Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-02 00:00:00

І. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача 1.1. 09.07.2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання доньки [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з подання позовної заяви до суду і до повноліття дитини на її, [PERSON] користь. 1.2. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що на даний час дитина проживають разом з нею, відповідач проживає окремо, жодної матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. 2.1. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав частково. У відзові на позов відповідач, мотивуючи тим, що на його утриманні перебуває ще одна неповнолітня дитина та непрацездатні батьки, просить суд стягнути з нього аліменти в розмірі не 1/4 а 1/6 часини всіх видів заробітку. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені cудом та зміст спірних правовідносин. 4.1. Сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 14 листопада 2015 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Баришівського районного управління юстиції у Київській області, про що свідчить актовий запис № 192. Від спільного життя мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , яка знаходиться на утриманні матері. Позивач та відповідач на даний час не проживають разом, спільного господарства не ведуть, мають різні бюджети та фактично припинили шлюбні відносини. ІV. Мотивація позиції суду. У відповідності до статті 3 «Конвенції про права дитини» від 20 листопада 1989 року (далі Конвенція), яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 18 Конвенції передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із статтею 180 Сімейного кодексу України (далі СК) батьки зобов`язанні утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Виходячи із змісту статті 181 СК за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів. В свою чергу, відповідачем не надано в судове засідання доказів, які б були підставою для зменшення розміру аліментів або звільнення від їх сплати. Визначаючи розмір аліментів, відповідно до статті 182 СК Суд враховує: - стан здоров`я та матеріальне становище дітей; - стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; - відсутність у платника непрацездатних батьків та наявність іншої дитини від першого шлюбу; - відсутність в матеріалах справи доказів про наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; - відсутність в матеріалах справи доказів про витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; - також враховуються інші обставини, що мають істотне значення. Відповідач не надав суду жодного належного та допустимого доказу, що на його утриманні перебуває ще одна неповнолітня дитина та непрацездатні батьки. В судовому засіданні відповідач пояснив суду, що на даний час дитини від першого шлюбу [PERSON] дійсно зареєстрована за адресою його проживання але в дійсності проживає з матір`ю в м. Київ. Щодо утримання непрацездатних батьків, то в судовому засіданні встановлено, що батьки відповідача дійсно пенсійного віку проте мати на даний час продовжує працювати. За таких обставин суд критично ставиться як до заперечень відповідача висловлених в відзові до позову так і до довідки виданої діловодом Бзівського старостинського округу Баришівської селищної ради Л.М. Дігтяр №264 від 10.09.2019 року про тещо на утриманні відповідача перебуває двоє неповнолітніх дітей та батьки пенсіонери, оскільки дані відомості були спростовані в судовому засіданні. 1.3. Сукупність приведених доказів, їх оцінка переконують суд про наявність підстав для стягнення з відповідача коштів на утримання доньки [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з подання позовної заяви до суду і до повноліття дитини на користь [PERSON] . V. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Відповідно до ч.2 ст.4 Закону, за подання до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою, справляється судовий збір в розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що в перерахунку становить 768,40 грн. Враховуючи ту обставину, що позивачка звільнена від сплати судового збору, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] судовий збір на користь держави в розмірі 768 грн.40 коп. за розгляд справи в суді.

Outcome: approved