Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-15 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог. В вересні 2021 року [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, який обґрунтувала тим, що на підставі наказу ІРГТ ім. М.В. Зубця НААН №58-К від 04 липня 2016 року вона була звільнена з посади провідного юрисконсульта на підставі п.6 ст.40 КЗпП України. 01 серпня 2017 року на картковий рахунок [PERSON] , відкритий в АТ «Райффайзен Банк», була перерахована грошова сума у розмірі 1960 гривень 73 копійки з вказівкою призначення платежу - виплата заробітної плати. Позивач вказала на те, що у вказаний період вона не працювала в ІРГТ ім. М.В. Зубця НААН. У зв`язку з цим, вона звернулась до ІРГТ ім. М.В. Зубця НААН з приводу роз`яснення цієї виплати. Листом №08/152 від 14 липня 2021 року було роз`яснено, що в серпні 2017 року їй була нарахована вихідна допомога у розмірі 2435 гривень 70 копійок. На підставі Податкового кодексу України з вихідної допомоги були утримані: військовий збір - 36 гривень 54 копійки та податок на доходи фізичних осіб - 438 гривень 43 копійки, сума до видачі склала 1960 гривень 73 копійки. З вказаним розрахунком позивач категорично не погоджується, вказавши на те, що при розрахунку вихідної допомоги ІРГТ ім. М.В. Зубця НААН було неправильно розраховано середньомісячне число робочих днів та як наслідок невірно розрахована сума вихідної допомоги. У зв`язку з цим, [PERSON] просила стягнути з ІРГТ ім. М.В. Зубця НААН на свою користь недонараховану суму вихідної допомоги у розмірі 811 гривень 90 копійок, завдану їй моральну шкоду у розмірі 12000 гривень, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 серпня 2017 року по 31 жовтня 2021 року у розмірі 63044 гривні 04 копійки. Крім цього, просила зобов`язати ІРГТ ім. М.В. Зубця НААН внести зміни до персоніфікованого обліку про застраховану особу щодо нарахувань виплаченої вихідної допомогу при звільненні. ІІ. Процесуальні дії у цивільній справі. Ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області 01 листопада 2021 року було відкрито провадження у цивільній справі та вирішено розгляд цивільної справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.24-25). ІІІ. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача. У судовому засіданні позивач підтримала пред`явлений позов та наполягала на його задоволенні у повному обсязі. Представник відповідача Максименко Ю.П. надав до суду відзив на позовну заяву, яким просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень вказав, що вихідна допомога позивачу була виплачена у розмірі середньомісячного заробітку за фактично відпрацьований час у 2016 році. Розмір вихідної допомоги [PERSON] був розрахований наступним чином: (2583 гривні 68 копійок (заробітна плата за травень 2016 року + (1475 гривень 79 копійок (заробітна плата за червень 2016 року) / (15 (фактично відпрацьовані дні в травні 2016 року + (10 (фактично відпрацьовані дні в червні 2016 року) / 2 = (162,38 ? 15)= 2435 гривень 70 копійок. Від вказаної суми належить відняти суму податку на доходи фізичних осіб у розмірі 438 гривень 43 копійки та суму військового збору у розмірі 36 гривень 54 копійки. Тому сума вихідної допомоги отриманої [PERSON] становить 1960 гривень 73 копійки. Крім цього, рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 04 серпня 2017 року, яке залишене без змін постановою Верховного Суду від 25 липня 2019 року, з ІРГТ ім. М.В. Зубця НААН на користь [PERSON] вже було стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку з несвоєчасною виплатою даної вихідної допомоги. Представник відповідача також вказав на те, що [PERSON] звернулась до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з пропуском строку, передбаченого ч.1 ст.233 КЗпП України. Крім цього, позивачем не доведено та не надано суду жодних доказів спричинення їй моральної шкоди. IV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Встановлено, що [PERSON] працювала на посаді провідного юрисконсульта ІРГТ ім. М.В. Зубця НААН. 04 липня 2016 року [PERSON] була звільнена з роботи у зв`язку з поновленням на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу, на підставі п.6 ст.40 КЗпП України. Вказані обставини підтверджуються копією наказу ІРГТ ім. М.В. Зубця НААН №58-к від 04 липня 2016 року (а.с.8). 01 серпня 2017 року ІРГТ ім. М.В. Зубця НААН перерахував на картковий рахунок [PERSON] , відкритий в АТ «Райффайзен Банк», вихідну допомогу у розмірі 1960 гривень 73 копійки. Не погоджуючись з вказаним розміром вихідної допомоги, 15 червня 2021 року [PERSON] звернулась до ІРГТ ім. М.В. Зубця НААН з проханням надати розширену інформацію про розрахунок вказаної грошової суми та її призначення (а.с.6). Листом №08/152 від 14 липня 2021 року директор ІРГТ ім. М.В. Зубця НААН роз`яснив [PERSON] , що у серпні 2017 році їй була нарахована та виплачена вихідна допомога у розмірі 2435 гривень 70 копійок. При цьому, на підставі пп.164.2.20 п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України з нарахованої вихідної допомоги були утримані військовий збір у розмірі 36 гривень 54 копійки та податок на доходи фізичних осіб у розмірі 438 гривень 43 копійки (а.с.7). Правовідносини, що виникли між сторонами по справі, врегульовані главою VII «Оплата праці» та главою XV «Індивідуальні трудові спори» КЗпП України. V. Норми права та судова практика, якими суд керується при вирішенні спору. а. норми матеріального права щодо стягнення недонарахованої суми вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до ч.1 ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Згідно з положенням ч.1 та ч.2 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ч.1 ст.94 КЗпП України та ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. За змістом ст.2 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Вихідна допомога та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (зокрема, і за час затримки виплати такої допомоги) не належать до структури заробітної плати, тобто не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є іншою заохочувальною чи компенсаційною виплатою, що входить до такої структури (близькі за змістом висновки висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16 (провадження №12-301гс18) (пункт 34); від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18) (пункт 60). У постановах Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі №758/9773/15-ц (провадження №6-1033цс17) та від 11 червня 2020 року у справі №752/25588/17 (провадження №61-5420св19) зазначено, що встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку. При цьому, стаття 234 КЗпП не пов`язує можливість поновлення пропущеного строку звернення із поданням клопотання про поновлення строку на звернення до суду. Відповідно до роз`яснень абз.1 п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року, встановлені ст.ст.228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. б. норми матеріального права щодо стягнення моральної шкоди. Відповідно до ч.1 ст.2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. в. норми матеріального права щодо покладення зобов`язання внести зміни до персоніфікованого обліку. За змістом п.1 та п.5 Положення про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 червня 1998 року №794 персоніфікований облік полягає в збиранні, обробленні, систематизації та зберіганні передбачених законодавством про пенсійне забезпечення відомостей про фізичних осіб, що пов`язані з визначенням права на виплати з Пенсійного фонду та їх розмір за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням. Персоніфікований облік здійснює Пенсійний фонд та його органи на місцях. г. норми процесуального права. Згідно з ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. VI. Мотиви, якими керується суд при вирішенні спору. а. щодо стягнення недонарахованої суми вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Встановлено, що [PERSON] не погоджується з розміром вихідної допомоги при звільненні, яка їй була виплачена 01 серпня 2017 року. З доводів позивача, під час обчислення вихідної допомоги ІРГТ ім. М.В. Зубця НААН невірно розраховано середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді, що призвело до недонарахування суми вихідної допомоги у розмірі 811 гривень 90 копійок. Про порушення своїх прав [PERSON] дізналася 01 серпня 2017 року, тобто з часу перерахування на її картковий рахунок суми вихідної допомоги при звільненні. В той же час до суду з вимогою про стягнення недонарахованої суми вихідної допомоги, а також середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги, [PERSON] звернулась лише 17 вересня 2021 року, згідно відмітки про отримання судом позовної заяви (а.с.1), а також протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 вересня 2021 року (а.с.15). З огляду на це, [PERSON] пропущений тримісячний строк звернення до суду з вимогою про вирішення трудового спору, а саме про стягнення недонарахованої суми вихідної допомоги та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Суд звертає увагу, що позивачем не зазначено будь-яких поважних причин, які зумовили пропуск строку звернення до суду з даним позовом. У зв`язку з цим, суд об`єктивно позбавлений можливості вирішити питання про поновлення вказаного строку на підставі положення ст.234 КЗпП України. Твердження позивача стосовно того, що про суму недонарахованої вихідної допомоги їй стало відомо виключно з листа ІРГТ ім. М.В. Зубця НААН №01/152 від 14 липня 2021 року, суд вважає необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Та обставина, що [PERSON] було достеменно відомо про виплату їй вихідної допомоги у вищевказаному розмірі ще 01 серпня 2017 року підтверджується, в тому числі рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 серпня 2017 року, яке залишено без змін постановою Верховного Суду від 25 липня 2019 року, в цивільній справі №359/5214/17 за позовом [PERSON] до ІРГТ ім. М.В. Зубця НААН про стягнення вихідної допомоги при звільненні (а.с.43-44,45-46,47-48). Вказаним судовим рішенням, зокрема було встановлено, що ІРГТ ім. М.В. Зубця НААН виплатив на користь [PERSON] належну їй вихідну допомогу у розмірі середнього місячного розрахунку, що становить 2435 гривень 70 копійок (після відрахування військового збору та податку на доходи фізичних осіб - 1960 гривень 73 копійки). Таким чином до суду з вищевказаними позовними вимогами [PERSON] звернулась понад через чотири роки, тобто з пропуском тримісячного строку, передбаченого ч.1 ст.233 КЗпП України. Крім цього, суд погоджується з доводами представника відповідача Максименка Ю.П. з приводу того, що розмір вихідної допомоги та розмір середнього заробітку за час затримки її виплати, який був виплачений [PERSON] , вже перевірявся судом під час розгляду цивільних справ №359/5214/17 за позовом [PERSON] до ІРГТ ім. М.В. Зубця НААН про стягнення вихідної допомоги та №359/8379/17 за позовом [PERSON] до ІРГТ ім. М.В. Зубця НААН про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні, інфляційних втрат, індексації заробітної плати та відсотків за незаконне користування коштами. За наслідками розгляду цих справ рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 серпня 2017 року, яке залишено без змін постановою Верховного Суду від 25 липня 2019 року, та рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 січня 2018 року, яке залишено без змін постановою Верховного Суду від 24 березня 2021 року, не встановлено обставин, які б свідчили про виплату вихідної допомоги у розмірі меншому від середнього місячного заробітку позивача. б. щодо стягнення моральної шкоди. Вимога про стягнення моральної шкоди є похідною від первісно заявлених вимог про стягнення недонарахованої суми вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Зважаючи на те, що судом не встановлено правових підстав для задоволення вказаної вимоги, тому позов в частині вимоги про відшкодування моральної шкоди також не підлягає задоволенню. в. щодо покладення зобов`язання внести зміни до персоніфікованого обліку. При зверненні до суду з даною вимогою позивач не обґрунтувала та не надала суду достатніх та достовірних доказів на підтвердження тієї обставини, що згідно індивідуальних відомостей про позивача як про застраховану особу відсутні відомості про перерахування суми вихідної допомоги. Крім цього, встановлено, що саме на Пенсійний фонд та його органи на місцях покладено обов`язок з збирання, оброблення, систематизації та зберігання передбачених законодавством про пенсійне забезпечення відомостей про фізичних осіб, що пов`язані з визначенням права на виплати з Пенсійного фонду, в тому числі і дотриманні достовірності відомостей, наданих роботодавцями. Водночас, Пенсійний фонд не був залучений до участі у справі в якості відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed