Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-22 00:00:00

ЛКП «Залізничнетеплоенерго» в лютому 2021 року звернулося в суд з позовом, в якому просить стягнути солідарно із відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] 18216,54 грн. заборгованості по оплаті за спожиту теплову енергію за період з 01.09.2016 року по 28.02.2019 року. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що ЛКП «Залізничнетеплоенерго» є виробником і виконавцем послуг з надання теплової енергії населенню, в тому числі відповідачам за адресою: [ADDRESS] , якими вони користуються. Будинок за вказаною адресою обладнаний лічильником опалення і щомісячно підприємство отримує показники використання теплової енергії. Площа квартири відповідачів включена до всієї опалювальної площі будинку, на яку подається теплове навантаження. Факт надання теплоносія до будинку підтверджується відповідними актами про використання теплової енергії. Проте відповідачі належним чином не виконували своїх обов`язків щодо оплати послуг з надання теплової енергії, що й спричинило виникнення заборгованості за централізоване опалення за період з 01.09.2016 року по 28.02.2019 року в розмірі 18216,54 грн. Заборгованість за вказаний період відповідачами не погашалась. У зв`язку з цим ЛКП «Залізничнетеплоенерго» зверталося в суд із заявою про видачу судового про стягнення вказаної суми боргу, яку було задоволено. Разом з тим, ухвалою суду від 02.05.2019 року відповідний судовий наказ було скасовано, що дає підстави звернутися з вимогами про стягнення боргу в позовному провадженні. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 23.03.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідачам встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії такої ухвали для подання відзиву на позовну заяву. У вказаний строк відповідачами [PERSON] та [PERSON] подано 21.04.2021 року суду відзив на позовну заяву, в якому вони просять не задовольняти позовні вимоги позивача в повному обсязі, звільнити від сплати судового збору [PERSON] і [PERSON] , як осіб з інвалідністю першої групи, та [PERSON] , як особу з інвалідністю другої групи. Також просять, у разі задоволення позовних вимог позивача, застосувати трьохрічний строк позовної давності до моменту подання позовної заяви до суду від 01.02.2021 року, тобто лише з 01.02.2018 року. В обґрунтування такої своєї позиції покликаються зокрема на те, що між сторонами відсутній договір купівлі-продажу теплової енергії, розрахунки ЛКП «Залізничнетеплоенерго» за центральне опалення є сумнівними, оскільки дані таких відрізняються від квитанцій про оплату централізованого опалення і такі розбіжності свідчать про самовільне нарахування зі сторони ЛКП «Залізничнетеплоенерго», яке не вказує методику розрахунку вартості централізованого палення. Крім цього, зазначають про те, що технічна документація на внутрішньо-будинкову теплову мережу будинку на [ADDRESS] відсутня, як у відповідача, так і у балансоутримувача - ЛКП «Скнилівок», тому вважають, що за таких обставин і, враховуючи незаконне відключення частини квартир у будинку від мереж центрального опалення, експлуатація такої мережі в силу вимог Правил технічної експлуатації теплових установок і мереж, затверджених наказом Міністерства палива та енергетики України № 71 від 14.02.2007 року не допускається та забороняється, а також неможливо зробити технічного огляду внутрішньо-будинкової опалювальної системи їхнього будинку, що є обов`язком ЛКП «Залізничнетеплоенерго», який підприємство свідомо не виконує. У поданій 28.05.2021 року відповіді на відзив представник позивача вказує, зокрема, на те, що доводи відповідачів, в тому числі посилання на порушення позивачем Правил технічної експлуатації теплових установок і мереж, є безпідставними, оскільки приймання в експлуатацію теплових установою і мереж будинку на [ADDRESS] було здійснено до набрання чинності цих Правил, а за експлуатацію і ремонт трубопроводів опалення в будинку від границі розмежування до споживача несе балансоутримувач ЛКП «Скнилівок». 04.06.2021 року відповідачами [PERSON] і [PERSON] подано заперечення, де вони вказують на те, що всі теплові установки і теплові мережі, в тому числі мережа централізованого палення їхнього будинку, повинні експлуатуватись з дотриманням Правил технічної експлуатації теплових установок і мереж, чого не відбувається. У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Враховуючи наведене, відповідно до ч.8 ст.178\~ЦПК України та ч.5 ст.279 ЦПК України\~суд розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін, дослідивши зібрані у справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, оглянувши матеріали справи № 462/1947/19, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст.4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Збирання\~доказів у\~цивільних справах\~не є\~обов`язком суду,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Статтями 12, 81\~ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зі змісту ст.ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність достатності. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Об`єктом права власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379, 378 ЦК). Відповідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників) належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Частиною 1 ст.368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є співвласниками та зареєстровані в квартирі [ADDRESS] (а.с. 78). Відповідно до Закону України № 1198 «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії» від 10.04.2014 року ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» доповнено частиною 4 та визначено, виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація). Вказаний закон набрав чинності з дня його опублікування 07.06.2014 року, а тому нарахування оплати за теплову енергію для населення та проведення розрахунків із виконавцем послуг почалось з 01.07.2014 року. Позивач ЛКП «Залізничнетеплоенерго», яке відповідно до Закону України «Про теплопостачання» і Закону України «Про житлово-комунальні послуги», його статуту (а.с.10-21), є виробником і виконавцем послуг з надання теплової енергії населенню, надає такі послуги відповідачам до будинку, в якому вони проживають, на [ADDRESS] . Відповідно до розрахунку заборгованості за послуги теплопостачання у споживача за адресою: [ADDRESS] за період з 01.09.2016 року по 28.02.2019 року утворилась заборгованість у розмірі 18216,54 грн (а.с. 25). 01.04.2019 року\~Залізничним районним судом м.Львова\~за заявою ЛКП «Залізничнетеплоенерго» було видано судовий наказ про стягнення з відповідачів заборгованості за оплату теплової енергії у розмірі 18216,54 грн., який ухвалою цього ж суду від 02.05.2019 року був скасований (а.с. 45). У зв`язку з викладеними обставинами ЛКП «Залізничнетеплоенерго» 01.02.2021 року звернулося до суду з позовними вимогами. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст.11\~ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У відповідності до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору чи вимог цього Кодексу, а згідно ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Законом України «Про житлово-комунальні послуги»\~визначено основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки. Відповідно до ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. \~\~ Згідно ст.13\~цього Закону до житлово-комунальних послуг відносяться - комунальні послуги, в тому числі централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, цетралізоване опалення, та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Відповідно до ч.1\~ст19 цього Закону \~відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово- комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Пунктом 1 ч.1\~ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~визначено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої\~статті 20 цього Закону\~обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Статтею 19 Закону України «Про теплопостачання»\~встановлено обов`язок споживача оплатити надані послуги. Згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Обов`язок оплачувати житлово-комунальні послуги виникає у споживача з моменту користування цими послугами. При цьому, відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Так, відповідно до ч.2\~ст.205 ЦК України\~правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю для настання відповідних правових наслідків. Згідно зі\~ст.204 ЦК України\~правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. З матеріалів справи вбачається, що поведінка сторін свідчить про фактичне укладення ними договору про постачання теплової енергії для потреби опалення до квартири відповідачів, оскільки послуги позивачем надаються, а відповідач ними користується та жодних претензій з цього питання до позивача не заявляв. Відповідно до ст. 1 Закону «Про теплопостачання» місцева (розподільча) теплова мережа сукупність енергетичних установок, обладнання і трубопроводів, яка забезпечує транспортування теплоносія від джерела теплової енергії, центрального теплового пункту або магістральної теплової мережі до теплового вводу споживача. Згідно з пунктом 22 Типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення точками розподілу у багатоквартирному будинку, в яких здійснюється передача послуги централізованого опалення від виконавця споживачеві є відгалуження від стояків у межах квартири. Підведення централізованого опалення до стояка в межах квартири свідчить про виконання послуг позивачем. Таким чином, ЛКП «Залізничнетеплоенерго» виконало свої зобов`язання щодо надання послуг централізованого опалення. У разі наміру споживача припинити надання послуг з централізованого теплопостачання, останній не позбавлений можливості у передбачений законом спосіб провести відключення квартири від мереж теплопостачання. Водночас, факт надання теплоносія до будинку підтверджується актами (а.с.26-44). Площа квартири відповідачів включена до всієї опалювальної площі будинку, на яку подається теплове навантаження. Таким чином, між позивачем та відповідачами фактично склалися правовідносини з надання комунальних послуг і оплати за них. Доказів того, що позивач неналежним чином чи не в повному обсязі надає відповідачам послуги з центрального опалення відповідачами суду не надано, з матеріалів справи вбачається, що вони від таких послуг не відмовлялися та використовували для власних потреб, тим самим визнавали наявність правовідносин з ЛКП «Залізничнетеплоенерго». Враховуючи наведене,\~суд дійшов\~висновку,\~що,\~оскільки послуги\~з теплопостачання\~надавались,\~відповідачі ними\~фактично користувалися,\~то вони\~підлягають оплаті,\~а доводи\~відповідачів з\~цього приводу\~є неприйнятними,\~такими,\~що не\~ґрунтуються на\~законі та\~не відповідають\~фактичним обставинам,\~встановленим у\~даній справі. Наведене свідчить також про безпідставність посилань відповідачів в заперечення проти позову на відсутність технічної документації на внутрішньо-будинкову теплову мережу будинку на [ADDRESS] , відключення частини квартир цього будинку від системи централізованого опалення (а.с. 84-88), адже ці обставини вказують на технічні аспекти функціонування внутрішньо-будинкової теплової мережі та самі по собі не можуть свідчити про неотримання відповідачами послуг позивача з теплопостачання чи неотримання таких послуг в заявленому ЛКП «Залізничнетеплоенерго» розмірі. Крім цього, згідно акта від 08.08.2006 року розмежування балансової належності тепломереж і експлуатаційної відповідальності сторін між ЛКП «Залізничнетеплоенерго» і ЛКП «Скнилівок» (а.с. 106) за експлуатацію і ремонт трубопроводів опалення і гарячого водопостачання від границі розмежування до споживача, тобто всередині будинку, несе не ЛКП «Залізничнетеплоенерго», а балансоутримувач будинку. Як встановлено під час розгляду справи та підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.25), відповідачі не оплачували ЛКП «Залізничнетеплоерего» за центральне опалення з 01.09.2016 року по 28.02.2019 року, внаслідок чого в них утворилась заборгованість перед позивачем за цей період в розмірі 18216,54 грн., розмір якої відповідачами не спростовано, вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б ставили під сумнів правильність нарахування суду не надано. Відповідно до\~ст.541 ЦК України\~солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. У разі солідарного обов`язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників, так і від будь-кого з них окремо (ч.1\~ст. 543 ЦК України). Виходячи з наведеного та враховуючи, що порушені права позивача в результаті неотримання оплати за надані послуги підлягають судовому захисту, з\~відповідачів\~в солідарному порядку підлягає стягненню на користь позивача заборгованість за\~теплову енергію, яка утворилась з\~01.09.2016 року по 28.02.2019 року. Відповідачі посилаються на необхідність застосування судом наслідків спливу позовної давності. Відповідно до\~ст.256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Згідно зі\~ст.257 ЦК України\~загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1, 2 ст.264 ЦК України\~перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, позовна давність переривається у разі пред`явлення позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Позивачем пред`явлено позов про стягнення заборгованості за період 01.09.2016 року по 28.02.2019 року. Відповідачем заявлено про застосування наслідків спливу трирічної позовної давності. Водночас у справі встановлено, що позивач вже звертався 27.03.2019 року із заявою про видачу судового наказу, за наслідками розгляду якої\~Залізничним районним судом м.Львова\~01.04.2019 року був виданий\~судовий наказ у справі №\~462/1947/19\~про стягнення заборгованості за той же період, проте за заявою відповідачів 02.05.2019 року цей судовий наказ скасовано. Зважаючи на вказану обставину, суд дійшов висновку, що наслідком звернення до суду 27.03.2019 року із заявою про видачу судового наказу є переривання позовної давності, тому вимоги позивачем заявлено в межах позовної давності за період з 01.09.2016 року по 28.02.2019 року. Судовий наказ відповідно до ч.1 ст.160 ЦПК України є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст.161 ЦПК України. Ураховуючи те, що судовий захист права на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання заяви про видачу судового наказу перериває перебіг позовної давності. Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23.05.2018 року у справі №216/5756/15-ц (провадження № 61-13753св18). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). В зв`язку з цим, суд дійшов висновку про обґрунтованість та необхідність задоволення позовних вимог ЛКП «Залізничнетеплоенерго» про солідарне стягнення з відповідачів 18216,54 грн.\~заборгованості по оплаті за спожиту\~теплову енергію за період з 01.09.2016 року по 28.02.2019 року. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, враховуючи, що [PERSON] є особою з інвалідністю ІІ групи, а [PERSON] та [PERSON] особами з інвалідністю І групи (а.с. 81-83), які звільнені від сплати судового збору, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача 567,50 (2270 : 4) грн. судового збору, а іншу частину сплаченого позивачем судового збору в розмірі 1702,50 грн. компенсувати останньому за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: approved