Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-30 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся із вказаним позовом до суду, у якому просив стягнути з відповідача суму компенсації матеріальної шкоди 20 000, 00 грн та моральної - 50 000, 00 грн. В обґрунтування позовних вимог вказано, що у провадженні Подільського районного суду м. Києва перебуває справа № 758/16183/18 про визнання виконавчого напису нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гамаль І. М. № 5569, виданий 06 жовтня 2018 року, таким, що не підлягає виконанню. Незважаючи на викладене приватний виконавець Трофименко М. М., який є третьою особою у справі без самостійних вимог на предмет справи, не дочекавшись рішення суду та набрання ним законної сили, 05 серпня 2020 року видав постанову про арешт грошових коштів боржника на рахунках у банківських установах, зокрема у ПАТ «Державний ощадний банк України», у якому позивачем відкрито рахунок, на який перераховується його заробітна плата, що є єдиним джерелом доходів його сім`ї, як вказує позивач. Позивач стверджував у позовній заяві, що відповідач своїми діями залишив його та його сім`ю без засобів для існування вже двічі за рік: у травні та у серпні 2020 року. Від відповідача відзив на позов не надходив до суду. ІІ. Процесуальні дії та рішення у справі. 18 серпня 2020 року до суду надійшли матеріали позовної заяви [PERSON] 21 серпня 2020 року ухвалою судді відкрито у справі провадження, для розгляду у спрощеному порядку без виклику сторін у судове засідання. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 05 серпня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Трофименком М. М. при примусовому виконанні виконавчого напису № 5569, виданого 06 жовтня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І. М., видано постанову у виконавчому провадженні № 57549552 про арешт коштів боржника - позивача у справі. Для виконання постанову від 05 серпня 2020 року направлено у тому числі до ПАТ «Державний ощадний банк України», в якому відкрито рахунок для отримання заробітної плати [PERSON] 11 серпня 2020 року рахунок позивача у ПАТ «Ощадбанк» арештовано, згідно з постановою приватного виконавця. [PERSON] подав до Подільського районного суду м. Києва позовну заяву про визнання виконавчого напису нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гамаль І. М. № 5569, виданий 06 жовтня 2018 року, таким, що не підлягає виконанню (справа № 758/16183/18). Як зазначив позивач у позовній заяві судове рішення у справі не постановлено станом на день подання позовної заяви до Печерського районного суду м. Києва та наступне судове засідання призначено на 10 вересня 2020 року. Про будь-яку іншу інформацію щодо стану розгляду справи № 758/16183/18 не повідомляв. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Виконавчі написи нотаріусів є виконавчими документами, на підставі примусово виконуються рішення відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VІІІ від 02 червня 2016 року. Згідно з частиною першою статті 1 вказаного Закону, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до пункту 7 частини третьої статті 18 Закону № 1404-VІІІ від 02 червня 2016 року, виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 35-1 Податкового кодексу України, коштів на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на електронних рахунках платників акцизного податку, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей. Позивач, наводячи нормативне обґрунтування позовних вимог, послався на статтю 52 Закону України «Про виконавче провадження», не звернувши увагу, що її положеннями визначено особливості звернення стягнення на кошти та майно боржника - юридичної особи, фізичної особи - підприємця, проте доказів того, що він є підприємцем матеріали справи не містять. Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. У відповідності до положень статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, і кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, маючи рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оскільки позивач не довів фактичними даними переконливості своїх вимог, у тому числі наявність грошових коштів на своєму банківському рахунку, у користуванні яких він був обмежений, внаслідок арешту, та протиправності дій відповідача під час виконання постанови приватного виконавця, то суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позову. Стаття 23 Цивільного кодексу України закріпляє загальні положення про відшкодування моральної шкоди, визначаючи, що моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. У задоволенні вимоги про стягнення компенсації моральної шкоди суд також відмовляє як у похідній від основної вимоги, для задоволення якої правові підстави відсутні. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Відповідно до положень частини сьомої ст. 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed