Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-04 00:00:00

КЗ «Борзнянська спеціалізована школа-інтернат І-ІІІ ступенів з поглибленим вивченням окремих предметів та курсів» звернулась до суду з даним позовом, в якому просить позбавити [PERSON] батьківських прав щодо її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та стягнути з [PERSON] на утримання сина щомісячно аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів доходу відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку на користь закладу або особи, де буде виховуватися дитина. Свої вимоги обгрунтовує тим, що відомості про батька малолітнього [PERSON] записані за вказівкою матері дитини; мати дитини [PERSON] періодично працює без оформлення трудових відносин, зловживає алкогольними напоями, ухиляється від виконання батьківських обов`язків по відношенню свого сина, який з 01 вересня 2018 року перебуває в КЗ «Борзнянська спеціалізована школа-інтернат І-ІІІ ступенів з поглибленим вивченням окремих предметів та курсів», не цікавиться життям та навчанням [PERSON] , відвідує його рідко й ці зустрічі є короткотривалими, батьківській збори, шкільні та класні свята не відвідує, додому сина не забирала, матеріально не забезпечує, з 2014 року [PERSON] перебуває на обліку у службі в справах дітей як такий, що опинився в складних життєвих обставинах, але виховна робота з матір`ю не дала позитивного результату. Представники позивача та органу опіки та піклування в судовому засіданні заявлені вимоги підтримали й просили їх задовольнити з вищевказаних підстав; вважають, що позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо її сина [PERSON] буде відповідати інтересам дитини. На виконання положень ч.1 ст.12 Конвенції ООН від 20.11.1989р. «Про права дитини», яка ратифікована Україною 27.02.1991р., ст.171 СК України в судовому засіданні була заслухана думка самої дитини [PERSON] , який пояснив, що мати відвідувала його в школі-інтернат, в лікарні, купувала їжу, одяг, не хоче, щоб її позбавили батьківських прав. Відповідачка відзиву на позов не подала; в судовому засіданні позов не визнала й пояснила, що дійсно раніше мало приділяла уваги своєму сину [PERSON] , надаючи перевагу особистому життю, але вже стала на шлях виправлення, з квітня місяця 2019 року взагалі не вживає спиртних напоїв, працює неофіційно, оскільки важко знайти постійну роботу, приводить в порядок будинок, щоб мати можливість забирати сина додому, обіцяє в подальшому належним чином виконувати свої батьківські обов`язки й просить не розлучати її з сином. Заслухавши пояснення учасників справи, з`ясувавши думку дитини, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Положеннями ч.1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989р., ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991р. (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст.18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. В ст.7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною належної освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно з ч.2, 4 ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Згідно з п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Згідно з п.1 ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя. В п.47, 49 рішення Європейського Суду з прав людини в справі «Савіни проти України» від 18.12.2008р. зазначено, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст.8 Конвенції. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у п.2 ст.8 Конвенції, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві». Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин; отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини. Положеннями п.15, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30.03.2007р. також передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Як встановлено в судовому засіданні й вбачається з матеріалів справи, [PERSON] (відповідачка по справі) є матір`ю малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , відомості про батька якого [PERSON] записані за вказівкою матері згідно з ч.1 ст.135 СК України; [PERSON] зареєстрована й проживає в [ADDRESS] . З 01 вересня 2018 року [PERSON] року перебуває та навчається в КЗ «Борзнянська спеціалізована школа-інтернат І-ІІІ ступенів з поглибленим вивченням окремих предметів та курсів» Свідок [PERSON] суду пояснила, що з 2012 року сім`я [PERSON] періодично перебувала під соціальним супроводом в зв`язку з алкогольною залежністю матері, з якою проводилася роз`яснювальна робота щодо необхідності піклуватися про сина [PERSON] ; відповідачка хотіла забрати сина на канікули додому, але їй не дозволили цього зробити через неналежні санітарно-побутові умови. Після того, як [PERSON] пішов до школи, [PERSON] фактично забулась про нього. Борзнянською РДА 15 травня 2019 року було надано висновок про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо її малолітнього сина [PERSON] . Однак, даючи оцінку зазначеному письмовому висновку органу опіки та піклування, з огляду на приписи ч.6 ст.19 СК України суд не може з ним погодитися, оскільки він є недостатньо обгрунтованим, прийнятим на підставі неповно зібраних документів, які стосуються справи, як то передбачено вимогами ч.5 ст.19 СК України. Зокрема, соціальними службами залишились неперевіреними ті обставини, що [PERSON] стала на шлях виправлення, з квітня місяця 2019 року перестала вживати спиртні напої, в матеріалах перевірки був відсутній акт обстеження житлово-побутових умов будинку відповідачки; проведене за ініціативою суду дане обстеження є формальним, оскільки в акті відсутня конкретизація, не зазначено в чому виражається віддання матері переваги особистому життю, схильності до вживанню алкоголю. Доводи представників позивача та третьої особи щодо схильності відповідачки на даний час до зловживання алкогольними напоями не підтверджені належними та допустимими доказами. Інших відомостей, які були покладені в основу висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо її сина [PERSON] та могли б вказувати на ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків, додані матеріали не містять. Той період (близько дев`яти місяців), що пройшов з часу неналежного виконання [PERSON] своїх батьківських обов`язків стосовно сина [PERSON] і про який йдеться у висновку органу опіки та піклування та в позовній заяві, на думку суду є недостатнім для прийняття рішення про позбавлення відповідачки батьківських прав. Позбавлення ж за рішенням суду [PERSON] батьківських прав стосовно двох її старших дітей не є передумовою та достатнім доказом доцільності позбавлення відповідачки батьківських прав й щодо сина [PERSON] . При цьому, слід зважити на ту обставину, що [PERSON] в судовому засіданні зазначила про вжиття заходів щодо свого виправлення, про що свідчить і її процесуальна поведінка (активне відстоювання своїх материнських прав у судовому засіданні, небайдужість до подальшої долі сина). Заслухана в судовому засіданні думка дитини зводиться до її бажання проживати з матір`ю однією сім`єю й не розлучатися з нею, що не суперечить її інтересам та узгоджується з наявними матеріалами справи. Отже, з урахуванням вищевказаних обставин, наразі відсутні виняткові обставини для застосування до відповідачки такого крайнього заходу як позбавлення її батьківських прав, а того часу, що син перебував окремо від матері, на думку суду було достатньо, щоб відповідачка усвідомила свою поведінку та змінила своє ставлення до виховання дитини. На даний час в якнайкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки з матір`ю, коли позивачем всупереч вимог ст.12, 81 ЦПК України не доведено належними й допустимими доказами, що ця сім`я є непридатна або неблагополучна. Оскільки відсутні підстави для позбавлення відповідачки батьківських прав, то не може бути й задоволена вимога про стягнення аліментів, яка є похідною і яку позивач пов`язує саме з позбавленням батьківських прав. Таким чином, враховуючи викладені обставини, в задоволенні позову необхідно відмовити, попередивши [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виховання свого сина та поклавши на орган опіки та піклування в особі Борзнянської райдержадміністрації контроль за виконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків. З огляду на положення п.14 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір за дану позовну заяву справлянню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed