Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-19 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. [PERSON] (далі - Позивач), що діє в своїх інтересах та в інтересах своєї неповнолітньої дитини [PERSON] , звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі - Відповідач), треті особи, що не заявляють самостійні вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування в особі Управління - служби у справах дітей Новокодацької районної у місті Дніпрі ради, Новокодацький районний відділ у м. Дніпропетровську Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про визнання місця проживання неповнолітньої дитини та про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 19.06.1999 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб. Від шлюбу сторони мають двох доньок: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . За період перебування у шлюбі Відповідач регулярно влаштовував конфлікти та сварки, свідком яких ставала малолітня дитина [PERSON] . Під час однієї з таких сварок 04.09.2018 року, у дитини раптово виник головний біль, який тривалий час не проходив. У тяжкому стані її доставили до лікарні із діагнозом гостре порушення мозкового кровообіг, внутрішньо-мозкова гематома лівої скроневої долі в результаті розриву артеріовенозної мальформації. Позивач зазначає, що усі витрати, пов`язані із лікуванням малолітньої дитини [PERSON] вона несла одноособово. Фізичну, моральну та емоційну підтримку надавала тільки мати, Відповідач жодної участі у цьому не приймав. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Фактично шлюбні відносини припинилися з листопада 2018 року. Після розірвання шлюбу малолітня дитина [PERSON] разом з матір`ю проживали у бабусі за адресою: [ADDRESS] . Позивач займалася вихованням дитини. 15 лютого 2020 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Позивач неодноразово зверталась до Відповідача з проханням надати їй згоду на тимчасовий виїзд їх спільної неповнолітньої дитини за кордон, а саме до Федеративної Республіки Німеччина з метою навчання, оздоровлення та відпочинку дитини, однак жодної відповіді від Відповідача так і не отримала. Жодної допомоги чи грошових коштів на утримання дитини Відповідач не надає, участі у її вихованні не приймає, не цікавиться її життям та розвитком, станом здоров`я, не спілкується та не бачиться з нею протягом двох років. У зв`язку з вищевикладеним, позивач змушена звернутися до суду та просити суд визначити місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] та надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , за межі території України, до Федеративної Республіки Німеччина, для навчання, у супроводі матері - [PERSON] , без письмової згоди батька дитини, в період з 01 грудня 2020 року по [INFO] . Відповідач у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк відзив на позовну заяву не подав. Будь-яких інших заяв по суті справи до суду також не надходило. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Позивач надала суду заяву, у якій позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечували. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, ніяких письмових заяв чи клопотань від такого учасника справи до суду не надходило. Представник третьої особи: Органу опіки та піклування в особі Управління - служби у справах дітей Новокодацької районної у місті Дніпрі ради у судове засідання не з`явилася, письмово просила розглянути справу за її відсутності. Представник третьої особи: Новокодацького районного відділу у м. Дніпропетровську Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, ніяких письмових заяв чи клопотань від такого учасника справи до суду не надходило. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 22.03.2021 року підготовче провадження по справі було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. У відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, який належним чином був повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки наявних у даній цивільній справі доказів достатньо для вирішення спору по суті та враховуючи, що належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив та не подав відзив, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, то суд у відповідності до норм ст. 280 ЦПК України ухвалив здійснювати заочний розгляд справи. Суд, з`ясувавши обставини справи, дослідивши письмові докази та матеріали справи, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин, суд ухвалює заочне рішення з огляду на наступне. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що 19.06.1999 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , актовий запис № 326 (а.с. 24). Матеріалами справи підтверджено, що від шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають двох доньок: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 25, 29). Судом також встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.03.2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 44-45). Судовим наказом, виданим Ленінським районним судом м. Дніпропетровська від 25 серпня 2020 року із [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання неповнолітньої дитини: доньки - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 розмірів прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 05 серпня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС, УДМС України в Дніпропетровській області (а.с. 143). Матеріалами справи також підтверджено, що 15 лютого 2020 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюбу серії [NUMBER] (а.с. 47). Згідно акту від 07.09.2020 року, який підписано сусідами та затверджено головою правління ЖБК-179 «Прожектор-2», підтверджено, що [PERSON] проживає разом зі своєю донькою [PERSON] у своєї матері, [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] з жовтня 2018 року і по теперішній час (а.с. 46). Відповідно до характеристики ЖБК-179 «Прожектор-2» від 07.09.2020 року, [PERSON] з жовтня 2018 року дійсно мешкає за адресою: [ADDRESS] . За час проживання за вказаною адресою зарекомендувала себе виключно з позитивного боку. Правила поживання у будинку не порушує, будь-яких скарг від мешканців будинку та громадян не надходило, у конфліктах помічена не була, шкідливих звичок не має, займається вихованням дітей, приділяє їм багато уваги. Батько дітей - [PERSON] за місцем їх проживання не з`являється (а.с. 99). Згідно довідки ПАТ «Укртелеком» № 8/20-77 від 27.08.2020 року та характеристики від 07.09.2020 року, Позивач дійсно працює інженером електрозв`язку з пакетної мережі Регіонального центру ядра мережі Технічного департаменту Дніпропетровської філії ПАТ «Укртелеком» з 04 січня 2010 року по теперішній час (а.с. 104). За час роботи проявила себе як ініціативний та кваліфікований працівник, сумлінно та якісно виконує свої обов`язки, відповідальна, комунікабельна, у конфліктах замічена не була (а.с. 106). Довідкою № 16 КЗО «Середня загальноосвітня школа № 93» ДМР від 03.02.2020 року, яка була видана [PERSON] , підтверджено, що вона дійсно навчається у 9-А класі КЗ «СЗШ № 93» ДМР. Мати [PERSON] підтримує зв`язок з класним керівником, цікавиться успіхами доньки, піклується про стан її здоров`я. Батько за весь час навчання дитини школу не відвідував, долею доньки не цікавиться (а.с. 108). Як вбачається із характеристики [PERSON] - директора «Релігійної громади «СІОН» Християнської церкви у м. Дніпропетровську», яка була складена колишніми членами зазначеної громади, [PERSON] за час своєї діяльності проявив себе як авторитарний керівник, на критику реагує негативно, іноді агресивно. Вміє маніпулювати людьми, безвідповідальний, веде аморальний спосіб життя. За час подружнього життя та по теперішній час питаннями стосовно дітей займалася мати, [PERSON] (а.с. 110). Своїм висновком Орган опіки та піклування виконавчого комітету Новокодацької районної у місті Дніпрі ради № 3/9-19 від 16.02.2021 року, вважає за доцільне визначити місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] (а.с. 163-164). Окремо суд зазначає, що відповідач, будучи належним чином повідомленим про розгляд даної цивільної справи по суті, в судове засідання не з`явився, явку свого уповноваженого представника не забезпечив, відзив на позов або будь-яких заперечень та доказів на їх обґрунтування суду не надав, що дає суду право при заочному розгляді справи обмежитись доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України). Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язком батьків утримувати дитину. Положеннями ч. 1 ст. 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Стаття 153 СК України визначає право матері, батька та дитина на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 29 ЦК України місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків, або одного з них з ким вона проживає. З аналізу норми, що міститься у ч. 1 ст. 160 СК України вбачається, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Зокрема, статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Згідно ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Під час вирішення спору щодо місця проживання неповнолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 14.12.2016 по справі № 6-2445цс16. У ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), зазначено, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Пунктом 1 статті 9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Положеннями статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України Згідно ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. В даному випадку під час розгляду справи суду з боку позивача представлені вищенаведені докази того, що відповідач, будучи батьком, не цікавиться життям дитини, не приймає участі в її вихованні та утриманні, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, навчання та підготовку до самостійного життя. Згідно наведеного висновку № 3/9-19 від 16.02.2021 року, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] . Таким чином, враховуючи тривалість проживання неповнолітньої дитини з матір`ю, забезпечення сталості її соціальних зв`язків з матір`ю, думку дитини, добросовісне виконання [PERSON] батьківських обов`язків, створення для дитини необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення її усім необхідним, а також відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з матір`ю чи негативно впливали б на її виховання та розвиток, суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині визначення місця проживання дитини є такими, що ґрунтуються на законі, внаслідок чого підлягають задоволенню. При цьому, суд зазначає, що визначення місця проживання дитини разом із матір`ю не позбавляє права відповідача у справі спілкуватися з дитиною та не обмежує його у здійсненні своїх батьківських прав та обов`язків, оскільки батько дитини не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, прояву турботи відносно неї та участі у її вихованні та розвитку. Також суд вказує, що ст. 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Суд, з урахуванням встановлених під час розгляду справи обставин, зокрема наявності письмового погодження Європейської загальної школи Острів Уездом (Ліндштрассе 112, 17419 [PERSON] ) прийнтяи на навчання [PERSON] (а.с. 88) до 9 класу середньої школи, думки дитини, яка бажає навчатись у такому навчальному закладі, доходить висновку, що матері дитини можливо надати дозвіл на тимчасовий виїзд доньки за кордон у супроводі матері без згоди батька, до Федеративної Республіки Німеччина, для навчання в період з 01 грудня 2020 року по 06 березня 2022 року, оскільки це відповідатиме найкращим інтересам названої дитини. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) грн. 60 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved