Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-05 00:00:00

Мохаммад [PERSON] Рауф звернувся до суду з позовом, в подальшому уточнивши його, до ПАТ «[PERSON] Аваль» в особі Одеської обласної дирекції ПАТ «[PERSON] Аваль», за участю третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON], та просить визнати недійсним кредитний договір №14/0054/74/54090 від 23 травня 2006 року, укладений між позивачем та АППБ «Аваль»; визнати недійсним договір іпотеки від 30 травня 2006 року, укладений між позивачем та АППБ «Аваль»; визнати недійсним договір поруки від 23 травня 2006 року, укладений між [PERSON] та АППБ «Аваль»; визнати законною відмову позивача від виконання зобовязань за вищевказаними договорами, у звязку з заміною кредитора та невиконанням новим кредитором вимог ст. 517 ЦК України. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 23 травня 2006 року між ним та АППБ «Аваль» був укладений кредитний договір №14/0054/74/54090, за яким банк надав йому грошові кошти у розмірі 100 000, 00 дол. США на споживчі цілі зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % річних, строком до 23 травня 2021 року. У забезпечення цього договору між ним та АППБ «Аваль» був укладений Іпотечний договір від 30 травня 2006 року, за умовами якого позивач передав в іпотеку Банку нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS]. Також з метою забезпечення своєчасного та повного виконання зобовязання 23 травня 2006 року АППБ «Аваль» уклав з [PERSON] договір поруки, згідно з якими остання зобовязалась відповідати у повному обсязі за виконання позивачем усіх зобовязань, що виникли з вищевказаного кредитного договору. Також позивач зазначив, що вищевказані договори вважає недійсними, оскільки [PERSON] не мав право на видачу кредиту в іноземній валюті позивачу., як резиденту України, без індивідуальної ліцензії НБУ. Також вважає, що при наданні кредиту банком були порушені норми\~Конституції України та ЦК України, ЗУ «Про банки і банківську діяльність», ЗУ «Про платіжні системи і переказ коштів в Україні», \~\~декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», а також постанови НБУ №168 від 10 травня 2007 року «Про правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», оскільки його не було ознайомлено з сукупною вартістю кредиту, та не було попереджено про ймовірні кредитні ризики. Крім того, АППБ «Аваль», на думку позивача, повинен був в порядку ст. 517 ЦК України передати новому кредитору ПАТ «[PERSON] Аваль» документи, що підтверджують повноваження на видачу кредитів в іноземній валюті. В судовому засіданні представник Мохаммад [PERSON] Рауф позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Справа знаходиться в провадженні судді з 11 серпня 2015 року. При розгляді вказаної справи з вини представника позивача був порушений розумний строк розгляду справи згідно ст. 157 ЦПК України, оскільки з 16 судових засідань, які відбулись по справі, представник позивача не зявився в 10 судових засідань, чотири з яких просив відкласти. В судовому засіданні 03 квітня 2017 року був присутній представник Мохаммад [PERSON] Рауф та представник Банку, сторони давали пояснення по справі, і суд оголосив перерву, та розяснив сторонам про перехід до судових дебатів у наступному судовому засіданні. Проте, представник позивача, зловживаючи своїми процесуальними правами, в останнє судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить його підпис на відповідному довідковому листі. Тому, враховуючи тривалість розгляду справи та порушення вимог ст. 157 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника позивача. Представник ПАТ «[PERSON] Аваль» в особі Одеської обласної дирекції ПАТ «[PERSON] Аваль» позов не визнав, просив суд у його\~\~задоволенні відмовити, вважаючи його необґрунтованим та безпідставним, оскільки позивач був ознайомлений зі всіма умовами договору, в тому числі щодо надання кредиту в іноземній валюті, та погодився з вищевказаними умовами, про що свідчать його підписи у вказаних договорах. В останнє судове засідання представник Банку не зявився, до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Інші учасники процесу у судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Дослідивши матеріали цивільної справи, вислухавши думки сторін, суд вважає, що позовні вимоги Мохаммад [PERSON] Рауф не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобовязання мають виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. Частиною 1 ст. 530 ЦК України, передбачено, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Судом встановлено, що 23 травня 2006 року між Мохаммад [PERSON] Рауф та АППБ «Аваль» був укладений кредитний договір №14/0054/74/54090, за яким банк надав позивачу грошові кошти у розмірі 100 000, 00 дол. США на споживчі цілі зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % річних, строком до 23 травня 2021 року. З метою забезпечення своєчасного та повного виконання зобовязання 23 травня 2006 року АППБ «Аваль» уклав з [PERSON] договір поруки, згідно з якими остання зобовязалась відповідати у повному обсязі за виконання позивачем усіх зобовязань, що виникли з вищевказаного кредитного договору. Також у забезпечення виконання вищевказаного кредитного договору між позивачем та АППБ «Аваль» був укладений Іпотечний договір від 30 травня 2006 року, за умовами якого позивач передав в іпотеку Банку нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS]. Твердження позивача про те, що [PERSON] не попередив його про валютні ризики, порушуючи при цьому вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», спростовуються тим, що на час укладення кредитного договору, а також договору іпотеки позивач був ознайомлений з змістом вказаних договорів і наслідками порушення зобов'язань за цими договорами. Вказане підтверджується також підписом Мохаммад [PERSON] Рауф як у кредитному договорі, так і в іпотечному договорі. Підпис позичальника у цих документах дає підставу для висновку, що він був ознайомлений зі всіма умовами договорів, і погодився з ними шляхом вчинення свого підпису. На момент укладення кредитного договору, а саме 23 травня 2006 року, чинним законодавством України не було передбачено зобовязання банків отримувати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з сукупною вартістю кредиту. Вимога щодо отримання відповідного документу (підтвердження) зявилась лише в Постанові НБУ №168 від 10 травня 2007 року «Про правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», що спростовує посилання позивача на те, що його неправомірно не було ознайомлено з сукупною вартістю кредиту. Згідно ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи. Доводи позивача на відсутність в Банку права надавати кредит і іноземній валюті спростовуються наступним. Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Частинами 1, 3 та 5 ст. 203 ЦК України визначають, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частина 1 ст. 216 ЦК України встановлює, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 16 Постанови №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі\~статті 652 ЦК України, оскільки зазначене стосується обох сторін договору, й позичальник при належній завбачливості міг виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. При цьому, суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей\~11,\~18,\~21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених\~постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року №541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач. При розгляді таких справ суди повинні враховувати, зокрема, висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг), у п. 3.4 якого зазначено що, згідно ч.1\~ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Основним законодавчим актом, що регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет КМУ №15-93 від 19.02.1993 р. «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до ст. 5 Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного Банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету. Відповідно до п.2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого Постановою Правління НБУ №275 від 17.07.2001 р., за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку, банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, в тому числі мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Представником відповідача до суду були надані копії банківських ліцензій та статуту, що підтверджують повноваження ПАТ «[PERSON] Аваль» надавати кредити в іноземній валюті, а також вказують, що ПАТ «[PERSON] Аваль» є правонаступником всіх прав та обовязків АППБ «Аваль», що відповідає вимогам ст. 517 ЦК України. Таким чином, [PERSON] мав право видавати позичальнику Мохаммад [PERSON] Рауф кредит в іноземній валюті, при тому, що він сам висловив таке бажання. Тому, вимоги позивача щодо визнання кредитного договору недійсним є безпідставними і такими, що не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене, суд вважає також безпідставними вимоги позивача щодо визнання недійсним договору іпотеки та договору поруки, оскільки вони є похідними від вимог позивача про визнання недійсним кредитного договору. У звязку з тим, що вищевказані договори є дійсними, суд вважає також безпідставною вимогу позивача щодо визнання законною його відмову від виконання зобовязань за вищевказаними договорами, у звязку з заміною кредитора та невиконанням новим кредитором вимог ст. 517 ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона постилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру. Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги Мохаммад [PERSON] Рауф необґрунтованими та такими, що не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні.

Outcome: dismissed