Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-07 00:00:00

І. ПРОЦЕДУРА 05.01.2021 року представник позивача ТОВ «Укрдебт Плюс» звернувся до суду із заявою, в якій просить: витребувати у Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради відомості про осіб, що зареєстровані та/або мешкають за адресою [ADDRESS] ; усунути перешкоди у здійсненні права користування майном, розташованим за адресою [ADDRESS] , шляхом надання постійного безперешкодного доступу ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» до цього майна; визнати громадянку [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою під [ADDRESS] ; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Позов пред`явлено на підставі ст. ст. 316, 317, 321, 346, 383, 387, 391, 405 ЦК України. Ухвалою від 18.01.2021 року провадження по справі відкрито та витребувано з Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради відомості про осіб, що зареєстровані та/або мешкають за адресою: [ADDRESS] . 11.03.2021 року залучено до участі у справі у якості 3-ої особи [PERSON] . Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 06.04.2021 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідач [PERSON] до судових засідань не з`являлася, повідомлялася належним чином, правом на подання відзиву на позов або будь-якої іншої заяви щодо розгляду справи не скористалася. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~280\~ЦПК України,\~суд може\~ухвалити заочне\~рішення на\~підставі наявних\~у справі\~доказів за\~одночасного існування\~таких умов: 1)\~відповідач належним\~чином повідомлений\~про дату,\~час і\~місце судового\~засідання; 2)\~відповідач не\~з`явився в\~судове засідання\~без поважних\~причин або\~без повідомлення\~причин; 3)\~відповідач не\~подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно з ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення заочного рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. З урахуванням вказаного, суд приходить до висновку про наявність підстав у розумінні ч. 1 ст. 280 ЦПК України для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. ІІ. АРГУМЕНТИ (ДОВОДИ) УЧАСНИКІВ СПРАВИ В позовних вимогах позивач посилається на те, що 03.08.2007 року між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11193710000. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено Договір іпотеки від 03.08.2007року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю., за реєстровим № 1791, відповідно до якого в іпотеку було передано нерухоме майно квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] . 15.11.2019 року між банком та ТОВ «Укрдебт Плюс» був укладений договір № 2083/К купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого право вимоги за Договором про надання споживчого кредиту № 11193710000 від 03.08.2007 року та за Договором іпотеки від 03.08.2007 року перейшло до позивача. Як зазначає позивач, [PERSON] умов кредитного договору не виконав, не повернув суми отриманого кредиту та не сплатив процентів та комісії за користування кредитом. Таким чином позивач в позасудовому порядку врегулював питання звернення стягнення на предмет іпотеки. 09.10.2020 року позивач, у порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку», набув право власності на предмет іпотеки - квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Однак, у вказаній квартирі зареєстрована [PERSON] , яка фактично позбавила позивача права користуватися своїм майном, а тому ТОВ «Укрдебт Плюс» змушено звернутися до суду. 08.06.2021 року від представника позивача адвоката Галайчук Г.С. надійшло клопотання про розгляд справи без його участі, позов підтримала в повному обсязі та просить його задовольнити. Відповідач [PERSON] правом на подання відзиву або будь-якої іншої заяви щодо розгляду справи не скористалась, хоча була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. Третя особа [PERSON] до судового засідання не з`явилася, повідомлялася належним чином, причини неявки суду невідомі. Оскільки справа перебуває в провадженні суду вже значно тривалий час, а [PERSON] , яка була належним чином повідомлена, не була присутня на жодному судовому засіданні по вказаній справі, суд, для недопущення порушення законних прав сторін по справі, вважає за можливим розглянути справу без участі третьої особи. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і відповідно до ст.\~9\~Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Зокрема, у п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Учасникам справи суд надав можливість довести свої вимоги та заперечення, крім того в справі не визначена обов`язкова явка учасників до судового засідання, а тому відкладення розгляду справи в даному випадку не є обов`язковим. Таким чином, суд має всі обумовлені законом підстави для розгляду справи, з урахуванням вимог цивільного процесуального закону, наявних в матеріалах справи доказів та пояснень, наданих у попередніх засіданнях. Аналогічні висновки викладені у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 29.04.2020 року по справі № 520/5083/16-ц. ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ Як встановлено судом, 03.08.2007 року між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11193710000, відповідно до п. 1.1. якого [PERSON] було надано кредит у розмірі 80\~000,00 доларів США, дата закінчення договору 03.08.2017 року. В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором того ж дня 03.08.2007 року між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю., за реєстровим № 1791, відповідно до якого в іпотеку було передано нерухоме майно квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] . /а.с. 10-15/. 15.11.2019 року між ПАТ «Дельта банк» та ТОВ «Укрдебт Плюс» був укладений договір № 2083/К купівлі-продажу прав вимоги /а.с.6-7/. Відповідно до додатку № 1 до договору № 2083/К купівлі-продажу прав вимоги від 15.11.2019 року та додатку № 2 до договору № 2083/К купівлі-продажу прав вимоги від 15.11.2019 року право вимоги за Договором про надання споживчого кредиту № 11193710000 від 03.08.2007 року та за Договором іпотеки від 03.08.2007 року перейшло до позивача /а.с. 8-9/. Ухвалою від 18.01.2021 року було витребувано з Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради відомості про осіб, що зареєстровані та/або мешкають за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до відповіді Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради № 164/01-07 від 04.02.2021 року, за адресою: [ADDRESS] , значяться зареєстрованими наступні особи (без зазначення дат реєстрації місця проживання): [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . /а.с. 24-25/. На підставі отриманих даних під час судового засідання 11.03.2021 року було залучено до участі у справі в якості 3-ої особи [PERSON] , яка, відповідно до п. 2.1. розділу 2 Договору про надання споживчого кредиту № 11193710000 від 03.08.2007 року, є поручителем /а.с.11/ 09.10.2020 року позивач набув у порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», право власності на предмет іпотеки. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.10.2020 року № 228630829 було зареєстровано право власності на квартиру за ТОВ «Укрдебт Плюс». /а.с. 16/. Оскільки позивач не має можливості в повній мірі реалізувати свої права власника, то він вимушений звернутись за захистом своїх прав до суду. IV. ПРАВОВІ НОРМИ, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ Суд зазначає, що спірні правовідносини регламентуються положеннями ст. ст. 316, 317, 321, 346, 383, 387, 391, 405 ЦК України. Частиною 1 ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ст.\~317\~ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею ст.\~321\~ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі: звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власник. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно із ст.\~391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 405\~ЦК України\~передбачено,\~що члени\~сім`ї\~власника житла,\~які проживають\~разом з\~ним,\~мають право\~на користування\~цим житлом\~відповідно до\~закону. Житлове\~приміщення,\~яке вони\~мають право\~займати,\~визначається його\~власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Положеннями ст.\~7\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. V. ОЦІНКА ДОВОДІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ВИСНОВКИ СУДУ Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Стаття 15 ЦК України\~визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Відповідно до діючого процесуального законодавства тільки позивач визначає підстави та предмет позову. Згідно із ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Предметом позову, який під час розгляду справи не уточнювався, є усунення перешкод у здійсненні права користування майном шляхом надання постійного безперешкодного доступу та про визнання особи такою, що втратила право користування. В ході судового розгляду справи встановлено, що з метою забезпечення виконання зобов`язань за Договоромпро надання споживчого кредиту № 11193710000 від 03.08.2007 року між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено Договір іпотеки від 03.08.2007 року, за умовами якого, на забезпечення виконання основного зобов`язання, іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю належне їй на праві власності майно: квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . На підставі договору № 2083/К купівлі-продажу прав вимоги від 15.11.2019 року до ТОВ «Укрдебт Плюс» перейшло право вимоги за Договоромпро надання споживчого кредиту № 11193710000 від 03.08.2007 року та за Договороміпотеки від 03.08.2007 року до боржника та іпотекодавця. Згідно із ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі. Тобто позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»). Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України від 30.03.2016 року у справі №6-1851цс15 та від 14.09.2016 року у справі № 6-1219 цс16. Як з`ясовано судом, спірне житлове приміщення набуте позивачем (новим власником) шляхом звернення у позасудовому порядку стягнення на предмет іпотеки у зв`язку із невиконанням [PERSON] своїх зобов`язань за Договором про надання споживчого кредиту № 11193710000 від 03.08.2007 року. На підставі рішення державного реєстратора Голубенко Аліни Вікторівни, Виконавчий комітет Южненської міської ради Одеської області від 15.10.2020 року, індексний номер: 54586716, внесено запис про реєстрацію права власності на квартиру, за адресою: [ADDRESS] , за ТОВ «Укрдебт Плюс». На підставі чого, ТОВ «Укрдебт Плюс» пред`явило позов до [PERSON] , як до колишнього власника майна, що перебувало в іпотеці, з визнанням [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою, посилаючись на положення ст. ст. 316, 317, 319, 321, 391 ЦК України, якими регулюється захист прав власника. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статями 16, 386, 391 ЦК України. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Статтею 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Як зазначено у постановах Верховного Суду від 18.09.2019 року по справі №201/7237/17 (провадження №61-8227св19), від 11.09.2019 року по справі №752/19356/16-ц (провадження №61-32521св18), від 10.04.2019 року по справі №405/3/17-ц (провадження №61-34728св18) усталена практика Верховного Суду України та Верховного Суду засвідчує, що вирішення питання про виселення особи з житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки має відбуватись із дотриманням гарантій, передбачених положеннями статті 109 ЖК Української РСР. Верховний Суд України у постанові від 22.06.2016 року у справі №6-197цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким за змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» №898-IV та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Статтею 43 ЦПК України, передбачені права та обов`язки учасників справи, які зобов`язані, зокрема, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази, виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України). Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Відповідно до ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи із загального обсягу доказів, які долучено до позову, позивачем не надано суду належних доказів того, що відповідач, після набуття позивачем права власності на квартиру, попереджалася про добровільне звільнення з квартири, як і відсутні інші докази, які мали підтвердити факт створення відповідачем безперешкодного доступу до об`єкту так і самого проживання відповідача в квартирі, відсутні відповідні акти, складені балансоутримувачем будинку, щодо встановлення періоду та причин не проживання відповідача у вказаній квартирі на підтвердження вимог фінансової установи саме щодо визнання відповідача такою, що втратила право користування житлом. При зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя останній мав можливість бути обізнаним про наявність обтяжень спірної квартири, яка належала на праві власності іпотекодавцям, зокрема про наявність відповідних речових прав осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні, тобто мав можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість у зв`язку із невиконанням боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою. Наявність права осіб, місце проживання яких зареєстровано у набутій позивачем на підставі іпотечного договору квартирі, обмежує право останнього на користування майном. Частина друга статті 109 ЖКУРСР, містить заборону виселення осіб без надання іншого житлового приміщення у випадку, якщо квартира придбана не за рахунок коштів, отриманих у позику. Тобто, іпотекодержатель мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідача на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачмає зареєстроване місце проживання у квартирі. Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 31.10.2018 року у справі №753/12729/15-ц (провадження №14-317цс18) та від 05.06.2019 року у справі №643/18788/15-ц (провадження №14-93цс19). Квартира, за адресою: [ADDRESS] , не була придбана відповідачем за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, а належала [PERSON] ще до укладення Договору іпотеки від 03.08.2007 року. Як зазначено в постанові Верховного Суду від 10.04.2019 року по справі №405/3/17-ц (провадження №61-34728св18) у даній категорії справ захисту підлягають не лише права неволодіючого власника, а й права колишнього власника. Отже, судами обґрунтовано застосовано положення статті 109 ЖКУРСР, яка передбачає можливість виселення попереднього власника лише з наданням іншого житлового приміщення. На підставі вищенаведеного, суд бере до уваги той факт, що усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном новим власником можливе лише за умови виселення попереднього власника із іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту та забезпеченого іпотекою цього житла, проте таке виселення без надання іншого жилого приміщення не допускається. Крім того, не є підставою для позбавлення права користування колишнього власника квартири, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого користування, яке по факту є втручанням у право на користування житлом у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ, що узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у справі №569/4373/16-ц (провадження №14-298цс19). Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (SporrongandLonnroth v. Sweden) будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинно здійснюватися «згідно із законом», воно повинно мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Таким чином, враховуючи вимоги наведених норм права, обставини справи та позицію, висловлену Верховним Судом України, дотримуючись балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. VI. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови у задоволенні позову витрати на сплату судового збору залишаються за позивачем.

Outcome: dismissed