Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-07 00:00:00

Кредитна спілка «Істок» в особі представника [PERSON] 07.11.2019 року звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про споживчий кредит №ДКХ-2240 від 22.11.2018 року у розмірі 145854, 60 грн., з яких: заборгованість за основною сумою кредиту 27983, 55 грн.; заборгованість за платою 43157, 95 грн.; заборгованість за відсотками 0, 28 грн.; 100 % річних згідно ст. 625 ЦК України та п. 4.7.3 кредитного договору 60226, 88 грн.; інфляційні нарахування 3485, 94 грн.; штраф 11000, 00 грн. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 06.04.2016 року відповідач [PERSON] звернувся із заявою про вступ до Кредитної спілки «Істок». Заяву було розглянуто та прийнято рішення про прийняття [PERSON] у члени кредитної спілки. При цьому, в цей же день 06.04.2016 року, відповідачем було сплачено вступний внесок та обов`язковий пайовий внесок, що в свою чергу надало йому членство у кредитній спілці. 22.11.2018 року [PERSON] подав заяву на отримання кредиту, за результатами розгляду якої було прийнято рішення про надання йому споживчого кредиту. Таким чином, між кредитною спілкою та відповідачем [PERSON] було укладено договір про споживчий кредит № ДКХ-2240 від 22.11.2018 року та надано кредит в сумі 30000,00 грн. на строк 12 календарних місяців зі сплатою 0,001% річних за користування кредитом та сплатою за користування кредитними коштами у сумі 39, 45 грн. щоденно. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором, 22.11.2018 року між Кредитною спілкою «Істок» та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки №ДКХ-2240 ДП1, згідно умов якого поручитель несе солідарну відповідальність разом з позичальником перед кредитором. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за кредитним договором, у нього утворилася заборгованість за кредитом в розмірі 145854, 60 грн., з яких: заборгованість за основною сумою кредиту 27983, 55 грн.; заборгованість за платою 43157, 95 грн.; заборгованість за відсотками 0, 28 грн.; 100 % річних згідно ст. 625 ЦК України та п. 4.7.3 кредитного договору 60226, 88 грн.; інфляційні нарахування 3485, 94 грн.; штраф 11000, 00 грн. Враховуючи викладене, просить суд достроково стягнути з відповідачів в солідарному порядку на свою користь заборгованість за договором про споживчий кредит №ДКХ-2240 від 22.11.2018 року у розмірі 145854, 60 грн. Відповідач [PERSON] надав до суду відзив, згідно якого просить суд відмовити у задоволенні позову Кредитній спілці «Істок», оскільки згідно частини 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Також відповідач надав довідку про факт перебування його на військовій службі у військовій частині [NUMBER] , та наголосив, що він як позичальник повернув кредитній спілці 10000 грн., а заборгованість по тілу кредиту становить 20000 грн. Відповідач [PERSON] відзиву на позовну заяву, який би відповідав вимогам статті 178 ЦПК України, чи будь-яких письмових та електронних доказів (які можливо доставити до суду), висновків експертів, заяв свідків, що підтверджують заперечення проти позову, до суду не надав. Позивач Кредитна спілка «Істок» в особі представника Альохіна О. О. надіслав до суду відповідь на відзив, згідно якого просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, оскільки зобов`язання за договором про споживчий кредит не виконані відповідачем належним чином. Відповідач [PERSON] надав до суду відповідь, згідно якої наголосив, що з моменту вступу до членів Кредитної спілки «Істок» з 2016 року по 2019 рік отримав та повернув позивачеві в повному обсязі три кредити на суму більше ніж 75000 грн., досудове врегулювання спору виявилось безрезультатним, він неодноразово наголошував позивачу, що є військовослужбовцем, а тому просить зобов`язати Кредитну спілку «Істок» виконати свої зобов`язання щодо списання плати за надання кредиту, штрафних санкцій, пені за невиконання зобов`язань, а також процентів за користування кредитом. Суд, дослідивши доводи позивача, викладені у позові, а також заперечення відповідача, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 06.04.2016 року [PERSON] звернувся до Кредитної спілки «Істок» із заявою про вступ до кредитної спілки. Заяву було розглянуто та згідно протоколу засідання правління Кредитної спілки «Істок» від 06.04.2016 року прийнято рішення про прийняття [PERSON] у члени Кредитної спілки «Істок». 06.04.2016 року [PERSON] сплатив вступний внесок та обов`язковий пайовий внесок, про що свідчать відповідні прибуткові касові ордери №975 та №976, таким чином він набув членства у Кредитній спілці « Істок ». 22.11.2018 року [PERSON] подав заявку на отримання кредиту, за результатами розгляду якої було прийнято рішення про надання йому споживчого кредиту, що підтверджується протоколом засідання кредитного комітету КС «Істок» від 22.11.2018 року. 22.11.2018 року між Кредитною спілкою «Істок» та [PERSON] було укладено договір про споживчий кредит №ДКХ-2240, за умовами якого позичальнику надано кредит в сумі 30000,00 грн. на строк 12 календарних місяців, тобто по 22.11.2019 року зі сплатою 0,001% річних за користування кредитом та платою за користування кредитними коштами у сумі 39,45 грн. щоденно (п.п. 1.1, 2.5, 3.2 Кредитного договору). Надання позичальнику кредитних коштів в сумі 30000,00 грн. підтверджується видатковим касовим ордером від 22.11.2018 року, який підписаний [PERSON] . 27.12.2018 року між Кредитною спілкою «Істок» та [PERSON] було укладено додатковий договір №1 до договору про споживчий кредит №ДКХ-2240 від 22.11.2018 року, відповідно до умов якого плата за надання кредиту становить 157, 80 грн. З метою забезпечення виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором, 22.11.2018 року між Кредитною спілкою «Істок» та [PERSON] було укладено договір поруки №ДКХ-2240 ДП1, за умовами якого, у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником взятих на себе зобов`язань по кредитному договору, поручитель та інші особи, які дали поруку по кредитному договору, відповідають перед кредитором солідарно, нарівні з позичальником, за повернення суми кредиту та нарахованих згідно умов кредитного договору зобов`язань, відшкодування збитків, у відповідності до ст.ст. 553-559 ЦК України. Згідно зі статтею 526\~Цивільного кодексу\~України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно пунктами 3 та 4 частини першої статті 611\~Цивільного кодексу\~України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків. Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Стаття 1048 Цивільного кодексу України передбачає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У відповідності до статті 1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з умовами договору нарахування плати за користуванням кредитом розпочинається з дня фактичного отримання позичальником грошових коштів в касі кредитора або з дня відправки кредитором коштів на рахунок, вказаний позичальником у письмовій заяві, та здійснюється щомісячно виходячи з фактичної кількості днів у місяці до дня повного погашення кредиту (п. 2.6 кредитного договору). У пункті 4.7, укладеного між сторонами кредитного договору, визначено відповідальність сторін та наслідки порушення умов цього договору, зокрема: дострокове повернення позичальником кредиту з підстав та порядку, передбаченому в п. 6.2.2 договору; сплату позичальником штрафу у розмірі 1000 грн. за порушення кожного платежу, згідно Графіку платежів; повернення позичальником суми боргу (основної суми кредиту, плати та процентів) з урахуванням встановленого індексу інфляції та 100 відсотків річних від простроченої суми за весь час прострочення сплати зобов`язань за договором, згідно статті 625\~ЦК України (п.п. 4.7.1-4.7.3 кредитного договору). Пунктом 6.2.2 кредитного договору встановлено, що у разі затримання позичальником сплати частини кредиту та/або відсотків більш, як на один календарний місяць, кредитор набуває права вимагати від позичальника дострокового погашення кредиту та нарахованих плати та відсотків, згідно умов договору до дня повного виконання зобов`язань за договором; вимагати відшкодування збитків, завданих кредитору, внаслідок невиконання або неналежного виконання позичальником умов цього договору; вимагати від поручителів дострокового повного погашення кредиту та нарахованих плати та відсотків, згідно умов договору. З наданих суду та досліджених доказів встановлено, що [PERSON] неналежним чином виконував свої зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість, яка згідно з розрахунком Спілки становить: 145854, 60 грн., з яких: заборгованість за основною сумою кредиту 27983, 55 грн.; заборгованість за платою 43157, 95 грн.; заборгованість за відсотками 0, 28 грн.; 100 % річних згідно ст. 625 ЦК України та п. 4.7.3 кредитного договору 60226, 88 грн.; інфляційні нарахування3485, 94 грн.; штраф11000,00 грн. Також встановлено та не заперечується позивачем, що на момент укладання кредитного договору від 22.11.2018 року [PERSON] перебував на військовій службі у військовій частині [NUMBER] , мав звання прапорщика та обіймав посаду начальника зміни відділу ФПЗ, вказане підтверджує заявка на отримання кредиту, а також довідка військової частини [NUMBER] від 16.01.2020 року №13. Доказів звільнення відповідача з військової служби до закінчення періоду, за який позивачем нараховано заборгованість за кредитним договором матеріали справи не містять. Відповідно до підпункту 3 пункту 4 Закону України\~«Про внесення\~змін до\~деяких законодавчих\~актів України\~щодо удосконалення\~оборонно-мобілізаційних\~питань під\~час проведення\~мобілізації» від\~20\~травня 2014\~року статтю 14\~Закону України\~«Про соціальний\~і правовий\~захист військовослужбовців\~та членів\~їх сімей» доповнено пунктом 15, згідно з яким військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Пунктом 1 Розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» дію підпункту 3 пункту 4 цього Закону поширено на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби. Згідно з положеннями Закону України\~«Про мобілізаційну\~підготовку та\~мобілізацію» особливим періодом є період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. В Україні особливий період розпочався з моменту оголошення Указу Президента\~України «Про\~часткову мобілізацію»\~від 17\~березня 2014\~року та триває по теперішній час. За змістом статті 1\~Закону України\~«Про мобілізаційну\~підготовку та\~мобілізацію» особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Мобілізацією, згідно з положеннями наведеної статті, є комплекс заходів, здійснюваних, серед іншого, з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу. У частині четвертій статті 3\~Закону України\~«Про мобілізаційну\~підготовку та\~мобілізацію» зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду. Таким чином, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду. Водночас статтею 1\~Закону України\~«Про мобілізаційну\~підготовку та\~мобілізацію» надано визначення поняттю демобілізації як комплексу заходів, спрямованих, серед іншого, на планомірне переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, на організацію і штати мирного часу. Системний аналіз наведених правових норм, а також загальновідомих обставин іноземної агресії щодо України дає суду підстави стверджувати, що у проміжки між періодами проведення мобілізації стан особливого періоду не припинявся. У постановах Верховного Суду, від 14 лютого 2018 року у справі № 131/1449/16-ц (касаційне провадження № 61-4157св18); від 14 лютого 2018 року у справі № 727/2187/16-ц (касаційне провадження № 61-3951св18); від 20 лютого 2018 року у справі № 640/4439/16-ц (касаційне провадження № 61-4304св18); від 21 лютого 2018 року у справі № 211/1546/16-ц (касаційне провадження № 61-4255св18); від 25квітня 2018 року у справі № 205/1993/17-ц (касаційне провадження № 61-1664св17) зроблено висновки, що особливий період діє в Україні від 17 березня 2014 року, після оприлюднення Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію». Президент України відповідного рішення про скасування особливого періоду, як і рішення про демобілізацію військовослужбовців, прийнятих на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду, не приймав. Відповідно до пункту 13 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» особам, які мають право на пільги, гарантії та компенсації, передбачені цим Законом, видаються посвідчення. Аналіз статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» дає підстави зробити висновок, що перелік пільг військовослужбовців та членів їх сімей закріплений у пунктах 1-12 цього Закону та право на отримання саме цих пільг потребує наявність відповідного посвідчення. Разом з цим пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Крім цього, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення. Вказані правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 522/12270/15-ц, від 25 вересня 2019 року у справі № 521/9626/15-ц. З урахуванням наведеного, стягненню на користь позивача підлягає лише заборгованість за тілом кредиту в сумі 30000 грн. за вирахуванням сплачених на його погашення [PERSON] сум, а саме: 30000 грн. сума внеску, що наявна у довідці позивача (5000 грн. + 3960 грн.) = 21040 грн., а також сума за квитанцією №N1A6T5745M від 26.12.2019 року про сплату [PERSON] суми боргу у розмірі 950 грн., тобто загальна сума заборгованості становить: 21040 грн. 950, 00 грн. = 20090, 00 грн., оскільки позичальник [PERSON] є військовослужбовцем та на нього поширюються пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а тому не підлягають стягненню з нього на користь позивача відсотки та плата за користування кредитом, а також штрафні санкції з моменту укладення кредитного договору, тобто з 22.11.2018 року до закінчення особливого періоду. Відповідно до частини першої та другої статті 553\~ЦК України за\~договором поруки\~поручитель поручається\~перед кредитором\~боржника за виконання\~ним свого\~обов`язку.\~Поручитель відповідає\~перед кредитором\~за порушення\~зобов`язання\~боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Згідно з частинами першою та другою статті 554\~ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Отже, порука є спеціальним заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання, чим обумовлюється додатковий характер поруки стосовно основного зобов`язання. Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника та кредитором боржника. Відповідно до статті 559\~Цивільного кодексу\~України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У пункті 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що обсяг зобов`язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов`язанням і строків їх виплати, тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов`язання. Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559\~ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред`явлення позову про визнання договору поруки припиненим. З наданих суду та досліджених доказів встановлено, що за умовами п.1.2. договору поруки №ДКХ-2240 ДП1 від 22.11.2018 року поручитель погодився із правом кредитора та позичальника змінювати умови кредитного договору та надав згоду на всі без виключень наступні зміни та доповнення до кредитного договору. Таким чином, поручитель [PERSON] добровільно погодився з умовами укладеного між ним та кредитною спілкою договору поруки на автоматичне збільшення його відповідальності, що засвідчено його підписом у даному договорі, був інформований про такі положення договору. Отже, зафіксувавши власне волевиявлення щодо умов договору поруки в момент його укладання, сторона за договором - поручитель в повному обсязі прийняв на себе зобов`язання щодо його виконання, зауважень чи пропозицій щодо змісту договору поруки, зокрема, щодо його додаткового повідомлення про зміну умов, щодо надання згоди на збільшення зобов`язань лише щодо плати, відсотків, пені, штрафів, останнім не зазначалося, в судовому порядку вказаний договір чи його окремі пункти недійсними визнано не було. За таких обставин, суд наголошує, що порука [PERSON] не припинена, оскільки умовами договору поруки №ДКХ-2240 ДП1 від 22.11.2018 року передбачена згода поручителя на зміну основного зобов`язання без додаткового погодження. Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, а тому ухвалює судове рішення про солідарне стягнення з [PERSON] , [PERSON] на користь Кредитної спілки «Істок» заборгованості за договором про споживчий кредит №ДКХ-2240 від 22.11.2018 року в сумі 20090, 00 грн. та про відмову в задоволенні решти позовних вимог. Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України. Так,\~при зверненні\~позивача до\~суду ним\~заявлено позовну\~вимогу майнового\~характеру та\~сплачено судовий\~збір з\~урахуванням приписів\~пункту 1\~частини 1\~статті 176\~ЦПК України\~у розмірі\~2188\~грн.\~(100\~%),\~та за\~результатами судового\~розгляду позовні\~вимоги Кредитної\~спілки «Істок»\~задоволено частково\~ 20090,\~00\~грн.\~(20090,\~00\~грн.\~:\~145854,\~60\~грн. х 100 %) = 13, 8 %, тобто задоволено 13, 8 % від заявленої суми. З огляду\~на викладене,\~та з\~урахуванням принципу\~пропорційності розподілу\~судових витрат\~в залежності\~від ступеня\~задоволення позову,\~з відповідачів підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі: 2188, 00 грн. х 13, 8 % (частка задоволення позовної вимоги): 100 % = 301, 94 грн.

Outcome: partial