 100,70; червні 2019 року - 99,50; липні 2019 року - 99,40; серпні 2019 року - 99,70; вересні 2019 року - 100,70; жовтні 2019 року - 100,70; листопаді 2019 року - 100,10; грудні 2019 року - 99,80; січні 2020 року - 100,20; лютому 2020 року - 99,70; березні 2020 року -100,80; квітні 2020 року - 100,80; травні 2020 року - 100,30; червні 2020 року -100,20; липні 2020 року -99,40; серпні 2020 року - 99,80; вересні 2020 року -100,50; жовтні 2020 року -101,00; листопаді 2020 року - 101,30; грудні 2020 року - 100,90; січні 2021 року - 101,30; лютому 2021 року - 101,00; березні 2021 року -101,70; квітні 2021 року -100,70. Розрахунок здійснюється за наступною формулою: ІІС = (ІІ1:100) x (ІІ2:100) x (ІІ3:100) x ... (ІІZ:100) ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, .....ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення. Останній період IIc (101,40 : 100) x (100,80 : 100) x (101,00 : 100) x (100,50 : 100) x (100,90 : 100) x (101,00 : 100) x (100,70 : 100) x (99,50 : 100) x (99,40 : 100) x (99,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (100,20 : 100) x (99,70 : 100) x (100,80 : 100) x (100,80 : 100) x (100,30 : 100) x (100,20 : 100) x (99,40 : 100) x (99,80 : 100) x (100,50 : 100) x (101,00 : 100) x (101,30 : 100) x (100,90 : 100) x (101,30 : 100) x (101,00 : 100) x (101,70 : 100) x (100,70 : 100) = 1.17002443. Таким чином сума інфляційного збільшення становить 33 790,00 x 1.17002443 - 33 790,00 = 5 745,13 грн. Враховуючи наведені вище обставини, суд приходить до висновку про стягнення у дольовому порядку в рівних частках по ј з відповідачів суми 3% річних за період з 01 травня 2018 року по 01 квітня 2021 року в розмірі 2 530 грн. 20 коп., в сумі по 632 грн. 52 коп. з кожного та інфляційних витрат в загальній сумі 5 745 грн. 13 коп. в розмірі по 1 436 грн. 28 коп. з кожного. Крім того, у відповідності до положень ст.141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача також підлягають стягненню понесені ним та документально підтверджені витрати з оплати судового збору у розмірі 2 270 грн. При цьому, суд зазначає, що у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог судовий збір підлягає стягненню пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 1 323 грн. 40 коп.

Outcome: partial