Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-27 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача. Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , за участю третьої особи, Служби у справах дітей Військово-цивільної адміністрації м. Торецька, про надання дозволу на виїзд/в`їзд на територію населених пунктів України (територію проведення антитерористичної операції), дозволу на виїзд/в`їзд з України за кордон до країн ближнього та дальнього зарубіжжя громадянам без згоди та супроводу батька, обґрунтувавши свої вимоги тим, що від шлюбу з відповідачем вони мають дитину - сина [PERSON] , [INFO] . З літа 2010 року вони з відповідачем разом не мешкають, син мешкає разом з нею, відповідач участі у вихованні сина не приймає. Восени 2015 року сину було встановлено захворювання - бронхіальна астма 2 ст., тому на даний час у неї виникла необхідність систематично виїжджати з м. Горлівка на підконтрольну Україні територію, де знаходяться лікувальні заклади та санаторії, які дитині необхідно відвідувати для відновлення здоров`я. Також є необхідність виїжджати за кордон для лікування. Відомості щодо місцеперебування батька дитини не відомі, тому вона не може отримати від нього дозвіл на виїзд дитини та змушена звернутися до суду. У зв`язку з вищевикладеним просить суд надати, [PERSON] , громадянину України, [INFO] , уродженцю м. Горлівка Донецької області, тимчасовий дозвіл на виїзд/в`їзд на територію населених пунктів України, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження та які розташовані на лінії зіткнення (територію проведення антитерористичної операції)., тимчасово окуповану територію України АР Крим, а також щорічний виїзд за кордон до країн ближнього та дальнього зарубіжжя строком на 30 календарних днів у період з 01 липня по 30 вересня у супроводі його матері [PERSON] , [INFO] , уродженки м. Горлівки Донецької області або уповноваженої нею особи, без дозволу (згоди) та супроводу батька [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Горлівка Донецької області, строком до його 16-річчя. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Позивач [PERSON] , в судове засідання не з`явилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, суд вважає за можливе розглянути справу за її відсутності за участю її представника. Представник позивача адвокат Карнаухов А.О., що діє на підставі ордеру серія ДН №037789 від 14.02.2020 року (а.с.15) та договору про надання правової допомоги від 14.02.2020 року (а.с.13), в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги та просив позов задовольнити. Представник третьої особи Служби у справах дітей Військово-цивільної адміністрації м. Торецька, в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, справу просив розглянути за своєї відсутності. Відповідач [PERSON] , в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, через оголошення на сайті суду (а.с.36,41). Таким чином, суд вважає можливим розглянути справу за його відсутності. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 19.08.2020 року відкрито загальне позовне провадження за зазначеним позовом та призначене до підготовчого засідання. (а.с.29). 25.09.2020 року по справі проведено підготовче засідання. Справу призначено до судового розгляду та встановлено порядок з`ясування обставин по справі (а.с.40). ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. Як вбачається з матеріалів справи, а саме з свідоцтва про народження серія [NUMBER] (а.с.9), батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). У відповідність до рішення Калінінського районного суду м. Горлівка Донецької області від 30.12.2010 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвано (а.с.10). З виписки з історії хвороби [PERSON] , 2009 року вбачається, що останній хворіє на бронхіальну астму ІІ ступеня, а також ще ряд супутніх захворювань та потребує в оздоровленні в санаторіях пульмонологічного типу два рази на рік (а.с.11). V. Оцінка Суду. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до положень статті 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. 14 липня 2016 року Верховною Радою України внесені зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучено з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законодавчим актом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила). Відповідно до пункту 3 зазначених Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Згідно з підпунктом 1 пункту 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску. У підпункті 2 пункту 4 Правил передбачено, що громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Однією з важливих підстав для задоволення судом позову під час вирішення такої категорії справ є зазначення в позовній заяві країни, до якої має виїхати дитина, загального строку надання такого дозволу, часового проміжку перебування дитини в іноземній державі та доказів відмови батька чи матері у наданні згоди на виїзд дитини за кордон. Вказана позиція висловлена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2017 року (справа № 628/1973/16-ц) В свою чергу, як позивачем у позові, так і її представником в судовому засідання не зазначені держави у які позивач має намір виїхати з дитиною, з конкретним періодом перебування в них дитини, не вказано адреси місця перебування та лікування дитини у зазначених державах, а також умови її перебування та лікування. Крім того, представник позивача в судовому засіданні зазначив, що будь-які направлення лікаря на лікування дитини в медичний заклад відсутні. Також, Вищий спеціалізований суд України, ухваливши рішення у справі № 6-33303ск15 від 16 березня 2016 року, дійшов висновку, що дозвіл на виїзд дитини за межі України без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, надається кожного разу окремо (тобто на кожний виїзд), при цьому в дозволі зазначається країна, місце перебування та строк, на який дитина буде знаходитися за кордоном. У постанові від 12 квітня 2017 року у справі № 6-15цс17 Верховний Суд України указав на те, що виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень Сімейного Кодексу України, Цивільного кодексу України , Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» і Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Надання дозволу на виїзд до досягнення дитиною 16-річного віку без згоди та супроводу одного з батьків суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов`язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення одного з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). Враховуючи, що позивачем та його представником не зазначено конкретної адреси місця перебування дитини за кордоном та не надано доказів на підтвердження забезпечення дитини проїзними квитками для повернення на Україну, відсутні гарантії того, що у випадку транскордонного переміщення дитини вона повернеться до України, та той із батьків, який проживає окремо, зможе встановлювати контакт з дитиною на регулярній основі, що виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини. Сама по собі можливість поїздки за кордон дитини, не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дітей, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки. В той же час, надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення початку і кінця таких тимчасових поїздок, конкретного місця перебування, мешкання та лікування дитини, та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та не прогнозованості. Аналогічна правова позиція викладена в постанова Верховного суду України від 03.07.2019 року у справі № 643/1090/17. У зв`язку з вищевикладеним,суд приходить до висновку про відсутність підстав, для задоволення позову про надання дозволу на виїзд дитини з України без згоди та супроводу батька. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з врахуванням п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, судовий збір з відповідача не стягується, оскільки він сплачений позивачем при поданні позовної заяви На підставі викладеного та

Outcome: dismissed