Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-14 00:00:00

Київська міська психоневрологічна лікарня № 2 звернулася до суду з вказаною заявою, посилаючись на те, що [PERSON], [INFO], 05.08.2016 року була оглянута дільничним лікарем-психіатром Харамбурою І.М. Ґрунтуючись на даних огляду лікар дійшла висновку про необхідність госпіталізації [PERSON] у психіатричний стаціонар в зв'язку з наявністю у неї тяжкого психічного розладу, який обумовлює суттєву шкоду її здоров'ю внаслідок погіршення психічного стану в разі не надання особі психіатричної допомоги. Підставою для такого висновку є також відомості про поведінку [PERSON], які надійшли від опікуна - [PERSON] Стан хворої [PERSON] на момент її огляду дільничним лікарем-психіатром 05.08.2016 року дозволяє зробити висновок, що лікування [PERSON] можливий тільки в умовах психіатричного стаціонару. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08.11.2007 року [PERSON] визнана недієздатною, тому отримати її усвідомлену згоду на госпіталізацію до психіатричного стаціонару не є можливим. Опікун [PERSON] - [PERSON] згодна з госпіталізацією підопічної до психіатричного стаціонару. В судовому засіданні представник заявника викладені в заяві обставини та вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Зазначила, що хвора не може контролювати свою поведінку, вона дратівлива, агресивна. Остання госпіталізація була з 15.03.2016 року по 08.07.2016 року. Останній місяць [PERSON] була вдома. Цей час не можливо було контролювати прийом ліків. Крім того, вона ліки ховає, не слідкує за собою, не орієнтується в просторі. Коли вона була на прийомі, то казала, що приїхала на машині, яку сама вела. Опікун розповідала, що хвора розмовляє сама з собою. Опікун не може контролювати прийом ліків, тому необхідно помістити [PERSON] до стаціонару. Окрім того, соматичне обстеження можливе лише на стаціонарі. В судовому засіданні [PERSON], яка є опікуном [PERSON], заяву підтримала, просила її задовольнити. Зазначила, що на сьогоднішній день стан здоров'я та поведінки сестри не відповідають нормальному людському стану, сильно забуває, поведінка агресивна, галюцинації, не орієнтується вдома та на вулиці. В судовому засіданні [PERSON] зазначила, що згодна підлікуватися, в лікарні їй непогано. Ліки приймає лише від тиску, коли болить голова. Інші ліки не приймає. В судовому засіданні представник прокуратури заяву підтримав. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню. В суді встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11.09.2007 року [PERSON] визнано недієздатною. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08.11.2007 року опікуном [PERSON] призначено [PERSON]. 05.08.2016 року [PERSON] була оглянута лікарем-психіатром, під час огляду хвора була грубо орієнтована в оточуючому, не визнавала свій вік, плутала події минулого, дратівлива, афектується. До стану не критична. Опікун пояснювала, що її підопічна перешкоджає догляду за нею (вперта, негативістична), намагається «піти додому», на вулиці блукає. З висновку лікаря-психіатра № 1556-2 від 05.09.2016 року слідує, що [PERSON] перебуває під наглядом психіатра з 2000 року з діагнозом - Хвороба Альцгеймера, ранній початок; деменція з психопатоподібними включеннями. Багаторазово лікувалася в КМПНЛ № 3, востаннє з 15.03.2016 року по 02.07.2016 року. Визнана інвалідом ІІ групи безстроково (2000 рік). Психічне захворювання [PERSON] має хронічний перебіг з прогресуванням проявів деменції, вираженими психопатоподібними розладами, схильністю до бродяжництва, антисоціальної поведінки, що є потенційно небезпечним для неї. Лікар-психіатр вважає, що враховуючи поточний психічний стан хворої за доцільне вирішити питання про госпіталізацію хворої [PERSON] до психіатричного стаціонару без її усвідомленої згоди. Відповідно до ч. 2 ст. 281 ЦПК України справа за заявою про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку чи про припинення надання амбулаторної психіатричної допомоги, госпіталізацію у примусовому порядку розглядається в присутності особи, щодо якої вирішується питання про надання їй психіатричної допомоги у примусовому порядку, з обов'язковою участю прокурора, лікаря-психіатра, представника психіатричного закладу, що подав заяву, та законного представника особи, щодо якої розглядаються питання, пов'язані з наданням психіатричної допомоги. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа госпіталізується до психіатричного закладу добровільно - на її прохання або за її усвідомленою згодою. Особа віком до 14 років (малолітня особа) госпіталізується до психіатричного закладу на прохання або за згодою її батьків чи іншого законного представника. Особа, визнана у встановленому законом порядку недієздатною, госпіталізується до психіатричного закладу на прохання або за згодою її опікуна. У разі незгоди одного із батьків або відсутності батьків чи законного представника госпіталізація неповнолітнього до психіатричного закладу проводиться за рішенням (згодою) органу опіки та піклування, яке може бути оскаржено до суду. Згода на госпіталізацію фіксується у медичній документації за підписом особи або її законного представника та лікаря-психіатра. Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 2-рп/2016 від 01.06.2016 року, Конституційним Судом України вказано такий порядок виконання цього рішення: до моменту законодавчого врегулювання питання забезпечення судового контролю за госпіталізацією до психіатричного закладу недієздатної особи на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра така госпіталізація можлива лише за рішенням суду. Вказаним рішенням визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення третього речення частини першої статті 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» від 22.02.2000 року № 1489-ІІІ з наступними змінами у взаємозв'язку з положенням частини другої цієї статті стосовно госпіталізації особи, визнаної у встановленому законом порядку недієздатною, до психіатричного закладу на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра без судового контролю. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Оскільки процесуальним законодавством не передбачено порядок розгляду заяви про надання психіатричної допомоги в добровільному порядку, тому суд застосовує норму ст. 282 ЦПК України. Згідно ч. 2 ст. 282 ЦПК України рішення про задоволення заяви лікаря-психіатра, представника психіатричного закладу є підставою для надання відповідної психіатричної допомоги у примусовому порядку. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved