Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-17 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. Відповідач перебував з позивачем у трудових відносинах, з 26.08.2014 року працював начальником дільниці 1.13 Пиловентиляційне обслуговування та контроль рудникової атмосфери, був матеріально відповідальною особою. Звільнений за власним бажанням з 02.10.2020 року. В результаті проведеної позапланової інвентаризації у серпні 2020 року на підприємстві була виявлена нестача ввірених відповідачу матеріальних цінностей на суму 77615 грн. внаслідок порушення ним посадових обов`язків щодо зберігання ввірених товарно-матеріальних цінностей, яку позивач і просить стягнути з відповідача на свою користь. Процесуальні дії у справі. 13.08.2021 позовна заява надійшла до суду. Ухвалою від 18.08.2021 провадження у справі відкрито та призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 08.10.2021 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювались. Стислий виклад заперечень відповідача. 07.10.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить відмовити в позові, посилаючись на те, що посада начальника дільниці не віднесена до посад працівників, з якими роботодавець має право укладати договір про повну матеріальну відповідальність, оскільки він не займає посаду та не виконує роботи, пов`язані безпосередньо із зберіганням, обробкою, перевезенням тощо переданих йому цінностей, однак між [PERSON] та ПРАТ «СУХА БАЛКА» укладено договір від 20.01.2018 № 969 про повну індивідуальну матеріальну відповідальність,згідно з яким підприємство зобов`язується створювати працівникові умови, необхідні для нормальної роботи з забезпеченням повного зберігання довірених йому Роботодавцем матеріальних цінностей. Пунктом 4 договору передбачено, що Працівник не несе матеріальної відповідальності, якщо шкода заподіяна не з його вини. Крім того, відповідач не погоджується з розміром матеріальної шкоди, завданої працівником підприємству під час виконання трудових обов`язків, і вважає, що її не підтверджено належними доказами, оскільки позивач в підтвердження суми нанесеного збитку від нестачі саморятівників по залишковій вартості об`єктів на дату інвентаризації надає лише довідку від 04.12.2020 №1013, що не може бути належним доказом підтвердження розміру заподіяної матеріальної шкоди, завданої працівником підприємству під час виконання трудових обов`язків. При цьому незалежну експертизу не було проведено. Посилаючись на положення ч.2 ст.130 КЗпП України, відповідно до якої умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправним і винним діянням працівника і шкодою, яка настала, і зазначаючи, що відповідач не займав посаду і не виконував роботи, безпосередньо зв`язані з зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей, вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Заяви, клопотання. 07.10.2021 від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, в задоволенні якої судом було відмовлено. Інших заяв, клопотань не надходило. Фактичні обставини, встановлені судом. Відповідач [PERSON] працював в ПрАТ «СУХА БАЛКА» з 27.09.2007 на посаді гірничого майстра підземної дільниці № 13 шахти «Ювілейна», з 02.10.2020 звільнений за власним бажанням з посади начальника цієї дільниці за ст.38 КЗпП України /а.с.6/. 29.01.2018 між Генеральним директором ПрАТ «СУХА БАЛКА» та [PERSON] укладено договір № 969 про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, відповідно до п.1 якого, [PERSON] , як працівник, що займає посаду начальника дільниці, бере на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей /а.с.6-7/. Наказом Генерального директора підприємства № 1610 від 22.04.2016 року затверджено Положення про посадові обов`язки керівників, професіоналів, спеціалістів та службовців структурних підрозділів ПАТ «ЄВРАЗ СУХА БАЛКА», згідно з п.п. 2.3.1.34. якого начальник дільниці забезпечує збереження матеріальних цінностей, ввірених йому адміністрацією підприємства, у відповідності до договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. [PERSON] із вказаним Положенням ознайомлений під підпис 25.04.2016 /а.с.10-12/. Згідно з розпорядженням № 1/213 від 11.08.2020 «Про непланову інвентаризацію на дільниці № 13» для проведення позапланової інвентаризації шахтних саморятівників Сі-30КS, на дільниці № 13 було створено інвентаризаційну комісію, якою встановлений факт нестачі саморятівників Сі-30КS у кількості 13 шт., що було зафіксовано y звіряльній відомості результатів інвентаризації основних засобів від 21.08.2020. Вказана відомість підписана [PERSON] з приміткою «З результатами звіряння згоден» /а.с.8,9/. Також підпис відповідача наявна в інвентаризаційному описі основних засобів на дільниці № 13 шахти «Ювілейна», складеному 21.08.2020, в графах «Особа, відповідальна за зберігання основних засобів /а.с.16-38/. З даного опису також вбачається відсутність 13 саморятівників Сі-30КS. Згідно з довідкою ПрАТ «СУХА БАЛКА» № 1013 від 04.12.2020 сума нанесеного збитку від нестачі саморятівників по їх залишкової вартості на дату інвентаризації 11.08.2020 складає 77615,00 грн. без ПДВ /а.с.13/. Наказом по ПрАТ «СУХА БАЛКА» № 3457 від 31.08.2020 затверджено результат позапланової інвентаризації товарно-матеріальних цінностей по дільниці № 13 шахти «Ювілейна», і нестачу саморятівників Сі-30КS у кількості 13 шт. остаточною вартістю 77615 грн. віднесено на винну особу [PERSON] /а.с.14/. Зміст спірних правовідносин. Встановленим у судовому засіданні обставинам відповідають правовідносини, які регулюють відшкодування моральної шкоди, завданої працівником підприємству під час виконання трудових обов`язків. Норми права, які застосовує суд. Згідно з положеннями частини першої, другої статті 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків, Відповідно до ст.132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконай трудових обов`язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Згідно до п.1 ст.134 КЗпП України, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. За приписами ст.135-1 КЗпП України, письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладе підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажом (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст.135-3 КЗпП України, розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. Покриття шкоди з працівника провадиться шляхом подання власником або уповноваженим органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду (ч.3 ст.136 КзпП). Згідно із ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. При цьому суд враховує роз`яснення, викладених у п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», згідно з якими, розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п.1 ст.134 КЗпП), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст.135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. Постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці та соціальним питанням Секретаріату всесоюзної центральної ради професійних спілок №477/24 від 28.12.1977 року, яка діє на території України відповідно до Постанови Верховної ради України від 12.09.1991 № 1545-XII «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР», затверджено Перелік посад і робіт, що заміщуються чи виконуються працівниками, з якими роботодавцем може бути укладено договір про повну матеріальну відповідальність. Висновок суду. Аналізуючи спірні правовідносини, суд прийшов до висновку, що посада, яку обіймав відповідач - начальник дільниці шахти - відсутня у вищевказаному Переліку посад і робіт, що заміщуються чи виконуються працівниками, з якими відповідно до ст.135-1 КЗпП України, може бути укладено договір про повну матеріальну відповідальність, достовірних та належних доказів того, що саме з вини відповідача було завдано матеріальної шкоди майну, що знаходилося на балансовому субрахунку дільниці № 13 шахти «Ювілейна» ПрАТ «СУХА БАЛКА», якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій відповідача обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди, в чому полягала його вина, який майновий стан працівника, позивачем не надано, в зв`язку із чим, відсутні обґрунтовані, законні правові підстави для покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності за завдану позивачу шкоду. Укладаючи з відповідачем договір про повну матеріальну відповідальність, позивач не пересвідчився у тому, чи посада начальника дільниці і виконувані ним роботи, відносяться до переліку посад, з працівниками, які їх обіймають, можуть бути укладені такі договори. Суд не погоджується з твердженням позивача про те, що посада, яку обіймав відповідач, входить до вказаного Переліку, про що зазначено у позовній заяві, оскільки в цьому Переліку йдеться про посади начальників цехів (дільниць) та їхніх заступників лише на підприємствах громадського харчування. При цьому суд керується правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-16цс12, згідно з якою Договори про повну матеріальну відповідальність із працівниками, чиї посади (виконувані роботи) в зазначеному переліку не вказані, юридичної сили не мають. Цієї позиції дотримався також Верховний Суд в постанові від 29 листопада 2019 року у справі № 607/1508/16-ц (провадження № 61-7991св18). Вказані постанови є обов`язковими для застосування судами, що розглядають справи, відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Зважаючи на викладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ст.141 ЦПК України, у разі відмови в задоволенні позову витрати по сплаті судового збору в розмірі 2270,00 грн. покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed