Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-05 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та відповідача 04.11.2020 за вх. № 6697 позивач [PERSON] (далі позивач) звернувся із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальності «Баришівказернопродукт» про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 03.08.2020 він звільнений з посади водія ТОВ «Баришівказернопродукт» на підставі ст.38 КЗпП України. На момент його звільнення, заборгованість підприємства по виплаті заробітної плати становила 48 000 грн., які йому підприємство не виплатило та коменсацію за невикористану відпустку в розмір 9179, 28 грн.. Окрім того, посилаючись на приписи ст.117 КЗпП, також просить суд стягнути на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку за період із 04.08.2020 по 15.10.2020, що становить 8909, 94 грн.. Відповідач відзиву на позовну заяву не надав. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи 18.01.2021, 02.03.2021, 17.09.2021 від позивача [PERSON] на адресу суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності за наявності тих письмових доказів, які є в матеріалах справи (а.с.18, 26,45). ІІІ. Інші процесуальні дії у справі Ухвалою судді Баришівського районного суду Київської області [PERSON] 12.11.2020 відкрито провадження в цивільній справі та вирішено розглядати справу за загальними правилами позовного провадження У зв`язку з тимчасовим відстороненням судді [PERSON] від здійснення правосуддя (повідомлення Вищої ради правосуддя від 12.05.2021), на підставі розпорядження керівника апарату Баришівського районного суду Київської області № 408 від 30.06.2021 проведено повторний автоматизований розподіл судових справ і дану справу розподілено судді Червонопиському В.С. (а.с. 39). Ухвалою від 02.09.2021 прийнято справу до провадження судді Червонописького В.С. та вирішено продовжити підготовчий розгляд справи за загальними правилами позовного провадження (а.с.40). Ухвалою Баришівського районного суду Київської області від 20.10.2021 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. Судом на підставі частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК), у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. ІV. Фактичні обставини встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Судом встановлено, що наказом 18.08.2008 [PERSON] було прийнято на посаду водія автотранспортних засобів ТОВ «Баришівказернопродукт» з покладенням обов`язків слюсаря з ремонту автотранспорту, а 01.10.2009 переведено на посаду водія транспортних засобів ( а.с. 8 ). Відповідно до наказу від 03.08.2020 [PERSON] звільнено з посади на підставі ст.38 КЗпП (за власним бажанням). Позивач направив до відповідача письмову заяву з вимогою надати копію довідки про нараховані під час роботи в ТОВ «Баришівказернопродукт», проте відповідач розрахунок з виплати заробітної плати з позивачем не провів. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум є триваючим правопорушенням, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховують у розмірі середнього заробітку і який спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом термін винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). У відповідності з вимогами ст. 117 КЗпП підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак судом здійснюється розрахунок, враховуючи вимоги ст. 13 ЦПК України, в межах заявлених позивачем вимог. Судом встановлено, що за штатним розписом ТОВ «Баришівказернопродукт» розмір заробітної плати позивача як водія складав 8 000 грн.00 коп. на місяць. Період заборгованості складав 6 місяців, а тому загальна сума невиплаченої заробітної плати становить 48 000 грн. 00 коп.. Нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді, при цьому день звільнення працівника та день остаточного проведення з ним розрахунків у цей період не включаються. Таким чином, загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.08.2020 року 15.10.2020 становить 18604, 50 грн. (372,09 грн. х 50 робочих днів). Водночас позивачем в прохальній частині позову поставлено вимогу щодо стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільнені в розмірі 8909, 94 грн. Будь-яких уточнень зміни щодо заявленої вимоги позивачем не заявлялося, а тому суд на підставі ч.2 ст. 264 ЦПК України не виходячи за межі позовних вимог, вважає за необхідне стягнути з відповідача середній заробіток за період затримки розрахунку при звільнені в розмірі 8909, 94 грн. Вирішуючи питання щодо компенсації за невикористану відпустку суд приходить до наступного. Відповідно до статті 74 Кодексу законів про працю України, громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Державні гарантії права на відпустки, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи встановлені Законом України «Про відпустки», регулюються Конституцією України, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України. Право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство) (ч.1 ст.2 ЗУ «Про відпустки). Відповідно до ст.83 КЗпП України та ч.1 ст.24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день Фактичного розрахунку («вимушений прогул»). Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженою ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Розмір компенсації за період з 04.08.2019 по 03.08.2020 за розрахунком складає 9179 ( дев`ять тисяч сто сімдесят дев`ять) грн. 28 коп. ( 8000 х 12 міс.: 251 робочий день х 24 календарних днів відпустки). V. Щодо розподілу судових витрат. Згідно з частинами першою, тринадцятою статі 141ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем заявлено позов про відшкодування заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації за невикористану відпустку в сумі 66089 (шістдесят шість тисяч вісімдесят дев`ять) грн.22 коп.. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарг подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, справляється судовий збір в розмірі одного відсотка ціни позову, але не менше 908,00 грн. Оскільки позивач [PERSON] звільнений від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України « Про судовий збір» , то вказана сума в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп. підлягає стягненню із відповідача на користь держави.

Outcome: approved