Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-09 00:00:00

І. Короткий виклад обставин справи Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики у формі розписки, посилаючись на те, що 02.10.2020 року відповідачка отримала у неї в борг 64 600 грн., про що власноручно написала розписку. Зазначає, що кошти відповідачка в повному обсязі не повернула та ухиляється від вирішення питання повернення боргу, тому просить суд стягнути в її користь несплачений борг за договором позики, 3% річних та інфляційні збитки, згідно наданого розрахунку. 13.10.2021 року позивачкою подано заяву про зменшення позовних вимог у зв`язку із частковим поверненням відповідачкою суми боргу. Відповідно до такої заяви [PERSON] просить стягнути з відповідачки 56 771,16 грн, з яких: 49 145,44 грн суми боргу, 1593,72 грн процентів за користування грошовими коштами та 6032,00 грн інфляційних збитків. ІІ. Позиція учасників справи Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, однак в матеріалах справи міститься її заява про проведення розгляду справи без її участі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлялася про час та місце слухання справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с.26) та оголошенням на сайті Судової влади України про її виклик в судове засідання (а.с.40). Відзиву до суду від відповідачки не надходило. ІІІ. Процесуальні дії у справі 14.06.2021 року ухвалою суду відмовлено позивачці у задоволенні заяви про забезпечення позову. Ухвалою суду від 30.08.2021 року постановлено ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, проведення розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 29.09.2021 року закрито підготовче провадження по даній справі та таку призначено до судового розгляду по суті. ІV. Встановлені судом фактичні обставини справи 02.10.2020 року між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до якого остання отримала від позивачки грошові кошти. На підтвердження укладення зазначеного договору позики відповідачем [PERSON] було складено розписку від 02.10.2020 року, в якій остання вказала, що отримала від [PERSON] у позику готівкові кошти в розмірі 64 600 грн. Вищевказана боргова розписка містить у собі інформацію щодо отримання позичальником коштів в борг та зобов`язання щодо повернення боргу у строк - до 20 жовтня 2020 року (а.с.22). Відповідачкою здійснено часткове погашення боргу декількома платежами на загальну суму 14 454,56 грн, що підтверджено квитанціями від 16.10.2020 року (а.с.32-33), від 10.11.2020 року (а.с.34) та від 15.06.2021 року (а.с.35). Станом на день звернення з позовом відповідачка [PERSON] не повернула [PERSON] передані в позику грошові кошти у повному обсязі, у зв`язку з чим така змушена звернутись до суду із даним позовом. 13.10.2021 року позивачкою подано заяву про зменшення позовних вимог, згідно якої вона просить (з урахуванням часткового повернення відповідачкою основної суми боргу) стягнути з відповідачки 49 145,44 грн суми боргу, 1593,72 грн процентів за користування грошовими коштами та 6032,00 грн інфляційних збитків, а всього 56 771,16 грн. V. Застосоване судом законодавство Відповідно до положень ст.1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з цим принципом норми цивільного законодавства не передбачають такого способу захисту як визнання дійне законними. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ч.ч. 1-4 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Положеннями статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Статтею 6 ЦК встановлено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч.2 ст.16 ЦК України. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Вказане підтверджується правовою позицією Верховного Суду України, викладеної в постановах від 08 червня 2016 року (справа №1103цс), від 12 квітня 2017 року (справа №442/8157/15-ц). Аналогічний правовий висновок міститься і в постанові Верховною Суду України від 18 вересня 2013 року (№6-63цс13) та в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року (№6-50цс16). Зокрема, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу №6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, як вбачається з правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи №6-79цс14, відповідно до норм ст.ст.1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. Відповідно до вимог частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. У відповідності до ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.18 своєї постанови №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз`яснив судам, що за змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс11). У пунктах 45, 46 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року (справа № 340/385/17 провадження № 14-495цс19) зазначено наступне. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі №6-49цс12 і постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18. Також аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 10 серпня 2021 року в справі № 473/995/18 (провадження № 61-6674св21). Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, як письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ч.1 ст.77, ч.2 ст.78, ст.79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Важливість етапу дослідження доказів для оцінки доказів полягає в тому, що забезпечується формування внутрішнього переконання суддів одразу з моменту надходження справи до суду і прийняття доказів, на етапі дослідження доказів, у процесі детального аналізу кожного з них у суду є можливість оцінити докази у своїй сукупності та порівняти їх, оскільки належна оцінка судом наявних у справі доказів є однією з гарантій права особи на справедливий судовий розгляд, зокрема в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ст.6) роль мотивувального судового рішення полягає в тому, що судом були досліджені всі надані докази і аргументи сторін. Таким чином, надання доказів, які мають бути належними, допустимими та достовірними з метою підтвердження своїх вимог та заперечень є процесуальним обов`язком сторін у справі. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. VІ. Висновки суду Наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 18 вересня 2013 року в справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14, та Верховного Суду, викладеній у постанові від 10 серпня 2021 року в справі № 473/995/18 (провадження № 61-6674св21). Досліджуючи боргову розписку від 02.10.2020 року, яка міститься в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що дана розписка є підтвердженням існування між сторонами договірних зобов`язань та є доказом факту передачі грошових сум позичальнику. Відповідачем не оспорено факту власноручного написання розписки від 02.10.2020 року. В матеріалах справи відсутні докази того, що договір позики, який укладений між сторонами є не чинним, його не дійсність не спростована, а тому зобов`язання за даними правочином підлягають до виконання. Також з матеріалів справи не вбачається, що договір було укладено внаслідок обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або укладення ним договору позики під впливом тяжкої обставини. Стороною позивача доведено факт укладення договору позики, факт отримання відповідачем [PERSON] коштів та порушення останньою зобов`язання щодо їх повернення, а відповідач [PERSON] , в свою чергу, на надала до суду належних та допустимих доказів, які б спростували обставини, викладені у позовній заяві та заяві про зменшення позовних вимог. Отже, стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] підлягає несплачена сума основного боргу за договором позики у формі розписки від 02.10.2020 року у розмірі 49 145,44 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд вважає встановленою наявність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги про стягнення 3% річних від суми простроченої заборгованості та інфляційних втрат. Відповідно до розрахунків наданих позивачем: за розпискою від 20.10.2020 року 3% річних від суми простроченої заборгованості за період з 11.11.2020 року по 22.10.2021 року становить 1 593,72 грн, та інфляційні втрати становлять 6 032,00 грн. Враховуючи, що 16.10.2020 року відповідачем повернуто позивачу частину боргу в розмірі 4954,56 грн та 10.11.2020 року - 5500 грн, то сума заборгованості за період з 11.11.2020 року по 14.06.2021 року включно становить 54 145,44 грн. Із врахуванням того, що 15.06.2021 року відповідачем повернуто позивачу частину боргу в розмірі 5 000 грн, то сума заборгованості за період з 15.06.2021 року по 09.11.2021 року включно становить 49 145,44 грн. Проценти за користування коштами відповідно до ст. 625 ЦК України розраховуються судом за період з 11.11.2020 року по 10.11.2021 року (день розгляду справи судом) за формулою: Проценти = Сума боргу ? Процентна ставка (%) / 100% ? Кількість днів / Кількість днів у році, де: Сума боргу - сума простроченого боргу; Процентна ставка (%) - проценти річних; Кількість днів - кількість днів прострочення зобов`язання; Кількість днів у році - кількість днів у календарному році. За період розрахунку з 11.11.2020 року по 31.12.2020 року кількість днів прострочення зобов`язання становить 51 день. Проценти = 54 145,44 грн. (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 51 (кількість днів) / 366 (днів у році) = 226,35 грн. За період розрахунку з 01.01.2021 року по 14.06.2021 року кількість днів прострочення зобов`язання становить 165 днів. Проценти = 54 145,44 грн. (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 165 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 734,30 грн. За період розрахунку з 15.06.2021 року по 09.11.2021 року кількість днів прострочення зобов`язання становить 149 днів. Проценти = 49 145,44 грн. (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 149 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 601,86 грн. Отже, всього за період з 11.11.2020 року по 10.11.2021 року сума трьох процентів річних від простроченої суми становить 1 562,51 грн. Разом з тим, суд вважає необхідним здійснити розрахунок інфляційних втрат станом на 30 вересня 2021 року, оскільки станом на день розгляду справи індекси інфляції, опубліковані у газеті «Урядовий Кур`єр», за всі календарні місяці розрахункового періоду включно по вересень 2021 року. Станом на день розгляду даної справи індекс інфляції за жовтень 2021 року в газеті «Урядовий Кур`єр» не опубліковано. Так, інфляційні втрати розраховуються шляхом множення суми заборгованості на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка виникла з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу виникла з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права від 17.07.2012 № 01-06/928/2012). Враховуючи, що 16.10.2020 року відповідачем повернуто позивачу частину боргу в розмірі 4954,56 грн та 10.11.2020 року - 5500 грн, то сума заборгованості за період з 11.11.2020 року по 14.06.2021 року включно становить 54 145,44 грн. Розрахунки судом здійснено за наступними формулами: Сукупний індекс інфляції = 101,30% ? 100,90% ? 101,30% ? 101,00% ? 101,70% ? 100,70% ? 101,30% = 108,490% (за період Листопад 2020 - Травень 2021). Інфляційні нарахування = 54 145,44 грн. (сума боргу) ? 108,490% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 54 145,44 грн. (сума боргу) = 4 597,16 грн. Отже, за період з 11.11.2020 року по 14.06.2021 року включно сума збитків від інфляції становить 4 597,16 грн. Із врахуванням того, що 15.06.2021 року відповідачем повернуто позивачу частину боргу в розмірі 5 000 грн, то сума заборгованості за період з 15.06.2021 року по 30.09.2021 року включно становить 49 145,44 грн. Сукупний індекс інфляції = 100,20% ? 100,10% ? 99,80% ? 101,20% = 101,301% (за період Червень 2021 - Вересень 2021). Інфляційні нарахування = 49 145,44 грн. (сума боргу) ? 101,301% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 49 145,44 грн. (сума боргу) = 639,28 грн. Отже, у період з 15.06.2021 року по 30.09.2021 року включно сума збитків від інфляції становить 639,28 грн. Відтак, загальна сума збитків від інфляції за період 11.11.2020 року по 30.09.2021 року включно становить 5 236,44 грн. На підставі вищенаведеного, врахувавши те, що матеріалами справи підтверджено факт отримання відповідачем [PERSON] позики від позивачки в сумі 64 600 грн, відповідач пропустив строк виконання зобов`язання, оскільки в позикодавця [PERSON] наявний борговий документ - розписка про отримання позичальником [PERSON] , грошових коштів, що свідчить про існування невиконаного зобов`язання, суд дійшов висновку, що наявні правові підстави для часткового задоволення позовних вимог [PERSON] до відповідача [PERSON] , з наведених вище мотивів та підстав. VІ. Судові витрати Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивача звільнено від сплати судового збору згідно п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», що підтверджено пенсійним посвідченням № [NUMBER] від 23.03.2021 року. Враховуючи те, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, позивачку [PERSON] звільнено від сплати такого, а позовні вимоги задоволено частково, то суд вважає, що відповідачки [PERSON] в дохід держави слід стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 894,78 грн.

Outcome: partial