Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-30 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. Сторони з 04.11.2006 по 24.09.2010 перебували у зареєстрованому шлюбі, мають малолітню дочку [PERSON] , 2007 року народження, на утримання якої рішенням суду з відповідача стягнуто аліменти. Відповідач після розірвання шлюбу не бере участі у вихованні та утриманні дитини, матеріальної допомоги добровільно не надає. Всю турботу щодо виховання та утримання дочки взяла на себе позивач, яка має намір забезпечити дитині повноцінний відпочинок за кордоном задля підвищення рівня її світогляду, покращення стану її здоров`я, фізичного, морального і духовного розвитку. Крім того з метою спілкування дочки з близькими та далекими родичами позивач бажає поїхати з дочкою в гості до Російської Федерації та до Нової Зеландії. Але батько дитини прохання позивача надати дозвіл на виїзд дочки за кордон ігнорує, і навіть агресивно на них реагує, на письмові звернення до нього позивач жодної відповіді не отримала. Уточнивши предмет позову, позивач просить суд дозволити виїзд неповнолітньої дочки у супроводі матері без супроводу і нотаріально посвідченої згоди батька, за межі території України до Турецької Республіки у будь-який час в період з 01.08.2021 по 15.09.2021, до Російської Федерації у будь-який час в період з 01.08.2021 по 31.09.2021 та до Нової Зеландії у період з 01.08.2021 по 31.11.2021. Процесуальні дії у справі. 24.06.2021 позовна заява надійшла до суду. 30.07.2021 судом отримана інформація про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача. 03.08.2021 позовна заява прийнята до розгляду, провадження у справі відкрито. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін. Заяви, клопотання. 04.08.2021 від представника позивача надійшла заява про уточнення предмету позову. Інших заяв та клопотань від сторін та третьої особи не надходило. В зв`язку з ненаданням відповідачем відзиву, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Фактичні обставини, встановлені судом. Сторони з 04.11.2006 по 24.09.2010 перебували у зареєстрованому шлюбі і є батьками [PERSON] , [INFO] , на утримання якої з відповідача стягнуто аліменти судовим рішенням від 13.09.2010 року (а.с.20-22). Неповнолітня [PERSON] , 2007 року народження, проживає разом з позивачем, мати відповідально ставиться до виховання дочки, спілкується з вчителями, виконує їх рекомендації. З позовної заяви видно, що позивач має намір забезпечити дочці відпочинок за кордоном, вважає, що це сприятиме підвищенню світогляду дитини, покращенню її здоров`я, знайомству з рідними людьми, і в цілому буде позитивним для дитини. Заявляючи позовні вимоги, позивач вказала конкретні періоди часу перебування дитини за кордоном у її супроводі, зазначила країни перебування дитини за межами території України. Батько [PERSON] зацікавленості в навчанні та вихованні доньки ніяким чином не проявляв (а.с.23-24) і не відреагував на звернення матері дитини до нього у червні 2021 року з проханням надання дозволу на виїзд дитини за кордон, при цьому позивач надала докази такого звернення (а.с.25-27). Зміст спірних правовідносин. Встановленим фактам відповідають правовідносини, які регулюють порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України, перетинання державного кордону громадянами України. Норми права, які застосовує суд. Відповідно до положень статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. За змістом ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Як передбачено частинами 1, 2 статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України також врегульовано Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою КМУ № 57 від 27.01.1995, за приписами частини четвертої яких виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно з положеннями ст.5 Правил перетинання державного кордону громадянами України, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Тобто, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або на підставі рішення суду при відсутності згоди одного з батьків, на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Таким чином, суд вважає, що наведенні вище положення закону дають можливість виїжджати дитині за кордон за визначеними батьками підставами: країною перебування, конкретною метою та встановленого терміну перебування за кордоном, який необхідний для реалізації такої мети виїзду. Якщо згоди між батьками щодо такого виїзду не має, один з батьків має право звернутися до суду з позовом до другого з батьків задля отримання такої згоди за рішенням суду. Отже, оскільки Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення, рішення суду про надання такої згоди може бути ухвалено за наявності підстав, визначених Правилами перетинання державного кордону громадянами України, а саме: із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Надання дозволу на майбутнє для невизначеної поїздки не здійснюється. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. У пункті 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага й, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Висновок суду. Аналізуючи спірні правовідносини в контексті вказаних норм права, суд вважає, що відповідач, як батько дитини, зобов`язаний виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, але від виконання свого обов`язку ухиляється. Суд не вбачає обставин, що обмежують згідно із законодавством право виїзду дитини сторін за кордон, і вважає, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон для відпочинку буде відповідати її інтересам. Надання дозволу на виїзд дитини позивача у її супроводі не порушить прав дитини та відповідає її інтересам, оскільки буде сприяти фізичному, духовному, інтелектуальному, культурному та соціальному розвитку дитини, оскільки виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. За таких підстав, суд вважає, що заявлені позивачем уточнені вимоги обгрунтовані, і враховуючи, насамперед, інтереси неповнолітньої дитини, суд уважає за можливе дозволити їй виїзд за кордон разом з позивачем. Проте з огляду на дату розгляду справи, позов є таким, що підлягає частковому задоволенню - з наданням дозволу на виїзд дитини за межі України - до Нової Зеландії у період з 01.10.2021 по 31.11.2021. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача документально підтверджена сплачена сума судового збору у розмірі 908,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial