Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-17 00:00:00

І. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача [PERSON] 11 березня 2020 року звернулася до Іллічівського міського суду Одеської області із позовною заявою до [PERSON] (третя особа: служба у справах дітей виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області) про позбавлення батьківських прав., згідно якого просить суд: - позбавити громадянина [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , батьківських прав щодо неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , актовий запис про народження відділу реєстрації актів цивільного стану Іллічівського міського управління юстиції Одеської області №78 від 20 лютого 2007 року. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 2006 року по 2011 рік. Від шлюбу з відповідачем мають сина [PERSON] , [INFO] . Відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, не приймає участі у вихованні і розвитку дитини, не проявляє батьківської турботи щодо сина. На підставі рішення Іллічівського міського суду Одеської області з відповідача [PERSON] на користь позивача стягуються аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 1500 грн., щомісячно, починаючи з 21 листопада 2011 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . Але відповідач також не виконує батьківських обов`язків щодо утримання сина. Згідно розрахунку заборгованості від 10 лютого 2020 року, який складений державним виконавцем Чорноморського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції Тановою Т.С., станом на 31 січня 2020 року заборгованість по сплаті аліментів боржника [PERSON] складає 147 450,00 грн. На підставі заочного рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 22 листопада 2018 року з відповідача стягнуто неустойку (пеню) по заборгованості зі сплати аліментів на утримання сина за період з 21 листопада 2011 року по 30 липня 2018 року у сумі 36 660,00 грн, але відповідач досі не виконав рішення суду. Син [PERSON] навчається у 7- Б загальноосвітньої школи м.Чорноморська І - II ступенів № 3. Згідно довідки освітнього закладу від 24.01.2020 року № 04-07/12, за час навчання [PERSON] у школі, утриманням та вихованням дитини займається лише мати [PERSON] . Мати відвідує батьківські збори, бере участь у шкільному житті сина. За весь час навчання, батько [PERSON] жодного разу до школи не приходив, батьківські збори не відвідував, участі у вихованні та навчанні сина не брав, що підтверджує класний керівник та соціальний педагог, в зв`язку з чим просить позбавити відповідача батьківських прав щодо їх неповнолітньої дитини. У зв`язку з цим позивач звернувся до суду з даним позовом. Відповідач відзиву на позов не надав, був належним чином сповіщений про судовий розгляд справи. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Позивач надала до суду заяву, в якій підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила проводити судове засідання без її участі, не заперечувала проти винесення заочного рішення. Представник третьої особи надала до суду заяву, в якій виклала клопотання про розгляд справи без її участі, з урахуванням наданого висновку органу опіки та піклування, а також прав та інтересів дитини. ІІІ. Інші процесуальні дії у справі. Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання (стаття 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК)), в судове засідання не з`явився без поважних причин, а позивач не заперечував проти проведення заочного розгляду справи, Судом було постановлено ухвалу про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам статей 280-281 ЦПК. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про народження № 78 від 20 лютого 2007 року, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Іллічівського міського управління юстиції в Одеській області 29 січна 2007 року народився [PERSON] (а.с.8). Батьками дитини, в свідоцтві про її народження, записані [PERSON] та [PERSON] . Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 09 вересня 2006 року, який розірвано рішенням суду 04 травня 2011 року (а.с.9, 10). На підставі рішення Іллічівського міського суду Одеської області з відповідача [PERSON] на користь позивача стягуються аліменти на утримання сина [PERSON] з 21 листопада 2011 року і до повноліття дитини, що підтверджується копією виконавчого листа (а.с.11). Згідно розрахунку заборгованості від 10 лютого 2020 року, який складений державним виконавцем Чорноморського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції Тановою Т.С., станом на 31 січня 2020 року заборгованість по сплаті аліментів боржника [PERSON] складає 147 450,00 грн. (а.с.13). Відповідно до нотаріально посвідченої заяви від 11 вересня 2020 року батько дитини [PERSON] надав згоду на позбавлення його батьківських прав відносно [PERSON] (а.с.72). Відповідно до висновку виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області як органу опіки та піклування № 1-17-446 від 18 серпня 2019 року (а.с.55-54) слідує, що служба у справах дітей вважає за недоцільне позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . V. Оцінка Суду. Щодо позбавлення батьківських прав. В даній ситуації Суд звертає увагу, що статтею 32 Конституції України передбачено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Сімейне життя - це особисті майнові та немайнові відносини між подружжям, іншими членами сім`ї, яке здійснюється на засадах, визначених у СК України: кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя (частина четверта статті 4); ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України (частина п`ята статті 5); регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя (частина четверта статті 7) та інше. Неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб (див. пункт 3.1 рішення Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012 у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України). Для Суду є безспірним, що в даних правовідносинах при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав відповідача відбувається втручання в його право на сімейне життя, яке не є абсолютним і може бути обмеженим в порядку передбаченому Конституцією України. З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітніх дітей не розлучатися з батьками і врахування при цьому «якнайкращих інтересів дитини» (статті 1, 9 Конвенції). Досліджуючи правомірність втручання в право відповідача на сімейне життя, Суд розуміючи місце Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року в сфері стандартів прав людини, вважає за необхідне звернутись до принципів викладених в статті 29 Декларації, згідно із якими: Кожна людина має обов`язки перед суспільством, у якому тільки й можливий вільний і повний розвиток її особи. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві. Отже, в даному випадку допускається обмеження прав особи, а процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК України (статті 164-167). Зокрема, відповідно до статті 164 СК України батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (пункт 2 частини першої). Тому, для Суду є беззаперечним те, що втручання у право відповідача має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. Так само, Суд знаходить, що втручання у право відповідача спрямоване на захист «прав і свобод» неповнолітньої дитини [PERSON] . Тобто, в даному випадку при втручанні у право відповідача вимоги статті 29 Декларації щодо законності та мети втручання дотримані. Судом за обставинами справи встановлено, що відповідач життям дитини не цікавиться, участі у вихованні не приймає, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, що негативно впливає на фізичний розвиток дитини, як складову виховання; не спілкується з дитиною, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню дитиною загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу; не створює умов для отримання дитиною належного виховання, що свідчить про ухилення нею від виконання своїх батьківських обов`язків. Вказані обставини, виходячи із положень статей 164-167 СК України, є підставою для позбавлення батьківських прав. Проте, в цій ситуації Суду залишається дослідити найважливіше і найскладніше питання наскільки позбавлення батьківських прав буде відповідати інтересам неповнолітнього [PERSON] , і чи не має в даному випадку підстав для попередження відповідачки щодо зміни свого відношення до виховання дитини без позбавлення батьківських прав (пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»). Отже, згідно з пунктом 1 статті 3 Конвенції дитина наділяється правом на те, щоб її найкращі інтереси оцінювалися і бралися до уваги в якості першочергового міркування при прийнятті в її відношенні будь-яких дій або рішень як в державній, так і в приватній сфері. Більш того, в ньому втілений один з фундаментальних принципів Конвенції. Європейський Суд в своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (наприклад див. пункт 100 рішення у справі «Мамчур проти України». Повертаючись до обставин даної справи та оцінюючи проблему забезпечення як найкращих інтересів малолітньої дитини [PERSON] , Суд підкреслює, що з огляду на те, що розлучення з батьками надає тяжкий вплив на дитину, таке розлучення повинно проводитися лише в крайньому випадку, наприклад коли існує небезпека неминучого заподіяння дитині шкоди або в інших необхідних випадках; розлучення не повинно проводитися, якщо дитина може бути огороджена від розлучення за допомогою менш радикальних заходів. Перш ніж вдатися до розлучення, держава повинна надати батькам сприяння у виконанні ними своїх батьківських обов`язків і відновити або зміцнити здатність сім`ї піклуватися про свою дитину, за винятком тих випадків, коли розлучення необхідне в інтересах захисту дитини. Матеріальна скрута не можуть служити виправданням для розлучення дитини зі своїми батьками. В ситуації, що розглядається розлучення відповідача з дитиною відбулося за ініціативи відповідача, яка жодним чином не продемонстрував Суду свого бажання в поновленні сімейних стосунків з дитиною. За таких обставин, без бажання відповідача, держава позбавлена можливості посприяти йому у виконанні ним своїх батьківських обов`язків. Також, важливим для Суду є те, що при позбавленні батьківських прав відповідач, відносини, які склались між ним і дитиною не зміняться, тому що вони тривалий час разом не проживають. Так само, позбавлення батьківських прав змінить ситуацію в бік поліпшення піклування про неповнолітню дитину, що як наслідок буде сприяти захисту інших прав дитини. Отже, Суд зауважує, що в даних правовідносинах позбавлення батьківських прав буде сприяти інтересам малолітнього [PERSON] , і в подальшому зможе гарантувати повну та ефективну реалізацію прав дитини. Крім того, Суд звертає увагу, що взаємовідносини між дитиною та батьком склались таким чином, що дитина протягом більшого періоду свого життя проживає окремо від батька, а тому в даній ситуації Судом будуть враховані «інтереси дитини» в широкому розумінні на поняття сім`ї (включаючи біологічних батьків) (стаття 5 Конвенції про права дитини). Суд повторює, що важливим в даній ситуації є те, що позбавлення батьківських прав не призведе до відібрання дитини у батька, оскільки він з нею не проживає протягом тривалого часу, так само даний захід не виключає можливість побачення батька із своєю дитиною. Тобто, позбавлення батьківських прав відповідача фактично не змінить тривалу існуючу ситуацію між батьком та дитиною. Окремо Суд наголошує, що застосовуваний захід не є виключно безстроковим і відповідач має право у випадку зміни своєї поведінки на поновлення батьківських прав в порядку передбаченому СК України (стаття 169). В даних правовідносинах Судом були створені передумови для дотримання процедури вирішення питання про втручання в право відповідача в її сімейне життя та при визначенні «якнайкращих інтересів дитини». Зокрема, враховуючи складність питання, що розглядається було призначено підготовче судове засідання, в яке були викликані всі сторони, була забезпечена участь в розгляді справи органів служби у справах дітей, які мали можливість перевірити умови проживання дитини, питання вирішувалось з наданням можливості відповідачу, як висловити свою думку, так змінити своє відношення до виховання дитини. Отже, зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, Суд розцінює як ухилення від виховання дитини відповідачем, свідомого нехтування ним своїми обов`язками і не бажанням виконувати їх, що є підставою для позбавлення батьківських прав. Таким чином, в даній конкретній ситуації існують виключні обставини, за яких відповідач може бути позбавленою батьківських прав, що не суперечить статті 9 Конвенції і в такому випадку Судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дітей», оцінка яких включала в себе оцінку і знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення в даному випадку стосовно даної особи. За таких обставин суд доходить до висновку про задоволення позову. Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

Outcome: approved