Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-21 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог Позивачі звернулися до суду з даним позовом, мотивуючи заявлені вимоги тим, що [INFO] померла [PERSON] . За життя [PERSON] на випадок своєї смерті зробила заповітне розпорядження про те, що належний їй будинок вона заповідає [PERSON] та її чоловіку [PERSON] в рівних частинах. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на майно за заповітом. До складу спадкового майна входив житловий будинок [ADDRESS] . Позивач [PERSON] з чоловіком [PERSON] , будучи спадкоємцями за заповітом, подали до Миронівської районної державної нотаріальної контори Київської області заяви про прийняття спадщини. Проте свідоцтво про право на спадщину на спадковий житловий будинок не отримали та спадщину належним чином не оформили. [INFO] помер чоловік позивача [PERSON] , після смерті якого спадкоємцями першої черги за законом є позивачі [PERSON] з сином [PERSON] , а також донька [PERSON] . Спадщину після смерті чоловіка позивач [PERSON] прийняла, подавши до Миронівської районної державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину, оскільки є такими, що постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Після смерті [INFO] [PERSON] ні позивачі, ні [PERSON] спадщину належним чином не оформили, свідоцтво про право на спадщину не отримали. [INFO] [PERSON] померла, після її смерті позивач [PERSON] спадщину прийняла. Позивачі мають труднощі в оформленні спадкових прав, оскільки в свідоцтві про право власності на житловий будинок [ADDRESS] прізвище власника будинку зазначене « [PERSON] », в той час як в інших документах, які надані до нотаріальної контори, прізвище спадкодавця є « [PERSON] ». Крім того, в зв?язку з тим, що [PERSON] не оформив спадкові справа після смерті [PERSON] , а [PERSON] не оформила спадкові права після смерті [PERSON] , позивачі не можуть отримати свідоцтво про право на спадщину, оскільки відсутні належні правовстановлюючі документи на спадкове майно. Просили встановити факт належності [PERSON] свідоцтва про право власності на житловий будинок [ADDRESS] , визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON] , визнати за [PERSON] право власності на 1/6 частину житлового будинку [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , визнати за [PERSON] право власності на 1/6 частину житлового будинку [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , визнати за [PERSON] право власності на 1/6 частину житлового будинку [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Процесуальні дії у справі, заяви, клопотання учасників справи Ухвалою судді Миронівуського районного суду Київської області від 26 лютого 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалою судді Миронівуського районного суду Київської області від 22 березня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Аргументи учасників справи Відповідач відзиву на позов не подав. У судове засідання позивачі та представник позивачів не з`явились, в поданій до суду заяві представник позивачів просив розгляд справи проводити за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача Миронівської міської ради Київської області в судове засідання не з`явився. Про розгляд справи відповідач повідомлений належно. Фактичні обставини справи Судом встановлені такі фактичні обставини. [INFO] в місті Миронівка Київської області померла [PERSON] . Вказана обставина підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 04 січня 1996 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Миронівської РДА (а.с. 14). За життя [PERSON] на випадок своєї смерті зробила заповітне розпорядження про те, що все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, вона заповідає своїй доньці [PERSON] та зятю [PERSON] в рівних частинах (а.с.79). Про те, що позивач [PERSON] є донькою померлої [PERSON] , а [PERSON] - її зятем свідчать дані наявних в матеріалах справи свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] , виданого повторно Відділом реєстрації актів цивільного стану Миронівського районного управління юстиції Київської області 24 січня 2006 року (а.с. 21), свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого повторно Відділом реєстрації актів цивільного стану Миронівського районного управління юстиції Київської області 24 січня 2006 року (а.с. 22), паспорта серії [NUMBER] , виданого Миронівським РУ ГУ МВС України в Київській області 18 січня 2000 року на ім?я [PERSON] (а.с. 17-19). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на майно за заповітом. Позивач [PERSON] та її чоловік [PERSON] фактично прийняли спадщину та 15 лютого 2000 року подали до Миронівської районної державної нотаріальної контори Київської області заяву про прийняття спадщини. З вказаної заяви вбачається, що факт прийняття спадщини та місце відкриття спадщини підтверджується пропискою спадкодавиці у спадковому будинку з 28 грудня 1958 року та пропискою спадкоємців з 03 липня 1980 року, а тому спадкоємці вважаються такими, що прийняли спадщину, згідно з положеннями статей 548, 549 ЦК УРСР (1963 року), які регулювали спадкові відносини на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] . Свідоцтв про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] ні [PERSON] , ні [PERSON] не отримували. Такі обставини підтверджуються матеріалами спадкової справи після смерті [PERSON] . Зокрема, з повідомлення Київського обласного державного нотаріального архіву № 01-17-1925 від 13 жовтня 2017 року вбачається, що за даними архівного фонду № 8 (Миронівська районна державна нотаріальна контора) після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , свідоцтво про право на спадщину не видавалося, але в 2000 році було подано заяву про прийняття спадщини (а.с.77-78). Відповідно до даних заяви [PERSON] та [PERSON] від 15 лютого 2000 року про прийняття спадщини факт прийняття спадщини та місце відкриття підтверджується пропискою спадкодавці та спадкоємців за однією адресою (а.с.75). [INFO] помер [PERSON] . Така обставина підтверджується даними свідоцтва про смерть від 26 квітня 2016 року серія [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану (а.с. 15). Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] є його дружина [PERSON] , 1955 року народження, син [PERSON] , 1982 року народження, дочка [PERSON] , 1979 року народження. Вказані особи на момент смерті [PERSON] були зареєстровані разом з померлим до дня його смерті за однією адресою в будинку [ADDRESS] , а тому за правилом частини третьої статті 1268 ЦК України вважаються такими, що спадщину прийняли. Свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] не видавалися. Вказані обставини підтверджується матеріалами спадкової справи № 41/2020, заведеної Миронівською районною державною нотаріальною конторою Київської області після смерті [INFO] [PERSON] (а.с. 88-109). Факт родинних відносин позивача [PERSON] з померлим [PERSON] підтверджується даними паспорта [PERSON] та свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Миронівським районним відділом ЗАГС Київської області 26 травня 1982 року (а.с. 23,25). Факт родинних відносин [PERSON] з померлим [PERSON] підтверджується даними свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Миронівським районним відділом ЗАГС Київської області 18 липня 1979 року (а.с.60), Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 00022927132 від 23 травня 2019 року, що свідчить про зміну прізвища з [PERSON] на [PERSON] (а.с. 69). [INFO] померла [PERSON] . Позивач [PERSON] є матір?ю померлої [PERSON] та спадкоємцем першої черги за законом після її смерті. У строки встановлені статтею 1270 ЦК України позивач [PERSON] подала заяву до Миронівської районної державної нотаріальної контори про прийняття спадщини. Син померлої [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , на момент відкриття спадщини був повнолітнім, заяву про прийняття спадщини у встановлений законом строк не подав, на момент смерті матері за адресою її місця реєстрації не проживав. Інших заяв про прийняття спадщини після смерті [PERSON] матеріали спадкової справи № 86/2019 не містять. Вказані обставини підтверджуються даними свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 14 лютого 2019 року Миронівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області (а.с. 61), свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Миронівським райвідділом ЗАГС Київської області 18 липня 1979 року (а.с. 27), матеріалів спадкової справи, заведеної Миронівською районною державною нотаріальною конторою Київської області після смерті [PERSON] № 86/2019 (а.с. 56-73), свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Миронівського райуправління юстиції Київської області 11 травня 2000 року (а.с. 121). Також в матеріалах вказаної спадкової справи наявна довідка Миронівської міської ради № 02-50/1707 від 10 квітня 2019 року, за даними якої на день смерті [PERSON] разом з нею за адресою її місця реєстрації були зареєстровані [PERSON] та [PERSON] (а.с. 62). Свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] , видане на ім?я [PERSON] , хоча згідно зі свідоцтвом про смерть та паспортними даними прізвище спадкодавці було [PERSON] . Вказане підтверджується даними свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] , виданого Миронівською міською радою 25 серпня 1975 року (зареєстроване в реєстровій книзі за № 5 за реєстром 553), вбачається, що вказане свідоцтво видане на ім?я [PERSON] (а.с. 86). В зв?язку з цим позивачі мають труднощі в оформленні спадкових прав. Миронівська районна державна нотаріальна контора від 04 березня 2020 року за № 147/02-14 надала позивачам роз?яснення щодо оформлення спадщини після померлої [INFO] [PERSON] (спадкова справа № 11/7-153), померлого [INFO] [PERSON] (спадкова справа № 41/2020), померлої [INFO] [PERSON] (спадкова справа № 86/2019) в якому зазначила, що в свідоцтві про право власності на житловий будинок [ADDRESS] прізвище власника будинку зазначене « [PERSON] », в той час як в інших документах, які надані до нотаріальної контори, прізвище спадкодавця є « [PERSON] ». Позивачам рекомендовано звернутися до суду для визнання своїх прав (а.с. 37). За даними свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 27 січня 1952 року, [PERSON] народився [INFO] , його батьками зазначено [PERSON] та [PERSON] (а.с. 28). Даними свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 16 січня 1957 року підтверджується факт реєстрації шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , внаслідок якого дружині присвоєно прізвище [PERSON] (а.с. 29). Крім того, довідкою Миронівської міської ради Миронівського району Київської області № 02-50/3129 від 17 жовтня 2017 року підтверджено, що за померлою [PERSON] рахується житловий будинок, що має поштову адресу: [ADDRESS] згідно рішення виконкому Миронівської міської ради № 53 від 27 травня 1981 року, номер 80 а змінено на номер 82 згідно рішення виконкому Миронівської міської ради № 47 від 23 лютого 2000 року). За відомостями будинкової книги, виданої на ім?я [PERSON] , факт реєстрації та проживання у вказаному будинку [PERSON] з 23 липня 1973 року, [PERSON] - з 03 травня 1980 року, позивача [PERSON] - з 02 травня 1982 року, [PERSON] - з 28 січня 2011 року та власниці з ім?ям [PERSON] - з 25 вересня 1975 року свідчить про те, що будинок належав матері позивача [PERSON] - [PERSON] (а.с. 35-36б). Мотиви суду та застосовані норми права Суд, дослідивши надані матеріали справи, всебічно та повно з?ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об?єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об?єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Вказана норма визначає об?єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов?язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб?єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Цією ж статтею визначено загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів. Під час з`ясування характеру спірних правовідносин, предмету і підстав позову, наявності чи відсутності порушеного права чи інтересу та можливості його поновлення або захисту в обраний позивачем спосіб, суд прийшов до наступних висновків. Частиною 1 статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з таких підстав є спадкування майна. За приписами статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов?язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно статті 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1222 ЦК України визначено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Статтею 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України) До складу спадщини, як зазначено у статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов?язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов?язки, що нерозривно пов?язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об?єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров?я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов?язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу. Оскільки спадщина після смерті [PERSON] відкрилась до 01 січня 2004 року, застосуванню в цій частині вимог підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Згідно правил статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Встановлено, що після смерті [PERSON] спадщину за заповітом прийняли позивач [PERSON] та її чоловік [PERSON] , які вступили в управління спадковим майном.Спадкова справа заведена не була. Позивач [PERSON] є спадкоємцем за заповітом 1/2 частини спадкового майна після смерті [PERSON] . Спадщину вона прийняла, проте свідоцтво про право на спадщину не отримала. Також позивач [PERSON] є спадкоємцем першої черги за законом на 1/3 частину спадкового майна після смерті свого чоловіка [PERSON] , який спадщину за заповітом у вигляді Ѕ частки спадкового майна після смерті [PERSON] прийняв, проте право власності на нього не зареєстрував. Спадщину після його смерті позивач [PERSON] прийняла. Крім того, [PERSON] є спадкоємцем першої черги за законом спадкового майна після смерті своєї доньки [PERSON] , яка спадщину після смерті батька [PERSON] у вигляді 1/3 частки спадкового майна після смерті батька фактично прийняла, проте право власності на свою частку не оформила. Позивач [PERSON] спадщину після смерті доньки [PERSON] прийняла. Позивач [PERSON] є спадкоємцем першої черги за законом на 1/3 частку спадкового майна після смерті батька [PERSON] .Спадщину після смерті батька він прийняв. На підставі частини 1 статті 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов?язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Дане зобов?язання встановлено законодавством у зв?язку з тим, що право власності на спадкове нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна. Разом з тим законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов?язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов?язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права. Такий висновок відповідає висновкам Верховного Суду у постанові Верховного Суду у справі № 523/3522/16-ц від 14 серпня 2019 року. Таким чином, відповідно до статті 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Тобто, хоча [PERSON] після успадкування за заповітом, та [PERSON] після успадкування за законом, і не оформили документів на свої частки в житловому будинку та не зареєстрували своє право власності на частки в будинку у встановленому порядку, права на ці частки після їх смерті переходять до спадкоємців за законом. Спадкове майно, на яке претендують позивачі, складається з житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] . Таким чином, позивач [PERSON] є спадкоємцем за заповітом 1/2 частини вказаного житлового будинку після смерті [PERSON] , спадкоємцем за законом 1/6 частини вказаного житлового будинку після смерті свого чоловіка [PERSON] , а також спадкоємцем за законом 1/6 частини вказаного житлового будинку після смерті доньки [PERSON] . Позивач [PERSON] являється спадкоємцем за законом 1/6 частини вказаного житлового будинку після смерті батька [PERSON] , який спадщину після смерті [PERSON] прийняв, але свідоцтво про право власності не отримав. Разом з тим, для підтвердження наявності спадкового майна, яке підлягає державній реєстрації та місця його знаходження, нотаріусу слід подати документ, що підтверджує право власності спадкодавця на майно з відміткою органу, що проводить реєстрацію, або реєстраційного посвідчення, яке є невід?ємною частиною правовстановлюючого документа. Згідно з пунктами 4.12, 4.15, 4.18 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 за № 282/20595, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Таким чином, у зв?язку з відсутністю державної реєстрації права власності на спадкове нерухоме майно за спадкодавцями [PERSON] та [PERSON] , позивачі не мають змоги подати нотаріусу правовстановлюючий документ, що посвідчує право власності спадкодавців на це майно, порушені права позивачів підлягають судовому захисту шляхом визнання за ними право власності на спадкове майно. Відповідно до статті 392 ЦК України , власник майна може пред?явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Крім того, позивачі мають труднощі в оформленні спадкових прав у зв?язку з тим, що свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] , видане на ім?я [PERSON] , хоча згідно зі свідоцтвом про смерть та паспортними даними прізвище спадкодавці було [PERSON] . Через невідповідність прізвищ, державним нотаріусом Миронівської районної державної нотаріальної контори позивачам було відмовлено в оформленні спадкових прав. За приписами пункту 6 частини 1 статті 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я та по батькові, місце і час народження якої, що зазначені у документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або у паспорті. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 5 (зі змінами) «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження судами розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто, від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. З наданого позивачем [PERSON] свідоцтва про її народження та свідоцтва про укладення шлюбу вбачається, що її дошлюбне прізвище було [PERSON] . Батьками в свідоцтві про народження зазначені [PERSON] та [PERSON] . В свідоцтві про народження [PERSON] батьками зазначено [PERSON] та [PERSON] . Даними свідоцтва про одруження серії [NUMBER] підтверджується факт реєстрації шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , внаслідок якого дружині присвоєно прізвище [PERSON] . Про факт, що у правовстановлюючому документі про право власності на житловий будинок по [ADDRESS] допущено помилку у написанні прізвища власника, а також факт належності вказаного правовстановлюючого документу саме [PERSON] свідчать також дані спадкових справ, відкритих після смерті [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , дані відновленої будинкової книги на вказаний житловий будинок, дані довідки Миронівської міської ради Миронівського району Київської області № 02-50/3129 від 17 жовтня 2017 року. Досліджені судом письмові докази та встановлені обставини справи в сукупності дають суду підстави вважати, що прізвище власника житлового будинку по [ADDRESS] було [PERSON] , а не [PERSON] , як помилково зазначено у свідоцтві про право власності на вказаний житловий будинок. Через допущену при видачі свідоцтва про право власності помилку в написанні прізвища власника, позивачі мають перешкоди у реалізації належних їй прав, зокрема відсутня можливість оформити свої спадкові права на житловий будинок по [ADDRESS] . Висновки за результатами розгляду Згідно правил статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 14, у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. На підставі статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За правилами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналіз наведених норм процесуального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, сторона, яка звернулася до суду, повинна довести належними та допустимими доказами вимоги, що нею заявлені, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. За таких обставин, звертаючись до суду з позовом саме на заявника покладається обов'язок з доведення належними, допустимими та достатніми доказами своїх позовних вимог з посиланням на матеріально-правову підставу своїх вимог. Сукупність досліджених в судовому засіданні доказів доводять той факт, що свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] , видане Миронівською міською радою 25 серпня 1975 року (зареєстроване в реєстровій книзі за № 5 за реєстром 553) на ім?я [PERSON] , про встановлення належності якого заявили вимоги позивачі, належить [PERSON] . Встановлення факту, про який заявлено вимоги позивачами має юридичне значення, його встановлення необхідно для реалізації спадкових прав позивачів, зокрема, оформлення спадкових прав на житловий будинок по [ADDRESS] . Позивачі не мають іншої можливості встановити факт належності правовстановлюючого документа. Зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення заявлених вимог про встановлення факту, що має юридичне значення. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що всі обставини, на які посилаються позивачі, як на підставу для задоволення позову про визнання права власності на спадкове майно, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання права власності на спадкове майно підтверджені матеріалами справи та підлягають задоволенню.

Outcome: approved