Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-05 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог. В вересні 2020 року позивачі звернулись до суду з даним позовом, який обґрунтували тим, що є співвласниками квартири [ADDRESS] . Позивачі мають право на 5/6 частин в спірній квартирі, право на яку було набуто в порядку приватизації та спадкування. В свою чергу, [PERSON] є власником лише 1/6 частини квартири, яку успадкувала після смерті батька [PERSON] . В даній квартирі позивачі зареєстровані як за місцем постійного проживання, це єдине їхнє житло. Належна їм квартира є двокімнатною, житлова площа якої становить 30,7 кв.м., а загальна - 56,0 кв.м. Дві житлові кімнати та відповідно житлова площа в належній їм на праві спільної власності квартирі є недостатньою для проживання в ній двох сімей, у складі яких дорослі люди різного полу та неповнолітня дитина. На даний час [PERSON] проживає в квартирі зі своїм новим чоловіком [PERSON] та повнолітнім сином [PERSON] . При цьому, відповідачі мають інше постійне місце проживання: [PERSON] зареєстрований в с. Рубаний міст Черкаської області, а [PERSON] та його мати - [PERSON] в [ADDRESS] . Дозвіл на їх вселення до квартири позивач не давала. Але саме це стало підставою, внаслідок якої вона не може нормально проживати з неповнолітньою дитиною в належній їй квартирі. Спільне проживання та перебування в квартирі є неможливим та нестерпним. Крім того, [PERSON] вчинив відносно неї не одне кримінальне правопорушення, відповідальність за які передбачена ч.1 та ч.2 ст.185 КК України, викрадаючи особисті речі (кошти) з їхній з дочкою кімнати. У зв`язку з цим Бориспільським міськрайонним судом Київської області від 06 листопада 2019 року було проголошено вирок, яким [PERSON] було засуджено за вчинені ним злочини. Між позивачем, її сестрою [PERSON] та відповідачами неодноразово виникали сварки, оскільки згоди щодо порядку користування спільним майном не досягнуто. На сьогодні третя особа та відповідачі не сплачують за спожиті комунальні послуги не лише у розмірі частки у спільному майні, а й за фактично спожиті комунальні послуги; відмовляються належним чином утримувати житло, проводити поточний ремонт в квартирі та перешкоджають в цьому позивачу; [PERSON] має у власності лише незначну частину в квартирі, а користується усією квартирою не лише вона, а й члени її сім`ї, які також не відшкодовують витрати на сплату житлово-комунальних послуг. Відповідачі по справі ведуть аморальний спосіб життя, вони постійно лаються, щодня вживають алкогольні напої, ведуть себе агресивно, вони з дочкою бояться знаходитись з ними поруч. Позивач пропонувала [PERSON] сплатити компенсацію за її частку у спільному майні, та навіть погоджувалась на продаж та рівноцінний поділ грошових коштів, аби не знаходитись з цими людьми поруч. Однак, [PERSON] на такі умови не погоджується. Внаслідок цього, вони фактично маючи у власності квартиру та потребуючи житла, не можуть володіти та користуватись належною їм квартирою. Відповідачі створюють умови, що є неможливими для спільного проживання. Тому позивачі просять усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні квартирою [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] та [PERSON] ІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 лютого 2021 року було відкрито провадження у цивільній справі та призначено підготовче засідання (а.с.34-35). Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 травня 2021 року до участі в справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: орган опіки та піклування Пристоличної сільської ради Бориспільського району Київської області та [PERSON] (а.с.44-45). Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 липня 2021 року було закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті (а.с.57). Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 серпня 2021 року, занесеною до протоколу судового засідання, суд вирішив проводити заочний розгляд цивільної справи, на підставі ч.1 ст.280 ЦПК України. ІІІ. Ставлення учасників цивільного процесу до пред`явленого позову. У судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] підтримали пред`явлений позов та наполягали на його задоволенні. Проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Відповідачі про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, відзив на позов не надали. Про поважні причини, які перешкодили їм з`явитись у судове засідання, суд не повідомили. Представник органу опіки та піклування Пристоличної сільської ради Бориспільського району Київської області та [PERSON] у судове засідання не з`явились та свої пояснення щодо позовних вимог не надали. IV. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] , яка згідно свідоцтва про народження від 21.04.2003 року серії [NUMBER] (а.с.11) є її матір`ю, на праві спільної часткової власності в рівних частинах, по 1/3 частці кожному, належить квартира за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 22.05.2006 року, виданим виконкомом Щасливської сільської ради 22.05.2006 року за №596 (а.с.7). Згідно витягу про державну реєстрацію прав комунального підприємства БРР БР «Бюро технічної інвентаризації» №11068926 від 29.06.2006 року право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровано 29.06.2006 року (а.с.9). 04.03.2008 року державним нотаріусом Бориспільської районної державної нотаріальної контори Київської області видано свідоцтво про право на спадщину за законом дочці померлого [PERSON] - [PERSON] на 1/6 частини майна, яке складається з: 1/3 частини квартири під [ADDRESS] (а.с.8). Згідно витягу про державну реєстрацію прав комунального підприємства БРР БР «Бюро технічної інвентаризації» №18044868 від 11.03.2008 року право власності на 1/6 частину квартири за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] зареєстровано 11.03.2008 року за №1071 (а.с.10). Також встановлено, що свідоцтво про право на спадщину на 1/6 частину видане [PERSON] . Позивачі зареєстровані та фактично проживають у спірній квартирі. Як вбачається із пояснень позивачів, наданих у судовому засіданні, у квартирі не зареєстровані, але фактично проживають відповідачі та третя особа у справі: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06.11.2019 року [PERSON] визнано винним у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 та ч.2 ст.185 КК України та затверджено угоду про примирення, яку уклали потерпіла [PERSON] , з одного боку, та обвинувачений у цьому кримінальному провадженні [PERSON] , з іншого боку. [PERSON] призначено покарання: за ч.1 ст.185 КК України - 1 рік позбавлення волі; за ч.2 ст.185 КК України - 2 роки позбавлення волі. На підставі ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено [PERSON] покарання у виді 2 років позбавленням волі. Відповідно до ст.75 КК України [PERSON] звільнено від відбування покарання з випробуванням та призначено іспитовий термін строком один рік (а.с.17). З копії технічного паспорту на квартиру від 24.03.2006 року, складеного КП «Бориспільське районне БТІ» вбачається, що квартира за адресою: [ADDRESS] складається з 2-х кімнат житловою площею 30,7 кв.м., у тому числі 1-кімната 18,8 кв.м., кухні площею 8,5 кв.м., ванної кімнати площею 2,8 кв.м., коридору 7,6 кв.м., вбудованої шафи 1,2 кв.м. Загальна площа квартири 56,0 кв.м. Квартира знаходиться у власності громадян [PERSON] - 3/6 частки, [PERSON] - 1/6 частки, [PERSON] - 2/3 частки (а.с.18-20). Спірні правовідносини регулюються главою 29 «Захист права власності» ЦК України. V. Норми права, якими керується суд при вирішенні спору. а. норми матеріального права. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно з ч.1 та ч.4 ст.156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до частин другої - четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном Згідно ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст.321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про виселення із квартири без надання іншого житлового приміщення. У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі №6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі №753/481/15-ц (провадження №6-13113цс16) та у постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі №695/2427/16-ц, (провадження №61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі №523/12186/13-ц (провадження №61-17372св18), від 02 червня 2021 року у справі №755/12130/16-ц (провадження №61-5612св20) також зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням ст.8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві». Судова практика Європейського суду на виконання ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнала права будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном (рішення по справі «Маркс проти Німеччини») та визначила основні вимоги стосовно застосування ст.1 Протоколу №1 щодо захисту права власності (рішення у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції»). Як встановив Суд, положення ст.1 Протоколу №1 передбачають такі правила захисту права власності: перша норма, виражена в першому реченні першого абзацу, має загальний характер і встановлює принцип безперешкодного користування майном, друга норма, зафіксована в другому реченні того ж абзацу, регулює випадки позбавлення власності, встановлюючи певні умови, у третій нормі, що зафіксована в другому абзаці, за державами-учасницями визнається право контролю над володінням власністю відповідно до загальних інтересів та право на запровадження законів, необхідних для цього. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні майна за його власниками без обмежень. б. норми процесуального права. За правилами ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. VI. Мотиви, якими керується суд при вирішенні спору. Як вбачається з матеріалів справи, право власності на 1/6 частину спірної квартири [ADDRESS] , після смерті батька [PERSON] набула [PERSON] , яка є рідною сестрою позивача [PERSON] . Предметом позовних вимог є усунення позивачам перешкод з боку відповідачів у реалізації прав співвласників квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом виселення відповідачів з квартири без надання іншого житлового приміщення. Судом встановлено, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . В свою чергу, [PERSON] та його мати - [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Доказів, які свідчать про припинення права відповідачів на користування житловим приміщенням за вказаними адресами відповідачами до суду не надано. Також в судовому засіданні встановлено, що відповідачі без будь-якої правової підстави вселилися та проживають у спірній квартирі. Як стверджують позивачі, останні неодноразово зі скаргами на дії відповідачів до Бориспільського відділу поліції, що підтверджується долученим до матеріалів цивільної справи вироком Бориспільського міськрайонного суду від 06.11.2019 року (а.с.17), що свідчить про неприязні стосунки, що склалися між сторонами. За таких обставин, коли права власника майна порушені, він має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном, суд приходить до висновку, що позивачі правомірно вимагають усунення будь-яких порушень свого права користуватись квартирою, що належить їм на праві власності, в даному випадку, така міра втручання, як виселення, здійснюється згідно із законом, переслідує легітимну мету, визначену у п.2 ст.8 Конвенції, і є необхідним у демократичному суспільстві - в інтересах та для захисту прав і свобод позивачів у справі, а втручання у права відповідачів є пропорційним переслідуваній легітимній меті. У зв`язку з цим, суд прийшов до переконання, що вимога позивачів про виселення відповідачів із квартири є обґрунтованою та підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved