Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-08 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. [PERSON] (далі - Позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 23 жовтня 2019 року між ним, [PERSON] та [PERSON] (далі - Відповідач), було укладено Договір позики, згідно якого вона передала відповідачу грошові кошти у розмірі 2 550 (дві тисячі п`ятсот п`ятдесят) євро 95 євроцентів готівкою, а відповідач зобов`язалася повернути позивачу вказану грошову суму до 29 листопада 2019 року. Факт надання позивачем відповідачу позики підтверджується власноручно написаною відповідачем розпискою від 23 жовтня 2019 року. Оскільки, у вказаний строк відповідач свій обов`язок з повернення грошових коштів у розмірі 2 550 євро 95 євроцентів, не виконала, порушила умови договору, у зв`язку з чим позивач змушена звернутися до суду та просити суд стягнути з [PERSON] на свою, [PERSON] , користь суму заборгованості за Договором позики від 23 жовтня 2019 року у розмірі 2 563 (дві тисячі п`ятсот шістдесят три) євро 53 євроцентів, яка складається з основної суми заборгованості у розмірі 2 550 (дві тисячі п`ятсот п`ятдесят) євро 95 євроцентів та 3 % річних у розмірі 12 (дванадцять) євро 58 євроцентів, а також, судовий збір у сумі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5 000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп. Адвокат відповідача [PERSON] - Бровко Олександр Олегович у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк подав відзив на позовну заяву (а.с.67-68), в якому просив відмовити в задоволені позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, в повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень посилався на ті обставини, що фактично вказаний договір позики між сторонами не укладався, між сторонами існували інші правовідносини, що були пов`язані із трудовими відносинами відповідача та ФОП [PERSON] , і підписанням вказаних договору та розписки, позивач та відповідач фактично врегулювали особливості таких відносин. При цьому грошові кошти від позивача відповідачеві фактично не передавались, а відтак вказаний договір позики не можна вважати укладеним. Крім того, на думку сторони відповідача, розрахунок 3 % річнихмає обраховуватись виключно в національній валюті - гривня, у зв`язку з чим такі розрахунки суми заборгованості не ґрунтуються на нормах чинного законодавства. Адвокат позивача [PERSON] - Москаленко Єгор Андрійович у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк подав відповідь на відзив (а.с.90-93), в якому просив задовольнити позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу в повному обсязі. У такій заяві по суті справи представник позивача зазначає, що на момент отримання грошових коштів в позику, у відповідача не було жодних питань та непорозумінь, щодо порядку отримання таких грошових коштів, про що свідчить текст розписки. А передбачене ч.2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Тому при обрахунку 3 % річних за основу мають братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Позивач та її представник у відкритому судовому засідання позовні вимоги підтримали в повному обсязі. В обґрунтування своїх доводів, посилалися на обставини, що викладені у позовній заяві та відповіді на відзив на позовну заяву. Відповідач та представник відповідача у відкритому судовому засідання позовні вимоги не визнали, просили суд відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) судом не застосовувалися. Враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів, та аргументів сторін, суд ухвалює рішення про задоволення позову в повному обсязі з огляду на наступне. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що 23 жовтня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики. Відповідно до умов такого договору позивач надала відповідачу у позику 2 550 (дві тисячі п`ятсот п`ятдесят) євро 95 євроцентів готівкою. Згідно умов такого договору позичальник зобов`язалася повернути кредитору зазначену грошову суму до 29 листопада 2019 року (а.с. 6). Факт отримання відповідачем [PERSON] від [PERSON] суми позики у розмірі 2 550 (дві тисячі п`ятсот п`ятдесят) євро 95 євроцентів, підтверджується розпискою від 23 жовтня 2019 року, написаною власноручно відповідачем [PERSON] (а.с.7). Суд зазначає, що письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Із матеріалів справи вбачається, що в порушення умов вказаного договору, Відповідач свої зобов`язання належним чином не виконала, допустила прострочення повернення кредиту, внаслідок чого за нею, [PERSON] , за таким договором виникла заборгованість на загальну суму 2 550 (дві тисячі п`ятсот п`ятдесят) євро 95 євроцентів. Оскільки відповідач у добровільному порядку своїх договірних зобов`язань перед позивачем не виконує, то суд доходить висновку, що між сторонами виник спір, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. За змістом ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням. Заміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу). Згідно з частиною другою статті 604 ЦК України зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація). З аналізу вказаних норм вбачається, що новація - це угода про заміну первинного зобов`язання новим зобов`язанням між тими самими сторонами. Вона не припиняє правового зв`язку сторін, оскільки замість зобов`язання, дія якого припиняється, виникає узгоджене ними нове зобов`язання. Юридичною підставою для зобов`язання, яке виникає при новації, є домовленість сторін про припинення первинного зобов`язання. Угода про заміну первинного зобов`язання має договірну природу. Новація є консенсуальним, двостороннім та оплатним договором, який має правоприпинювальну природу. Істотними умовами такого договору є: предмет, вказівка на колишнє й нове зобов`язання, яке виникає замість попереднього, яке припиняється. Про намір вчинити новацію сторони повинні зазначити в договорі. Отже, умовами здійснення новації є: новий договір укладається між тими самими сторонами, які були учасниками первинного договору позики; новий правочин оформлюється укладенням сторонами так званого новаційного договору позики, який можна визначити як договір, за яким одна сторона (позикодавець) враховує суму заборгованості, що виникла з договору позики, як сума позики, а інша сторона (позичальник) зобов`язується повернути таку суму вже на виконання нових позикових зобов`язань; дотримання форми такого правочину (новаційного договору), тобто у формі, передбаченій для укладання договору позики (частина друга статті 1053 ЦК України); дійсність первинного зобов`язання. Відповідно до ч.1 ст.81 Цивільного процесуального Кодексу України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд зазначає, що принцип змагальності у цивільному судочинстві урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Тобто сам суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. В даному випадку, в порушення вимог статей 76,78, 81 ЦПК України стороною відповідача не надано суду будь-яких належних, достатніх та допустимих доказів того, яке саме конкретно первинне зобов`язання існувало між сторонами, та які правовідносини виникли між ними щодо сплати боргу у розмірі, вказаному в договорі позики. Надані суду розписка та договір позики не свідчить про те, що між сторонами до складання таких документів існували будь-які інші договірні зобов`язання і між сторонами була домовленість про новацію, оскільки у тексті вказаних письмових доказів не йде мова про будь-яке первинне зобов`язання або взагалі про нове зобов`язання. Оскілки обставина власноручного підписання відповідачем договору позики від 23 жовтня 2019 року та розписки від 23 жовтня 2019 року не спростовані, і суду не доведено існування між сторонами до моменту такого підписання будь-яких інших договірних зобов`язань та домовленості про новацію, суд доходить висновку, що між сторонами по справі укладено саме договір позики, за умовами якого відповідач зобов`язувалася прийняти позику, та повернути її у визначений договором строк. Доказів повернення вказаної грошової суми в іноземній валюті позивачеві матеріали справи не містять. З огляду на ту обставину, що судом встановлена обставина не повернення відповідачем предмету позики за договором позики від 23 жовтня 2019 року та розпискою від 23 жовтня 2019 року позивачеві, то суд доходить висновку про необхідність стягнення такої позики у судовому порядку. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені договором. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. В даному випадку сума зобов`язання за договором позики визначена сторонами в іноземній валюті - ЄВРО. Відповідні правові висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Таким чином, з огляду на викладене, суд доходить висновку про необхідність задоволення позову в частині стягнення із відповідача, як позичальника, на користь [PERSON] за Договором позики від 23 жовтня 2019 року суми іноземної валюти у розмірі основного боргу в сумі 2 550 (дві тисячі п`ятсот п`ятдесят) євро 95 євроцентів. Окрім того, позивачем також нараховані відповідачу 3 % річних за прострочення виконання зобов`язань за Договором позики від 23 жовтня 2019 року у розмірі 12 (дванадцять) євро 58 євроцентів. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням 3% річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами у національній валюті, належними до сплати кредитору. Суд зазначає, що 3 % річних, передбачені ст. 625 ЦК України, можуть бути визначені у доларах США та нараховуються виходячи із простроченої суми, вираженої у відповідній грошовій валюті. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Аналогічний за своїм змістом правовий висновок міститься у Постанова ВП ВС від 16.01.2019 № 464/3790/16-ц (14-465цс18), у зв`язку із чим суд відхиляє доводи сторони відповідача щодо того, що розрахунок 3 % річнихмає обраховуватись виключно в національній валюті - гривні. У зв`язку з викладеним, оскільки прострочена сума згідно умов договору позики від 23 жовтня 2019 року виражена в іноземній валюті - ЄВРО, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача 3% річних від простроченої заборгованості за Договором позики від 23 жовтня 2019 року на користь позивача у розмірі 12 (дванадцять) євро 58 євроцентів. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Щодо стягнення витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, суд виходив з наступного. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до п. 4 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі- Закону) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. З матеріалів справи вбачається, що 10 січня 2020 року між позивачем та адвокатським об`єднанням «Легарт» було укладено Договір № 06/20 про надання правової допомоги (а.с. 29). Згідно п.1.2 цього Договору від імені Адвокатського об`єднання «Легарт» юридична допомога клієнту надається учасником адвокатського об`єднання - адвокатом Москаленко Єгором Андрійовичем. Згідно п. 3.1 Договір № 06/20 про надання правової допомоги розмір гонорару (винагороди) адвокатського об`єднання складається із наступних частин: перша частина - оплата гонорару (винагороди) за аналіз наданих клієнтом документів, аналіз чинного законодавства та правозастосовної практики, складання позовної заяви про стягнення на користь клієнта заборгованості, 3 % річних, судових витрат з [PERSON] (в тому числі розміру судового збору та витрат на правничу допомогу) та подання її до суду, а також, ведення перемовин з [PERSON] щодо розгляду можливості погашення заборгованості в позасудовому порядку, що становить 5 000 грн. 00 коп., які сплачуються клієнтом протягом 5 календарних днів після підписання сторонами цього Договору на поточних рахунок адвокатського об`єднання; друга частина - оплата гонорару (винагороди) за представництво інтересів клієнта в судовому засіданні у місцевому загальному суді, як першої інстанціях, що становить 1 000 грн. 00 коп. за кожне судове засідання, в якому адвокатське об`єднання здійснює представництво інтересів клієнта, які сплачуються протягом 5 календарних днів після прийняття рішення у справі місцевим загальним судом, як судом першої інстанції, на поточний рахунок адвокатського об`єднання. У разі, якщо розгляд справи буде призначено судом в порядку спрощеного провадження, друга частина гонорару (винагороди) клієнтом не сплачується. Оскільки, перша частина гонорару у розмірі 5000 грн. 00 коп. була оплачена позивачем, про що свідчить меморіальний ордер № ПНМ 27803 від 13.01.2020 року, то відповідно до ст. 141 ЦПК України, беручи до уваги співмірність розміру витрат на виконання професійної правничої допомоги з ціною позову та задоволення позовних вимог, виходячи із засад розумності, з відповідача на користь позивача слід стягнути 5 000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп. понесених судових витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги при розгляді справи в суді. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору в загальному розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved