Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-28 00:00:00

Міністерство оборони України звернулося до суду з позовною заявою, в якій уточнення позовних вимог просить витребувати з незаконного володіння громадянина [PERSON] 1/2 частку приміщення, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1734788646203 - кафе « [INFO] », розташоване за адресою: [ADDRESS] у власність держави в особі Міністерства оборони України (03168, м. Київ, просп. Повітрофлотський, 6, код ЄДРПОУ - 00034022); витребувати з незаконного володіння громадянки [PERSON] 1/2 частку приміщення, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1734788646203 - кафе « [INFO] », розташоване за адресою: [ADDRESS] у власність держави в особі Міністерства оборони України (03168. м. Київ, просп. Повітрофлотський, 6, код СДРПОУ - 00034022); витрати по сплаті судового збору стягнути з відповідача на користь Міністерства оборони України (03168, м. Київ, просп. Повітрофлотський, 6, ЄДРПОУ - 00034022, МФО 820172, р/р [NUMBER] ). В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. В судове засідання відповідачі [PERSON] , [PERSON] , третя особа [PERSON] не з`явилися. Проте, 25 листопад 2019 року судом отримано спільну заяву відповідачів [PERSON] , [PERSON] , третіх осіб [PERSON] , [PERSON] про розгляд справи у їх відсутності; про відмову у задоволенні позову; про застосування строків позовної давності; про скасування арешту майна, накладеного ухвалою судді Бродівського районного суду Львівської області від 17 жовтня 2019 року у справі № 439/1539/19. Окрім того, в судовому засіданні третя особа [PERSON] вимоги позивача заперечила. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] адвокат Мисак В.О. просив відмовити у задоволенні позову. В судовому засіданні представник третьої особи Концерну «Військторгсервіс» Данилишина К.З. позовні вимоги підтримала. Взявши до уваги усні та письмові пояснення учасників справи, дослідивши представлені суду документи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які мстять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до положень ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Частиною 1, 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду, позивач повинен вказати в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. В обґрунтування позовних вимог представники позивача покликаються на те, що підставою звернення з даним позовом стали незаконність та протиправність володіння [PERSON] та [PERSON] в рівних частках нежитловим приміщення кафе « [INFO] » за адресою: [ADDRESS] , яке рішенням Апеляційного суду Львівської області від 27 травня 2014 у справі № 1302/245/12 повернуто до державної власності. Вказане майно вибуло за результатами публічних торгів, які в подальшому рішенням Апеляційного суду Львівської області від 27.05.2014 у справі № 1302/245/12 визнані недійсними, а також зобов`язано повернути концерну «Військторгсервіс» спірне нерухоме майно. Вони вважають, що права Міноборони, як титульного володільця вказаного нерухомого майна і факт його вибуття з володіння держави поза його волі підтверджено рішенням Апеляційного суду Львівської області від 27 травня 2014 у справі № 1302/245/12. Наприкінці 2014 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до Апеляційного суду Львівської області із заявою про роз`яснення рішення суду, проте, судом залишено її без задоволення. 19 січня 2015 Концерном «Військторгсервіс» видано наказ № 9 «Про постановку на баланс об`єктів нерухомості», згідно якого приміщення кафе « [INFO] », яке знаходиться за адресою [ADDRESS] , передано на баланс концерну. Позивач вважає, що у зв`язку з ухиленням [PERSON] та [PERSON] від виконання рішення суду, яке набрало законної сили, майно не було фактично повернуте в оборонне відомство, а продовжувало перебувати у користуванні та володінні вказаних осіб. Також треті особи [PERSON] та [PERSON] звертались з позовною заявою до суду про визнання права власності на спірне нерухоме майно (Рішення Бродівського районного суду Львівської області справа № 439/88/17 від 24 листопада 2017 року), в якій намагались визнати незаконним наказ генерального директора Концерну «Військторгсервіс» від 19 січня 2015 року № 9 «Про прийняття та постановку на баланс об`єктів нерухомості» в частині, що стосується приміщення за адресою [ADDRESS] кафе « [INFO] » та зобов`язати генерального директора Концерну «Військторгсервіс» скасувати його. За результатами розгляду такого позову, рішенням Бродівського районного суду Львівської області (справа № 439/88/17 від 24 листопада 2017 року), залишеним без змін Апеляційним судом Львівської області від 05 червня 2018 року, [PERSON] та [PERSON] було відмовлено у їх вимогах. У 2018 році [PERSON] та [PERSON] звернулись до Бродівського районного суду Львівської області із заявою про скасування заходів забезпечення позову, накладеного суддею Бродівського районного суду Львівської області відповідно до ухвали від 27 лютого 2012 «Про забезпечення позову» в межах справи № 2-245/12. Ухвалою від 14 вересня 2018 Бродівський районний суд Львівської області задовольнив заяву про скасування заходів забезпечення позову, застосовані ухвалою Бродівського районного суду Львівської області від 27 лютого 2012 (2-245/12). Після цього [PERSON] та [PERSON] , скориставшись обставиною, коли право власності на спірне нерухоме майно не було зареєстровано в Реєстрі речових прав на нерухоме майно за Міністерством оборони України, здійснили правочин, а саме, дарування по 1/2 спірного нерухомого майна своїм близьким родичам. Набуття права власності на вказане нежитлове приміщення відбулося відповідно до договорів дарування, а саме: *Договору дарування № 2236 від 19 жовтня 2018 року Ѕ частини вказаного майна, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Бродівського районного нотаріального округу Львівської області Кривіцькою М.А.; *Договору дарування № 2235 від 19 жовтня 2018 року Ѕ частини вказаного майна, укладеного між [PERSON] та [PERSON] нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Бродівського районного нотаріального округу Львівської області Кривіцькою М.А. Представники позивача вважають, що треті особи [PERSON] та [PERSON] , будучи обізнаними про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на майно, намагаючись уникнути відповідних негативних наслідків, розпочали вчинення дій, спрямованих на відчуження належного їм нерухомого майна, тобто дії були спрямовані на навмисний перехід права власності на спірне нерухоме майно до відповідача [PERSON] близького родича - 1/2 частки та відповідача [PERSON] - 1/2 частки. Крім того, [PERSON] та [PERSON] перебувають у близьких родинних стосунках з [PERSON] та [PERSON] , тому відповідачі могли бути обізнані щодо відсутності у дарувальників права власності на спірне майно, а відтак, [PERSON] та [PERSON] є недобросовісними набувачами спірного майна. Представник позивача просить суд врахувати, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від виконання рішення суду свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18) зазначено, що укладаючи 01 квітня 2015 року оспорюваний договір дарування, сторони були обізнані про наявність спору щодо квартири та про існування рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16 березня 2015 року, яким було припинено право власності ОСОБА5 на 1/6 частку спірного майна, отже, могли передбачити негативні наслідки для себе у випадку набрання цим рішенням законної сили. [...] Пунктом 6 статті З ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Скасовуючи рішення місцевого суду та задовольняючи первісний позов в частині визнання недійсним договору дарування, суд апеляційної інстанції дійшов правильного по суті висновку, що оспорюваний договір не направлений на реальне настання правових наслідків, а спрямований на встановлення ОСОБА6 перешкод у розпорядженні спірною квартирою. Тобто дії відповідача свідчать про недобросовісну поведінку, спрямовану на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав. Аналогічні правові висновки зроблені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-й, провадження № 14-260цс19, в якій вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема, чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. Викладені обставини та фактичні дії відповідачів підтверджують їх системну недобросовісну поведінку та обгрунтованість позовних вимог. [PERSON] та [PERSON] могли дізнатися з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що на дане майно накладались обтяження, а також з інформаційного сайту Судова влада України щодо спірного майна ведуться судові спори, де стороною виступає орган державної влади Міноборони та передбачити негативні наслідки для себе у разі витребування спірного майна на користь Міноборони. А тому, виявивши обережність та обачність, [PERSON] та [PERSON] мали змогу усвідомлювати негативні наслідки для себе при укладенні договорів дарування. Вказані обставини, які підтверджують правомірність вимоги Міноборони у поверненні йому спірного майна з чужого незаконного володіння на підставі ст. 387, 390 ЦК України від особи, яка заволоділа ним незаконно, без відповідної правової підстави (стаття 387 ЦК України) та є недобросовісним набувачем (стаття 390 ЦК України) так як він знав чи міг знати, що особа, в якої він набув річ, не мала права її відчужувати, тобто якщо він знав чи повинен був знати про неправомірність свого володіння. Отже, безоплатне відчуження майна [PERSON] та [PERSON] вчинене на користь своїх близьких родичів у короткий проміжок часу (після ухвалення вказаного судового рішення) та укладення договорів дарування унеможливило повернення спірного майна у власність держави. Представник відповідача адвокат Мисак В.О. не заперечує того, що рішенням апеляційного суду зобов`язано [PERSON] та [PERSON] повернути приміщення кафе концерну «Військторгсервіс». Проте, він просить суд врахувати, що цим же рішенням зобов`язано концерн «Військторгсервіс» повернути [PERSON] та [PERSON] сплачену ними за приміщення суму коштів у розмірі 107352, 70 грн.; кошти ні концерном, ні міністерством не повернуті; ніхто ніколи не чинив перешкод ні Міністерсту оборони, ні концерну щодо переоформлення права власності на спірне майно; тривалий час ніхто ніяких дій з цього приводу не вчиняв. Окрім того, у 2014 році концерн звертався до виконавчої служби з метою примусового виконання судового рішення, але вже 07 квітня 2015 року концерн подав заяву до виконавчої служби про припинення виконавчого провадження і тому виконавче провадження було закінчено, хоча не виконано. Він вважає, що майно не перейшло до Міністерства оборони з огляду на те, що його не хотів приймати Військторгсервіс. Власниками зазначеного приміщення відповідно до Інформаційної довідки з реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 17 січня 17 року залишалися [PERSON] та [PERSON] . За таких обставин сторони по справі є взаємозалежні, оскільки на кожного із них рішенням Апеляційного суду Львівської області від 27 травня 2014 року покладено певний обов`язок. За змістом ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Представник відповідача вважає, що прийняття на балансовий облік кафе « [INFO] » у Львівську філію концерну «Військторгсервіс» відповідно до наказу генерального директора концерну «Військторгсервіс» від 19 січня 2015 року є передчасним та немає жодних правових наслідків для позивача зважаючи на те, що концерн «Військторгсервіс» не є власником спірного приміщення та його дії суперечать постанові КМУ від 18 січня 2001 року № 32, яка передбачає порядок повернення приміщень. Відповідно до ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на дату відкриття виконавчого провадження і дату його закінчення) строк для пред`явлення виконавчого листа на виконання рішення суду становив 1 (один) рік. Рішення апеляційного суду не виконане, а відтак позивачі [PERSON] та [PERSON] залишаються власниками спірного приміщення, що свідчить про те, що жодні їх права не порушені. Окрім того, представник відповідача просить врахувати, що Велика Палата Верховного Суду у своєму рішенні у справі № 362/44/17 висловила правову позицію щодо застосування норм права, а саме, строків позовної давності у віндикаційних позовах (Постанова ВП ВС від 17.10.2018).

Outcome: dismissed