Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-26 00:00:00

І. Стислий виклад позицій позивача, неповнолітнього [PERSON], в інтересах якого заявлено позов, відповідача 1. Виклад позиції позивача. 04.12.2018 року Шаргородська РДА, як орган опіки та піклування, звернулася до Шаргородського районного суду з позовною заявою в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначив, що [PERSON] є батьком неповнолітнього [PERSON], [INFO]. Мати неповнолітнього [PERSON] - [PERSON] померла [INFO]. Батьки неповнолітнього [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 1997 року, який розірвано у 2011 році. Після розлучення з дружиною відповідач [PERSON] життям сина не цікавився, матеріальним забезпеченням останнього не займався, частково сплачував аліменти на утримання дитини. Відповідач [PERSON], на думку позивача, свідомо нехтує батьківськими обов'язками щодо виховання неповнолітнього сина, доглядом та утриманням сина не займається, не цікавиться його фізичним та духовним розвитком, не забезпечує необхідним харчуванням. Дитина, маючи батька, фактично позбавлена батьківського піклування. Згідно з висновком від 01.11.2018 року №01.01-38/3148 «Про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO]», Шаргородська РДА як орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітньої дитини. Згідно з довідкою Шаргородського РВ ДВС ГТУЮ у Вінницькій області, відповідач [PERSON] не сплачує аліментів на неповнолітнього сина [PERSON] Просить позбавити [PERSON] батьківських прав щодо дитини: [PERSON], [INFO]; передати неповнолітнього [PERSON] на опікування Шаргородській РДА як органу опіки та піклування для вирішення питання його подальшого влаштування. У судовому засіданні представник позивача - Органу опіки та піклування Шаргородської РДА Бабій С.В. позовні вимоги підтримала, просила позбавити [PERSON] батьківських прав щодо неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], оскільки відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків відносно сина, розвитком, умовами проживання, здоров'ям дитини не цікавиться, не може забезпечити сину належні утримання, виховання, лікування, розвиток. Матір неповнолітнього [PERSON] - [PERSON] померла в серпні 2018 року. Відповідача [PERSON] було запрошено на засідання комісії з питань захисту прав дитини та Органу опіки та піклування, під час якого він пояснив, що з моменту народження сина ніколи не підтримував з ним відносин, не допомагав і не опікувався. На утримання сина до смерті [PERSON] з нього стягувались аліменти, які він сплачував частково та має заборгованість, згоден на позбавлення його батьківських прав. 2. Виклад позиції неповнолітнього [PERSON], в інтересах якого заявлено позов Шаргородської РДА як органом опіки та піклування. Допитаний в судовому засіданні неповнолітній [PERSON] суду пояснив, що він проживав з матір'ю, яка померла влітку 2018 року. Свого батька він ніколи не бачив, оскільки останній не підтримував з ним зв'язку, не спілкувався. Він не знає батька, також не бажає підтримувати з ним відносини, не вважає батька своєю сім'єю, тому підтримує позов Шаргородської РДА як органу опіки і піклування щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно нього. 3. Виклад позиції відповідача. Відповідач [PERSON] відзиву на позов із викладенням своїх заперечень, відповідно до норм діючого ЦПК України, на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 07.12.2018 року, до суду не подав, натомість 26.12.2018 року подав заяву про визнання у повному обсязі позовних вимог Шаргородської районної державної адміністрації як органу опіки та піклування в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] до нього про позбавлення батьківських прав, не заперечує щодо ухвалення рішення у підготовчому судовому засіданні (а.с.24). ІІ. Заяви, клопотання позивача, відповідача. 1. Позивач - Шаргородська РДА як орган опіки та піклування заяв та клопотань, пов'язаних з розглядом справи не подавала. 2. 26.12.2018 року відповідач [PERSON] подав заяву про розгляд справи у його відсутності та про визнання у повному обсязі позовних вимог Шаргородської РДА як органу опіки та піклування до нього про позбавлення батьківських прав і про розгляд справи та ухвалення судового рішення у підготовчому судовому засіданні (а.с.24). ІІІ. Процесуальні дії у справі 1. Відповідно до ухвали судді від 07.12.2018 року прийнято до розгляду позовну заяву Шаргородської районної державної адміністрації як органу опіки та піклування в інтересах неповнолітньої дитини - [PERSON] в порядку загального позовного провадження, відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання на 27.12.2018 року (а.с.20-21). 2. В підготовчому засіданні, відповідно до вимог ч.4 ст.259 ЦПК України, не виходячи до нарадчої кімнати, суд задовольнив клопотання відповідача про розгляд справи у його відсутності і вирішив здійснювати підготовче засідання у відсутності відповідача - [PERSON] 3. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з ч.1 ст.206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (ч.4 ст.206 ЦПК України). Визнання відповідачем [PERSON] позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому може бути прийнято судом. За таких обставин суд вважає, що перешкод для здійснення розгляду справи та ухвалення судового рішення у підготовчому судовому засіданні, відповідно до вимог ч.3 ст.200 ЦПК України, - немає. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази Вирішуючи спір, суд встановив, що між сторонами виникли сімейні правовідносини, зокрема, щодо невиконання батьком обов'язків щодо належного піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя. Судом встановлено наступні фактичні обставини, що підтверджуються доказами. Вирішуючи спір суд встановив, що [PERSON] має неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO]. З повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження [PERSON] від 11.09.2018 року вбачається, що батьками останнього є [PERSON] та [PERSON], державна реєстрація проведена відповідно до ст.133 СК України (а.с.5). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER], батьком дитини [PERSON] записаний відповідач [PERSON], матір'ю - [PERSON] (а.с.4). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано у 2011 році. Судом встановлено, що неповнолітній [PERSON] проживав із своєю матір'ю - [PERSON] у с. Писарівка Шаргородського району Вінницької області, що підтверджується також поясненнями представника позивача, довідкою про склад сім'ї відповідача [PERSON], з якої вбачається, що останній у [ADDRESS], проживає та зареєстрований сам, довідкою-характеристикою (а.с.9, 10). [INFO] матір неповнолітнього [PERSON] - [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с.7). Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 17.10.2003 року з відповідача на користь [PERSON] на утримання дітей, в тому числі, неповнолітнього [PERSON] було стягнуто аліменти в розмірі ? частини всіх видів заробітку, але не менше ? частини неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що підтверджується копією виконавчого листа у справі №2/687 (а.с.27-28) та повідомленням Шаргородського РВ ДВС ГТУЮ у Вінницькій області про те, що у відділі перебувало виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого листа №2/687 від 17.10.2003 року, виданого Шаргородським районним судом про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дочки [PERSON], [INFO], синів [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] в розмірі ? частини, але не менше ? неоподатковуваного мінімуму громадян, починаючи з 29.09.2003 року. Заборгованість станом на 31.08.2018 року складає 112164,64 грн. (а.с.11). З повідомлення Шаргородського РВ ДВС ГТУЮ у Вінницькій області від 26.12.2018 року вбачається, що 18.12.2018 року державним виконавцем завершено виконавче провадження відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.39 ЗУ «Про виконавче провадження» в зв'язку із смертю стягувача [PERSON] (а.с.29). Судом встановлено, що неповнолітній [PERSON] проживає та зареєстрований у [ADDRESS], із старшою сестрою [PERSON], що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 05.11.2018 року (а.с.33). З пояснень відповідача [PERSON] начальнику служби у справах дітей Шаргородської райдержадміністрації від 10.10.2018 року вбачається, що з покійною дружиною [PERSON] він не проживав з 2002 року. З часу народження сина [PERSON] він зустрічався з останнім чотири рази, по можливості сплачував аліменти. Утримувати сина у нього немає змоги, оскільки він є інвалідом, тому не працює. Не заперечує щодо позбавлення його батьківських прав відносно сина [PERSON] та передачу на опікування дядькові [PERSON] (а.с.12). Судом встановлено, що відповідач свідомо нехтує батьківськими обов'язками по відношенню до неповнолітнього сина [PERSON], батьком якого записаний в актовому записі та в свідоцтві про народження дитини, не цікавиться життям сина, його вихованням, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не займається його матеріальним забезпеченням, що підтверджено в судовому засіданні показаннями представника Шаргородської РДА як органу опіки та піклування Бабій С.В., неповнолітнього [PERSON], рішенням Комісії з питань захисту прав дитини Шаргородської РДА від 04.10.2018 року №86 «Про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO]» (а.с.13). Також, судом встановлено з пояснень в судовому засіданні представника позивача, що відповідач протягом тривалого часу не проявляє щодо сина батьківської турботи та піклування після розлучення з дружиною [PERSON], тому свідомо ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню та утриманню дитини, що виявилося у тому, що він проживає окремо від сина, не спілкується з дитиною та не здійснює належного догляду за ним, не турбується про його фізичний і духовний розвиток, здоров'я та побут, підготовку до самостійного життя. Таким чином, суд вважає, що [PERSON] не спроможний забезпечити дитині - [PERSON] належного піклування, утримання та виховання. Зазначені факти підтверджено в судовому засіданні висновком органу опіки та піклування від 01.11.2018 року №01.01-38/3148 (а.с.14-15), відповідно до якого орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої дитини [PERSON], мотивуючи своє рішення тим, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, оскільки, маючи можливість та час виправити свою поведінку, яка б відповідала належному розвитку та вихованню дитини, створенню належних умов проживання та догляду за дитиною, не бажає виправлення поведінки, не бажає виконувати батьківські обов'язки по відношенню до неповнолітнього сина та надав згоду органу опіки та піклування на позбавлення його батьківських прав. Відтак, з огляду на вище викладене, судом встановлено факт винної поведінки відповідача, тобто факт свідомого ухилення батька неповнолітнього [PERSON] - [PERSON] від виконання своїх батьківських обов'язків, свідомого нехтування своїми батьківськими обов'язками, оскільки він не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших цінностей; не сприяє засвоєнню дитиною загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти, оскільки не бажає виконувати своїх батьківських обов'язків. До вказаного висновку суд прийшов, проаналізувавши наведені вище докази на відповідність їх критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності, а також проаналізувавши вище наведені норми права, суд вважає, право позивача невиконанням грошового зобов'язання з боку відповідача порушено і підлягає судовому захисту. Так, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків (ч.ч.1, 2 ст.76 ЦПК України). Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними, допустимими, достовірними, достатніми. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування ( ст.77 ЦПК України). В силу вимог ч.1 ст.78 ЦПК України, допустимими є докази, що одержані відповідно до порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.80 ЦПК України). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається (ч.1 ст.81 ЦПК України), в судовому засіданні досліджено кожний доказ, що міститься в матеріалах цивільної справи і відповідає вимогам належності, допустимості і достовірності. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. В п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). Судом забезпечено учасникам справи принцип процесуальної рівності сторін і надано можливість кожній стороні довести ті обставини, на які вона посилається. Разом з тим, суд констатує факт, що відповідач не скористався правом заперечити щодо позову та подати відзив на позовну заяву про позбавлення його батьківських прав, натомість, подав заяву про повне визнання позову і згоду на позбавлення його батьківських прав відносно [PERSON], що свідчить про його свідоме небажання виправити свою поведінку щодо виховання дитини, тобто про факт винної поведінки відповідача. Вказаний висновок суду ґрунтується також на висновках, що викладені в постановах Верховного Суду, які суд враховує відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України. Так, у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі №209/2821/15-ц (провадження №61-2357св18), від 21.11.2018 року у справі №201/6232/17 (провадження №61-41214св18) визначено поняття ухилення батьків від виконання своїх обов'язків та зазначено про необхідність встановлення судом доведеності факту винної поведінки відповідача у спорі вказаної категорії. Верховним Судом роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Позбавлення батьківських прав, які надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. Верховним судом роз'яснено, що так як позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка має серйозні правові наслідки як для батьків, так і для дитини, встановлені статтею 166 СК України, то позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Таким чином, суд прийшов до переконання, що права неповнолітнього [PERSON] на належне піклування з боку батька про фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя - порушені, тому позов Шаргородської районної державної адміністрації як органу опіки та піклування в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, підлягає задоволенню. V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, зокрема, щодо невиконання батьком обов'язків щодо належного піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, які регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, і є частиною національного законодавства України. Так, відповідно до ст.ст.51, 52 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Статтею 3 Конвенції про права дитини встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці Конвенції зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки батьків…, які відповідають за неї за законом… Держави-учасниці Конвенції забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї… (ст.9 Конвенції про права дитини). Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці Конвенції забезпечують дитині, здатній сформулювати свої власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства (ст.12 Конвенції про права дитини). Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (ч.2 ст.3 СК України). Батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину (ч.ч.1, 2, 3, 4 ст.150 СК України). Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.155 СК України). Статтею 164 СК України передбачений вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав. Так, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини (п.2 ч.1 ст.164 СК України). Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.п.15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України за №3 від 30.03.2007 року (з наступними змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (ст.165 СК України). Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також з питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (ст.171 СК України). З метою реалізації вимог ст.171 СК України судом допитана дитина - [PERSON] Згідно із ч.ч.4, 5 ст.167 СК України, якщо дитина не може бути передана другому із батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини мають, за їхньою заявою, баба та дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим. Якщо дитина не може бути передана бабі, дідові, повнолітнім братам та сестрам, іншим родичам, мачусі, вітчиму, вона передається на опікування органу опіки та піклування. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини (ч.2 ст.166 СК України). При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов'язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду (ч.3 ст.166 СК України). Статтею 180 СК України, передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч.3 ст.181 СК України). Відповідно до ч.1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує, в тому числі, стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; … інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч.2 ст.182 СК України). Відповідно до положень ст.183 СК України, розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. VІ. Висновки суду Враховуючи перевірені у судовому засіданні докази, проаналізувавши пояснення представника позивача, неповнолітнього [PERSON], враховуючи заяву відповідача про визнання позову, дослідивши висновок Органу опіки та піклування, суд приходить до висновку, що позбавлення відповідача батьківських прав є в інтересах дитини, виходячи із того, що судом встановлено, що [PERSON] не спілкується і не бажає спілкуватися із сином, не приймає участі в його вихованні, утриманні, не цікавиться життям, здоров'ям, навчанням. У п.47 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Савіни проти України» від 18.12.2008 року зазначено, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції… Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві»… З метою встановлення, чи є втручання «необхідним у демократичному суспільстві», відповідно до п.53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року, слід брати до уваги справу в цілому, при цьому, аналіз того, що має найкраще задовольняти інтереси дитини, є дуже важливим у таких справах. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага…, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків, що вбачається із правової позиції Європейського суду з прав людини, висловленої у п.54 рішення у справі «Хант проти України». Таким чином, позов Шаргородської районної державної адміністрації як органу опіки та піклування в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, підлягає задоволенню. Частиною 1 ст.13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, доданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачем при зверненні до суду з позовом про позбавлення батьківських прав не заявлено вимогу про стягнення з відповідача на користь неповнолітнього [PERSON] аліментів на його утримання. Частиною 3 ст.13 ЦПК України встановлено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Проте, ч.3 ст.166 СК України встановлено обов'язок суду при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав одночасно прийняти рішення про стягнення аліментів на дитину. Тому, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь неповнолітнього [PERSON] на його утримання аліменти у мінімальному гарантованому розмірі - 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При цьому суд виходить із захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Крім того, враховуючи, що неможливо передати неповнолітнього [PERSON] на опікування іншим особам, слід передати його на опікування Шаргородській РДА як органу опіки та піклування для вирішення питання його подальшого влаштування. VІІ. Розподіл судових витрат Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних із розглядом справи. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК). Згідно з вимогами ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. При зверненні до суду з означеним позовом Шаргородською РДА як органом опіки та піклування не сплачено судовий збір, оскільки відповідно до п.14 ч.2 ст.3 ЗУ «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання заяви про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб. Таким чином, підлягає стягненню з відповідача судовий збір в сумі 704,80 грн. відповідно до вимог ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved