Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-09 00:00:00

Квартирно-експлуатаційний відділ м. Біла Церква (далі за текстом КЕВ м. Біла Церква) 07.11.2019 звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] , [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] про виселення з службового житлового приміщення, третя особа: [INFO] . В обґрунтування позову зазначено, що підполковник запасу [PERSON] проходив військову службу в Черкаському обласному військовому комісаріаті. Рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради від 26.07.2011 №1024 [PERSON] зі складом сім`ї три особи (він, дружина та син) був забезпечений службовим житловим приміщенням: двокімнатною квартирою [ADDRESS] (службовий ордер для вселення серії А №067176 від 28.07.2011 виданий виконавчим комітетом Черкаської міської ради) без зняття з квартирного обліку. Як вказує позивач, на сьогоднішній день, службова квартира [ADDRESS] належить до відомчого (службового) житлового фонду, а саме належить Міністерству оборони України та перебуває в оперативному управлінні КЕВ м. Біла Церква. Наказом командувача Сухопутних військ №298 від 30.08.2017 підполковник [PERSON] був переміщений до іншої військової частини для подальшого проходження військової служби до м. Києва та в подальшому був звільнений з Збройних Сил України в запас наказом начальника Головного управління персоналу заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 31.10.2018 №323 та виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення відповідно до наказу командира військової частини [NUMBER] від 14.11.2018 №240 з 14.11.2018. Рішенням житлової комісії [INFO] (протокол №467 від 10.11.2017) підполковник [PERSON] був знятий із квартирного обліку з усіма членами сім`ї у відповідності до вимог пункту 3 статті 40 Житлового кодексу Української РСР, як такий що припинив трудові (службові) відносини з підприємством, установою, організацією особи, яка перебуває на обліку за місцем роботи. Станом на 01.10.2019 підполковник запасу [PERSON] утримане службове житлове приміщення не здав, хоч і повідомлявся про необхідність його здачі листом Черкаського ОВК від 06.06.219 за №6/6/29 та від 18.06.2019 за №6/6/32. Як вказує позивач, [PERSON] зареєстрував новий шлюб з гр. [PERSON] . На даний час в службовій квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровані та проживають три особи колишня дружина [PERSON] , син [PERSON] та третя невідома особа (згідно довідки з місця реєстрації та склад сім`ї від 19.06.2019 №13016-2). Таким чином, позивач посилається на те, що на квартирному обліку у Черкаського ОВК [PERSON] , його колишня дружина [PERSON] та син [PERSON] не перебувають та й права перебувати не мають. [PERSON] не являється військовослужбовцем [INFO] , тому а ні він, а ні члени його сім`ї та ще одна невідома особі не мають права користуватися та розпоряджатися службовим житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Отже, з огляду на викладене вище, позивач просив суд виселити [PERSON] , разом з колишніми членами його сім`ї, а саме [PERSON] , [PERSON] з службового житлового приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 27 листопада 2019 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Орган опіки та піклування Черкаської міської ради. 18.12.2019 відповідачем [PERSON] в її інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON] подано відзив на позовну заяву. З даного відзиву вбачається, що відповідач позовні вимоги не визнає в повному обсязі та просить відмовити в їх задоволенні з огляду на те, що право користування вказаною квартирою було набуте нею та її неповнолітнім сином на підставі ордеру для вселення серії [NUMBER] , який було видано її колишньому чоловіку [PERSON] під час проходження військової служби в Черкаському обласному військовому комісаріаті. 23.12.2015 шлюб між нею та [PERSON] було розірвано і їхня спільна дитина неповнолітній [PERSON] залишися проживати з нею. З огляду на положення ст. 125 ЖК, відповідач вважає, що вона не може бути виселена із спірної квартири без надання їй іншого житла, оскільки є одинокою особою, яка виховує неповнолітню дитину. 19.12.2019 відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву. Автор відзиву вказує, що не згоден із позицією позивача з огляду на те, що він є підполковником запасу, учасником бойових дій, особою з інвалідністю 2 групи та перебуває на першочерговому квартирному обліку для поліпшення житлових умов за рахунок фондів Міністерства оборони України, тому вважає, що у позивача немає підстав для виселення його з займаного службового житлового приміщення в якому він проживає на всіх законних підставах, так як на сьогоднішній день він перебуває на пільговому першочерговому обліку для поліпшення умов за рахунок фондів Міноборони. Також звернув увагу на те, що на даний час службове житло за адресою: [ADDRESS] знаходиться на балансі Міністерства оборони України. Квартирно-експлуатаційний відділ м. Біла Церква не надала жодних документів до суду про те, що вони є балансоутримувачем даної службової квартири та те, що ця квартира відноситься до їх власності. З огляду на зазначене просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 26.12.2019 позивачем надано відповідь на відзив. З даної відповіді вбачається, що позивач вважає, що відповідач [PERSON] має бути виселений із службової квартири, оскільки квартира була надана у зв`язку із проходженням військової служби, а на даний час відповідач [PERSON] звільнений у запас, тому він у відповідності до п. 25 наказу Міноборони України №380 від 31.07.2018 підлягає виселенню із службового житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення. Протокольною ухвалою суду від 22.01.2020 залучено до участі у справі в якості третьої особи [PERSON] . 14.02.2020 позивачем надано відповідь на відзив відповідача [PERSON] .. Автор відзиву вказує, що доводи відповідача викладені у його відзиві не заслуговують на увагу, оскільки протокол засідання житлової комісії [INFO] №467 від 10.11.2017 про зняття підполковника [PERSON] складом сім`ї три особи, як вказує відповідач, не відповідає чинному законодавству та був оформлений з порушенням наказу №380 від 31.07.2018 Міноборони України, проте на даний час протокол чинний, ніким не оскаржений та не скасований. Відповідач вказує, що він перебуває на квартирному обліку у житловій комісії гарнізону м. Київ, а отже, на думку позивача, не має права та не можу бути забезпечений житлом в м. Черкаси, інші особи які з ним проживають не потребують поліпшення житлових умов, так як не перебувають на квартирному обліку. Також позивач вказує, що посилання відповідача на те, що із службового житла не можуть бути виселені без надання іншого житлового приміщення, особи з інвалідністю внаслідок війни та особи, які працювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове приміщення, не менш як 10 років, то у даній справі вказані обставини не мають значення для правильного вирішення справи, адже відповідач порушив законодавство України, коли при переміщенні до нового місця служби не здав службове житло відповідно до ст.. 124 ЖК України та наказу №737 від 30.11.2011 Міноборони України, який діяв на момент переміщення відповідача до нового місця служби. Вкотре позивач наголошу, що на даний час спірна службова квартира належить до відомчого (службового) житлового фонду, а саме належить Міністерству оборони України та перебуває в оперативному управлінні КЕВ м. Біла Церква. Також позивач вказує, що терня відповідача [PERSON] про те, що у службовій квартирі разом із ним проживають [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не відповідає дійсності, оскільки згідно декларації [PERSON] , [PERSON] не є членом його сім`ї та він проживає в с. Новосілки Київської області. Згідно декларації [PERSON] в неї є у приватній власності житло в с. Новосілки Київської області, набуте в період шлюбу з відповідачем, місце реєстрації та проживання співпадають. Відповідно до декларації [PERSON] місце проживання та реєстрації співпадають у м. Черкаси. Тому просили позов задовольнити в повному обсязі. 25.02.2020 відповідачем [PERSON] надано коментарі до відповіді позивача на відзив. Так відповідач вказує, що протокол житлової комісії [INFO] №467 від 10.11.2017 про зняття його зі складом сім`ї з квартирного обліку вважає таким, що прийнятий з порушенням вимог закону. Також вказав, що 14.11.2018 він був звільнений з військової служби за станом здоров`я та на момент звільнення перебував і перебуває на пільговому першочерговому квартирному обліку для поліпшення умов за рахунок фондів Міністерства оборони України та має право на проживання в службовій квартирі до отримання житлового приміщення для постійного проживання. Він не може бути виселеним із службового житла без надання іншого житлового приміщення, оскільки він був переміщений до військової частини Міністерства оборони України, та не припинив трудових відносин з підприємством, установою, організацією, яке надало йому службове житло. Спірна квартира належить до фондів Міноборони України, а відтак твердження позивача про те, що він порушив законодавство України шляхом передачі службового житла при переміщенні до нового місця служби є безпідставними. Також відповідач вказує, що у спірній квартирі він проживає разом з дружиною [PERSON] , донькою [PERSON] та [PERSON] , в той час як він зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою також зареєстровані його дружина [PERSON] та його донька [PERSON] [PERSON] зареєстрована у спірній квартирі із дозволу на реєстрацію місця проживання виданого [INFO] . Третьою особою [INFO] 27.02.2020 надано суду письмові пояснення щодо відзиву. З даних пояснень вбачається що протокол житлової комісії [INFO] №467 від 10.11.2017 про на даний момент не скасовано і він є дійсним, одна при його оформленні витягу з нього була допущена граматична помилка в складі комісії. Посилаючись на пункт 3.15 наказу Міноборони України від 30.11.2011 №737 «Про затвердження Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилим приміщеннями» вказують, що у разі переміщення військовослужбовця до нового місця служби в інший населений пункт (гарнізон) за рішенням заступника Міноборони України членами сім`ї такого військовослужбовця дозволяється подальше проживання у цьому службовому житлі, якщо його місце розташування дозволяє щоденне прибувати військовослужбовцю до нового місця служби. Місце проходження служби [PERSON] (м.Київ) знаходиться за 200 км. Від місця розташування службового житла [PERSON] (м. Черкаси), що не дозволяє йому щоденно прибувати до нового місця служби. В той же час, відповідно до п.3.16 Наказу, підлягають виселенню із службового житлового приміщення без надання іншого жилого приміщення колишні члени сім`ї військовослужбовця, які проживають у ньому після розірвання шлюбу, у двомісячний строк з дня розірвання шлюбу. 13.03.2020 третьою особою Черкаський ОВК надані пояснення щодо відзиву. Зокрема в них зазначено, що відповідач [PERSON] в період з 22.07.2016 по 26.09.2017 за рахунок одруження з громадянкою [PERSON] поліпшив житлові умови у випадках, передбачених законодавством, за місцем перебування на квартирному облік, унаслідок чого зникла потреба в наданні житлового приміщення. Посилалися на наступні факти: відповідно до інформації з щорічної декларації за 2016 рік [PERSON] мала 50% від спільної власності на квартиру в м. Черкаси загальною площею 65,1 кв.м. та 33% власності на квартиру в м. Тальне Черкаської області загальною площею 59,5кв.м.; відповідно до інформації з повідомлення про суттєві зміни за 2017 рік [PERSON] 02.08.2017 придбала або набула у власність квартиру в м. Черкаси загальною площею 68,7 кв.м. Тому третя особа вважає, що з 22.07.2016 відповідач [PERSON] за рахунок об`єктів нерухомості, які належали його дружині [PERSON] поліпшив свої житлові умови, унаслідок чого зникли потреба в наданні йому житлового приміщення та право на проживання на проживання в службовій квартирі. Також вказують, що [PERSON] зарахований на квартирний облік при Генеральному штабі ЗСУ в м. Києві з 08.05.2018 складом сім`ї 1 (одна) особа, однак відповідно до інформації з щорічної декларації за 2018 рік його дружина [PERSON] 07.09.2018 придбала або набула у власність квартирц в с. Новосілки Києво-Святошинського району Київської області загальною площею 64,4 кв.м.. Отже, з 07.09.2018 відповідач [PERSON] за рахунок об`єкту нерухомості, який належить його дружині поліпшив свої житлові умови, унаслідок чого зникли потреба зникли потреба в наданні йому житлового приміщення та право на проживання на проживання в службовій квартирі. Про ці обставини відповідач не повідомив житлову комісію ГШ ЗСУ за місцем перебування на квартирному обліку та добровільно не звільнив службову квартиру. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши зміст поданих позовних заяв та відзивів, вивчивши надані сторонами письмові докази, встановивши обставини справи та відповідні ним правовідносини, суд дійшов наступних висновків. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що підполковник запасу [PERSON] проходив військову службу в Черкаському обласному військовому комісаріаті. Рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради від 26.07.2011 №1024 [PERSON] зі складом сім`ї три особи (він, дружина та син) був забезпечений службовим житловим приміщенням: двокімнатною квартирою [ADDRESS] (службовий ордер для вселення серії А №067176 від 28.07.2011 виданий виконавчим комітетом Черкаської міської ради) без зняття з квартирного обліку. Наказом командувача Сухопутних військ №298 від 30.08.2017 підполковник [PERSON] був переміщений до іншої військової частини для подальшого проходження військової служби до м. Києва та в подальшому був звільнений з Збройних Сил України в запас наказом начальника Головного управління персоналу заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 31.10.2018 №323 та виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення відповідно до наказу командира військової частини [NUMBER] від 14.11.2018 №240 з 14.11.2018. Рішенням житлової комісії [INFO] (протокол №467 від 10.11.2017) підполковник [PERSON] був знятий із квартирного обліку з усіма членами сім`ї у відповідності до вимог пункту 3 статті 40 Житлового кодексу Української РСР, як такий що припинив трудові (службові) відносини з підприємством, установою, організацією особи, яка перебуває на обліку за місцем роботи. Станом на 01.10.2019 підполковник запасу [PERSON] утримане службове житлове приміщення не здав, хоч і повідомлявся про необхідність його здачі листом Черкаського ОВК від 06.06.219 за №6/6/29 та від 18.06.2019 за №6/6/32. Як вказує позивач, [PERSON] зареєстрував новий шлюб з гр. [PERSON] . На даний час в службовій квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровані та проживають три особи колишня дружина [PERSON] , син [PERSON] та третя невідома особа (згідно довідки з місця реєстрації та склад сім`ї від 19.06.2019 №13016-2). Відповідно до положень ст. 118 Житлового кодексу Української РСР, службові житлові приміщення призначаються для заселення громадянами які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу нього. Згідно вимог ст. 124 ЖК робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач [PERSON] , як на одну із підстав проти задоволення позову, посилається на те, що позивачем не надано суду доказів того, що спірна службова квартира перебуває в оперативному управління позивача. В той же час, звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує, що службова квартира [ADDRESS] належить до відомчого (службового) житлового фонду, а саме, належить Міністерству оборони України та перебуває в оперативному управлінні КЕВ м. Біла Церква. На підтвердження зазначеного надали в якості доказу рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради №155 від 04.02.2010р. «Про включення кватир до числа службових та видачу ордерів для заселення в будинки [ADDRESS] та [ADDRESS] ». Так, з даного рішення вбачається, що, зокрема, двокімнатну квартиру [ADDRESS] включено до числа службових Черкаського зонального відділення військової служби правопорядку Міністерства оборони України. Разом з тим, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки 168084354 від 27.05.2019 за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 262087271101 ( [ADDRESS] ), 11.12.2013 (номер запису про право власності 4178126) на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: [NUMBER] , видане 23.10.2012, видавник: Департамент економіки та розвитку Черкаської міської ради зареєстровано право власності на вказану квартиру за Міністерством оборони України (ЄДРПОУ 00034022). Отже, із зазначеного вбачається, що спірне службове житлове приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , з 23.10.2012р. перебуває у власності Міністерства оборони України. Разом з тим, позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що службова квартира, що за адресою: [ADDRESS] , перебуває на обліку у КЕВ м. Біла Церква (на позабалансовому чи балансовому рахунку), а отже позивач є його балансоутримувачем і має стосовно нього певний обсяг повноважень, реалізація яких захищається законом. Натомість як вбачається з Положення про квартирно-експлуатаційний відділ м. Біла Церква, що затверджений наказом командира військової частини [NUMBER] №278 від 17.12.2019 «Про затвердження Положень квартирно-експлуатаційних органів Збройних Сил України», відповідно до повноважень КЕВ м. Біла Церква, зокрема, організовує контроль за розподілом житлових приміщень в гарнізонах у межах відповідальності КЕВ м. Біла Церква, за заселенням в житлові приміщення сімей військовослужбовців та зняття їх з квартирного обліку; проводить заходи на підставі розпоряджень вищого командування з розквартирування військ та постановки на всі види кватиро-експлуатаційного забезпечення військових частин, які формуються, переміщуються або передислокуються, а також заходи щодо зняття з усіх видів квартирно-експлуатаційного забезпечення; аналізує стан забезпечення житлом військовослужбовців, працівників Збройних Сил України, розробляє заходи і готує пропозиції щодо їх забезпечення жилою площею, здійснює контроль за його розподілом і використанням у межах відповідальності КЕВ м. Біла Церква. Окремо слід зазначити, що згідно вказаного вище Положення, майно КЕВ м. Біла Церква є державною власністю і закріплюється за нею на праві оперативного управління. Установа користується та розпоряджається зазначеним майном на свій розсуд, вчиняючи щодо нього будь-які дії, що не суперечать чинному законодавству та цьому Положенню. Джерелом формування майна установи є майно, передане Засновником. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З аналізу наведених норм процесуального та матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, № 37801/97, пункт 36). Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. З огляду на викладене, оцінивши здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку у сукупності, суд вважає що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач на законних підставах володіє спірним державним майном, як передбачено в Положенні КЕВ м. Біла Церква, є його балансоутримувачем і має стосовно нього певний обсяг повноважень, реалізація яких захищається законом. В порядку ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід залишити за позивачем по фактично понесеному.

Outcome: dismissed