Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-06 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. Позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду із позовом до [PERSON] про витребування майна із чужого незаконного володіння. В обгрунтування позову позивачі посилаються на те, що на підставі Рішення Розважівської сільської ради (серії VII № 34-438 від 14.08.2018 року) вони є власниками земельної ділянки з кадастровим номером 3222084201:01:010:0025, розміром 0,1121 га, призначеної для будівництва та обсолуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] є їхньою сусідкою, яка користується сусідньою (спірною) земельною ділянкою. В 2017 році [PERSON] самовільно та самостійно, без будь-якого дозволу та без будь-яких правових підстав перенесла (при цьому повністю поламала паркан позивачів та побудувала свій новий) вглиб їхньої земельної ділянки та захопила частину земельної ділянки позивачів, довжиною 11,00м, шириною - в двох кінцях ділянки - відповідно 2,20 м та 3,50м, всього площею 31,35 кв.метрів. Позивачі вважають, що відповідач своїми діями грубо порушила вимоги діючого законодавства та їхні права, самовільно захопивши земельну ділянку, яка є їхньою спільною приватною власністю. Враховуючи вказане, просили суд : - Зобов`язати [PERSON] повернути [PERSON] , [PERSON] , самовільно захвачену нею частину земельної ділянки шириною 11,00м, а довжиною (вглиб ділянки) відповідно на 2,20 м та на 3,50 м, площею 31,35 кв. метрів, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . - Зобов`язати [PERSON] перенести свій паркан між домоволодіннями [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] на законну межу та звільнити захоплену нею частину земельної ділянки, площею 31,35 кв.метрів; - стягнути судові витрати по справі. Процедура та позиції сторін. Ухвалою суду від 19 жовтня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого судового засідання (а.с.17). Ухвалою суду від 01 лютого 2021 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду (а.с.40). В судовому засіданні представник позивачів - адвокат Працюк В.Л., позивач [PERSON] позов підтримали з підстав зазначених у ньому. Відповідач у судовому засіданні позов не визнала та пояснила суд, що вона звернулася за дозволом на приватизацю у 2016 року, тобто правом на приватизацію земельної ділянки скористалася першою за позивача, а рішення сесії сільської ради на затвердження технічної документації [PERSON] видано у 2018 року. Відповідач вважає, що позивачем було здіснено самовільний захват її земельної ділянки. Крім того, повідомила суд, що неодноразово зверталися жителі 16-ти квартирного будинку до сільської із проханням скасувати рішення на земельну ділянку 0,02 га, що була надана позивачу [PERSON] в межах прилеглої до 16-квартирного будинку території, оскільки [PERSON] має приватний великий двір та присадибну ділянку, розводить антисанітарію. Відповіді на заяви не отримували. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що момент приватизації позивачем земельної ділянки він працював сільським головою. Позивачем було подано заяву до сесії сільської ради про надання їй земельної ділянки у власність. Рішенням сесії сільської ради було надано дозвіл на виготовлення технічної документації, яка в подальшому затверджена сесією і винесена внатурі на місцевості з виставленням межових знаків. В подальшому відповідачем було пошкоджено паркан позивачів і здійснено самовільно захват їхньої земельної ділянки. Він особисто робив заміри, що самозахвату [PERSON] земельної ділянки [PERSON] , які співпадають із позовними вимогами позивачів. Зазначив, що біля будинку відповідача є вільна земельна ділянка, а біля позивача - відсутня. Відповідачу у власність було надано земельну ділянку, на якій вона здійснила незаконне самочинне будівництво. У позивача наявна вся земельна документація і її дії є правомірними. Свідок [PERSON] у судвоум засіданні пояснила, що вона була депутатом сільської ради. Позивачі є жителями села Розважів, які проживають і користуються спірною земельною ділянкою дуже давно. З яких причин і підстав, відповідач самовільно захопила земельну ділянку позивачів вона не знає. Відповідач неодноразово зверталася із заявою до сесії сільської ради про надання їй земельних ділянок. Всі заяви [PERSON] задоволені та була надана їй земля в тій міцевості, де вона хотіла. На земельній ділянці відповідача межових знаків не було, а на земельній ділянці [PERSON] були. При перевірці спірної ділянки, були виявлені порушення, про що складено акт щодо невідповідності межових знаків. Свідок [PERSON] пояснив суду, що йому відомо про спір між сторонами по справі. Позивачами було загороджено земельну ділянку [PERSON] . Чи наявна вся земельна документація на спірні земельні ділянки, йому не відомо. Зі слів відповідача йому відомо, що позивача земельна ділянка приватизована. Свідок [PERSON] пояснив суду, що будучи депутатом сільської ради, допомогав [PERSON] оформлювати запити до організацій, щодо оформлення спірної ділянки, щоб не були порушенні її права та обов`язки. Свідок [PERSON] пояснила суду, що [PERSON] оформила свою земельну ділянку у визначеному законом порядку, однак захопила більшу частину земельної ділянки [PERSON] , ніж оформлено. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача [PERSON] , представника позивача - адвоката Працюка В.Л., відповідача, свідків, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 145831847 від 19.11.2018 року [PERSON] являється власником 1/3 частини земельної ділянки з кадастровим номером 3222084201:01:010:0025, площею 0,1121 га. (а.с.5). Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 145842321 від 19.11.2018 року [PERSON] являється власником 2/3 частини земельної ділянки з кадастровим номером 3222084201:01:010:0025, площею 0,1121 га. (а.с.6). Рішенням Розважівської сільської ради Іванківського району Київської області (22 сесія VII скликання) від 10.10.2017 року № VII-22/308 [PERSON] надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), орієнтованою площею 0,13 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] згідно свідоцтва про право власності на житло (а.с.28). Рішенням Розважівської сільської ради Іванківського району Київської області (VII скликання) від 28.03.2016 року № VII-07/78 [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського госполарства орієнтованою площею 0,02 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.29). Згідно акта обстеження земельної ділянки від 01 жовтня 2020 року встановлено, що по всьому периметру земельної діянки з кадастровим номером 3222084201:01:010:0025 встановлені і передані на зберігання власникам межові знаки. Зі сторони господарського двору [PERSON] вищевказані межі порушені шляхом несанкціонованого будівництва паркану біля ділянки [PERSON] і [PERSON] , а саме: від межового знаку № 2018.06-010-00002 вглиб 2м.20см. і від межового знаку № 2018.06.-010-00003 вглиб 3м.50см., довжиною 11,0м., площа захопленої земельної ділянки становить - 31,35 кв.м. 03 липня 2020 року [PERSON] розбито паркан довжиною 14м (а.с.7). Згідно наданих відповідачем копії заяв від 25.09.2017 року, 20.11.2017 року жителя 16-квартирного будинку звернулися до сесії Розважівської сілської ради з прохання скасувати рішення на земельну ділянку 0,02 га, що була надана [PERSON] в межах прилеглої до 16-квартиного будинку території, оскільки [PERSON] має великих приватний двір та присадибну ділянку, розводить антисанітарію (а.с.25, 26). Відповіді на ці заяви відповідачем надані суду не було. Позивачами надано технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), що розташована в [ADDRESS] Оцінка судом доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України). Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ч.1 ст.81 ЦПК України), крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2.4.7 та 11до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Вбачається, що спір між сторонами виник в зв`язку з питанням самовільного використання відповідачем частини ділянки позивача по межі з ділянкою, вирішити який позивачі просять шляхом усунення перешкод в користуванні частиною ділянки відновлення межових знаків. При цьому сторонами визнаються ті обставини, що позивач та відповідач мають у приватній власності сусідні земельні ділянки, з приводу користування якими і виник спір. Відповідно до ч. 1ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.4 ЦПК України та ч. 1, п.п. 1, 3, 7, 10 ч. 2 ст.16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ст.ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенціїз правлюдини та основоположних свобод, що ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 р., гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно визначається, як право на власність. Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі статтею 126 ЗК України державний акт є документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку, надану у власність відповідним рішенням. Статтею 91 ЗК України встановлено, що власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства. Частиною другою статті 103 ЗК України визначено, що власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Згідно зі статтею 106 ЗК України, власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин. Статтею 107 ЗК України, передбачено, що основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин. Згідно з частинами першою, другою, четвертою, сьомою статті 55 Закону України«Про землеустрій» Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється відповідно до відомостей Державного земельного кадастру, матеріалів Державного фонду документації із землеустрою та оцінки земель, матеріалів топографо-геодезичних робіт. Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) розробляється за рішенням власника (розпорядника) земельної ділянки, землекористувача. Погодження меж земельної ділянки є складовою частиною кадастрового плану, який, у свою чергу, є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі громадянам безоплатно земельних ділянок у власність. Виконання всіх підготовчих робіт з виготовлення документації на право власності на земельну ділянку передбачає перевірку того, чи не належить земельна ділянка іншому власнику або правомірному користувачеві та чи не накладаються межі земельної ділянки на суміжні земельні ділянки. Вбачається, що набуття позивачем та відповідачем права власності на свої суміжні земельні ділянки презюмує попереднє проведення комплексу робіт: проведення кадастрової зйомки землі з геодезичним встановленням меж земельної ділянки, яка включає, зокрема, і, перенесення в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженим в установленому порядку проектом відведення цієї ділянки, погодження цих меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами. Частиною другою, пунктом б частини третьої статті 152 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Відповідно до частин другої, третьої статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом. Відповідно до статті 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що приведення земельних ділянок у придатний для користування стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Відповідно до абзацу 15 статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - це будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Аналіз наведених норм законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у розпоряджанні власністю (негаторний позов). Як вбачається з правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 18 травня 2016 року (справа№6-658цс15) відповідно до частини другої статті 152 ЗК України 2001 року власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою,і відшкодування завданих збитків. Суд повинен установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до положень ст. ст. 12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Положеннями ст. ст. 77,7 8 ЦПК України щодо належності та допустимості доказів передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 серпня 2018 року у справі № 545/3728/16-ц (провадження № 61-9958св18) зроблено висновок, що «відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18) зазначено, що «у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження, що право [PERSON] порушене, оскільки для таких висновків мають бути надані належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, яка саме земельна ділянка перебувала у власності позивачки, де проходить її межа, чи порушена межа її земельної ділянки відповідачем. Такі докази зазвичай можуть підтверджуватися висновками експерта чи спеціаліста». Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим. Способами забезпечення судом доказів є, зокрема, призначення експертизи (частини перша та друга статті 116 ЦПК України). Згідно частини першої статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. У статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина третя та четверта статті 12 ЦПК України). Отже, саме на позивача покладено обов`язок довести факт дійсного порушення його прав, яке, на думку цієї особи, полягає в позбавленні її частини ділянки діями відповідача щодо обробляння її частини з порушенням межі між належними сторонам ділянками. На підтвердження тієї обставини, що відповідач самовільно зайняв частину земельної ділянки позивача з кадастровим номером 3222084201:01:010:0025 позивачем надано технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), що розташована в [ADDRESS] , акт обстеження земельної ділянки від 01.10.2020 року; витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Висновки суду за результатами розгляду позову. Таким чином суд, враховуючи наведені вище положення Закону та на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] підлягають до задоволення, оскільки суду надано належні та допустимі докази про підставність такого позову та встановлено, що відповідач чинить позивачам перешкоди в користуванні належною їм на праві власності земельною ділянкою. Розподіл судових витрат. Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. З матеріалів справи слідує, що позивачами при подачі позову сплачений судовий збір у розмірі 1681,80 грн. (одна тисяча шістсот вісімдесят одна гривня вісімдесят копійок) (а.с.1,2). Відтак суд приходить до висновку, що витрати позивача по сплаті судового збору є обґрунтованими та підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved