Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-22 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача [PERSON] звернулася до суду з позовом до Комунального підприємства «Муніципальна варта» Чернігівської міської ради про визнання за нею права власності на металевий гараж, розташований по [ADDRESS] та залишення земельної ділянки, яка знаходиться під вищевказаним гаражем в її користуванні (а.с.15-18). Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що є спадкоємцем після смерті своєї сестри [PERSON] , яка за життя мала двокімнатну квартиру по [ADDRESS] та металевий гараж по [ADDRESS] . Через довгу судову тяганину вона не мала можливості отримати дозвіл на право користування вказаним гаражем. Зазначила, що вона є ветераном праці, маю низку захворювань, користується гаражем з 22.11.2005 року. В ньому знаходиться погріб, де зберігаються продукти харчування. Посилаючись на ст.316 та 344 ЦК України, просить визнати за нею право власності на вищевказаний металевий гараж за набувальною давністю. Також зазначила, що намагалася поспілкуватися із представниками відповідача, щоб не забирали гараж та залишили у її користуванні земельну ділянку, на якій знаходиться спірний гараж, проте її дії були марними. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи та інші процесуальні дії у справі Ухвалою суду від 23 травня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Чернігівську міську раду. 14.06.2019 року у встановлений строк від Комунального підприємства «Муніципальна варта» Чернігівської міської ради надійшов відзив, згідно якого просить відмовити у задоволенні позову, вважає вимоги, викладені у позовній заяві, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі. Зазначає, що земельна ділянка, на якій розташований гараж, знаходиться у комунальній власності територіальної громади м. Чернігова. У позивача відсутні документи, які підтверджують право власності або право користування земельною ділянкою під гаражем, і тому підстави для залишення земельної ділянки в користуванні [PERSON] відсутні. Рішеннями міської ради право на земельну ділянку, суміжну із багатоквартирними житловими будинками [ADDRESS] , для будівництва індивідуальних гаражів не надавалось. Крім того, згідно «Порядку демонтажу тимчасових (металевих) гаражів на території м. Чернігова» уповноваженим органом - Комунальним підприємством «Муніципальна варта» Чернігівської міської ради здійснюється виявлення гаражів, встановлених з порушеннями, передбаченими п. 2.1 Порядку. Також вказує, що відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Комунальне підприємство «Муніципальна варта» міської ради є уповноваженим представником власника - територіальної громади міста Чернігова в особі Чернігівської міської ради в сфері дотримання та виконання вимог законодавства про благоустрій населених пунктів та не уповноважене управляти майном відповідної територіальної громади, а тому не є належним відповідачем у справі (а.с.54-57). 12.06.2019 року від третьої особи Чернігівської міської ради надійшли пояснення по справі (а.с.37-42), відповідно до яких вказав, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження добросовісного, відкритого та безперервного володіння гаражем, правовстановлюючі документи на спірний об`єкт відсутні, а тому позивач не є добросовісним набувачем за правилами статті 344 ЦПК України. Зазначив, що тимчасовий металевий гараж, був виявлений на відстані 40 метрів від будинку [ADDRESS] та розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності територіальної громади міста Чернігова. Права на дану земельну ділянку не надавались, а отже вона являється землею, що перебуває в комунальній власності. Таким чином, даний гараж є незаконним об`єктом, оскільки на даний час розміщений із порушенням законодавства. Рішенням сесії Чернігівської міської ради затверджено «Порядок демонтажу тимчасових (металевих) гаражів на території м. Чернігова». КП «Муніципальна варта» ЧМР є уповноваженим органом, який здійснюється виявлення гаражу, який встановлено з порушеннями передбаченими п. 2.1 Порядку, про що складає акт, на гаражі розміщує інформаційне повідомлення про необхідність протягом двох тижнів з`явитись до уповноваженого органу та надати дозвільні документи на розміщення відповідного гаражу. Питання щодо розміщення тимчасового металевого гаражу по [ADDRESS] , було винесено на розгляд комісії з демонтажу, за результатами засідання якої прийнято протокольне рішення про внесення на розгляд виконавчого комітету Чернігівської міської ради пропозиції щодо демонтажу гаража по [ADDRESS] . 18 квітня 2019 року Виконавчим комітетом Чернігівської міської ради прийнято рішення №160 «Про демонтаж тимчасових (металевих) гаражів на території міста Чернігів», в тому числі і гараж по [ADDRESS] . Крім того, позивачка не зверталась належним чином до повноважних органів з приводу отримання земельної ділянки у користування. Використовуючи своє право 24.06.2019 року позивач подала відповідь на відзив (а.с.61-63) де зазначила, що через довгу судову тяганину не мала можливості отримати дозвіл на право користування металевим гаражем. Вона намагалася поспілкуватися із представниками КП «Муніципальна варта», щоб не відбирали гараж і земельну ділянку на якій він стоїть. Вважає, що всі умови набуття права власності за набувальною давністю нею дотримано. Ухвалою суду від 31.07.2019 року закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач позов підтримала та просила його задовольнити з підстав вказаних у позовній заяві та відповіді на відзив. Вважає, що належним відповідачем у даній справі є саме Комунальне підприємство «Муніципальна варта» Чернігівської міської ради, яке висунуло вимогу про демонтаж спірного гаражу. У встановленому порядку до Чернігівської міської ради із заявою про надання у користування земельної ділянки не зверталась. Представник відповідача в судове засідання не прибув, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи у його відсутність. Суд відповідно до положень ст.223 ЦПК України ухвалив проводити розгляд справи за відсутності представника відповідача на підставі наявних в матеріалах справи доказах. Представник третьої особи в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначив, що позивачем не обґрунтовані всі обставини, передбачені ст. 344 ЦК України, які необхідні для набуття права власності за набувальною давністю. Також, позивач із заявою про надання у користування спірної земельної ділянки не зверталась. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин Згідно архівного витягу із рішення виконавчого комітету Чернігівської міської Ради депутатів трудящих від 26 червня 1974 341 [PERSON] , яка є інвалідом загального захворювання, виділено у дворі будинку по [ADDRESS] земельну ділянку для розміщення тимчасових збірних металевих гаражів (а.с.48). Відповідно архівного витягу із рішення виконавчого комітету Новозаводської районної Ради депутатів м. Чернігова від 10 квітня 1995 року №61 [PERSON] , що проживає по [ADDRESS] , було дозволено, тимчасову експлуатацію металевого гаража, який раніше належав [PERSON] (а.с.47). [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.19). Відповідно до спадкової справи щодо майна померлої [PERSON] , спадкоємцями останньої є [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.91-153). Матеріали справи не містять доказів на підтвердження права власності на металевий гараж по [ADDRESS] за Позивач постійно проживає і зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою КП «Новозаводське» Чернігівської міської ради (а.с.23). Також, в судовому засіданні встановлено та не заперечується учасниками справи, що позивач користується гаражем, що розташований на відстані 40 метрів від будинку [ADDRESS]. 13.02.2019 року інспектором - ревізором КП «Муніципальна варта» Чернігівської міської ради було виявлено вищезазначений металевий гараж, який містить ознаки незаконного встановлення та підлягає демонтажу, а тому складено акт № 993 (а.с.45, 58). Згідно листа Управління земельних ресурсів Чернігівської міської ради від 10.06.2019 року №192/2019/2-08 земельна ділянка під металевим гаражем, що розташований на відстані 40 метрів від будинку [ADDRESS] у право власності чи право користування не надавалась (а.с.46). 18 квітня 2019 року рішенням Виконавчого комітету Чернігівської міської ради №160 «Про демонтаж тимчасових (металевих) гаражів на території міста Чернігів» вирішено демонтувати гараж по [ADDRESS] (інформаційне повідомлення № 993 ) як такий, що розміщений з порушенням пп. 1, 4 п. 2.1 Порядку демонтажу тимчасових (металевих) гаражів на території м. Чернігова (а.с.44). Свідок [PERSON] - сусід позивача, в судовому засіданні підтвердив, що [PERSON] користується гаражем, який знаходиться неподалік будинку [ADDRESS] . ІV. Норми права, які застосував суд та оцінка аргументів сторін Стаття 41 Конституції України зазначає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. У постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 викладені висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме статті 344 Цивільного кодексу України. Зокрема, правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для рухомого майна такий строк складає п`ять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. До такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 03 грудня 2018 року у справі № 153/608/171. Матеріали справи не містять доказів того, що власником спірного гаражу була [PERSON] , яка померла [INFO] . Вказаний гараж перебував у тимчасовому користуванні останньої. У відповідності до положень ч.1, 2 ст.123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання). Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр», право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою. Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Земельна ділянка, на якій розташований спірний гараж, знаходиться у комунальній власності територіальної громади м.Чернігова. Позивач не зверталась у встановленому порядку до повноважних органів з приводу отримання спірної земельної ділянки у користування. Чернігівською міською радою не приймались рішення щодо відмови у наданні у користування даної земельної ділянки. Отже, органом, уповноваженим управляти майном відповідної територіальної громади міста Чернігова є Чернігівська міська рада, а позов заявлено до Комунального підприємства «Муніципальна варта» Чернігівської міської ради, який є лише уповноваженим представником Чернігівської міської ради в сфері дотримання та виконання вимог законодавства про благоустрій населених пунктів та не уповноважена управляти майном відповідної територіальної громади. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Водночас частиною другою статті 51 ЦПК України передбачено, що якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Згідно з частиною третьою статті 53 ЦПК України якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення у справі може вплинути на права та обов`язки осіб, що не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. Отже саме позивачу належить право вибору відповідача. Судом, як у підготовчому судовому засіданні, так і в судовому засіданні, було роз`яснено позивачу право на звернення з клопотанням про залучення до участі у справі або заміну неналежного відповідача Комунальне підприємство «Муніципальна варта» Чернігівської міської ради на належного Чернігівську міську раду, яку ухвалою суду залучено до участі у справі як третю особу. Однак, позивач категорично відмовилась на заміну неналежного відповідача, оскільки вважає, що саме Комунальне підприємство «Муніципальна варта» Чернігівської міської ради порушує права на користування гаражем та земельною ділянкою, пред`явивши вимоги про демонтаж гаражу. Таким чином позовні вимоги заявлені до неналежного відповідача. За таких обставин суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до ст.141 ЦПК України, у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача. Ухвалою Новозаводського районного суду м.Чернігова від 23.05.2019 року позивача [PERSON] звільнено від сплати судового збору у даній справі. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи, що ухвалою суду від 23 травня 2019 року [PERSON] звільнено від сплати судового збору, а тому судові витрати компенсується за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed