Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-10 00:00:00

Мукачівська міська рада звернулася до суду з позовом до [PERSON] про витребування квартири [ADDRESS] (надалі - Квартира) з чужого незаконного володіння. Також предмет позову містить вимогу про зобов'язання відповідача (2) зареєструвати Квартиру за територіальною громадою м. Мукачево в особі Мукачівської міської ради на праві комунальної власності. Ухвалою суду від 28.11.2014, за клопотанням представника органу місцевого самоврядування, до участі у розгляді справи, у якості третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача, залучено [PERSON]. Позовні вимоги, підтримані в судовому засіданні представником позивача, обґрунтовуються посиланням на обставини щодо незаконного вибуття Квартири з власності позивача, внаслідок визнаних недійсними, на підставі заочного рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.02.2013, довіреності від 21.08.2005, рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 22.09.2005 №222 та договору купівлі - продажу Квартири від 13.01.2006. Нормативно - правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст. ст. 321, 386, 387, 388 Цивільного кодексу України та п.п. 22, 25, 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 №5 (надалі Постанова №5). В судовому засіданні 11.12.2013, представник позивача конкретизував позовні вимоги, зазначивши, що Квартира підлягає витребуванню на користь позивача від добросовісного набувача, яким є [PERSON], на підставі ст. 388 Цивільного кодексу України. Третя особа та її представник, прийнявши участь у судовому розгляді справи, підтримали позицію Мукачівської міської ради щодо необхідності витребування Квартири у відповідача (1). Представник відповідача (1), у процесі судового розгляду справи, позовних вимог не визнав з посиланням те, що позивач документально не підтвердив обставини щодо права власності у минулому на спірний об'єкт нерухомості, що позбавляє суд можливості його витребувати у контексті з положеннями ст. 388 Цивільного кодексу України. Відповідач (2), свого уповноваженого представника на судовий розгляд не направив, натомість подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, залишивши вирішення спору на розсуд суду. Заслухавши доводи та заперечення учасників судового розгляду, дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. Як на підставу для задоволення позову позивач посилається на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.02.2013 року (а.с. 6-8), яким визнано недійсними: - довіреність від 21 серпня 2005 року, у відповідності до якої [PERSON] уповноважувала [PERSON] діяти в її інтересах, в тому числі з питань приватизації та продажу квартири; - рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 22.09.2005 №222 в частині надання дозволу на приватизацію Квартири [PERSON] та [PERSON]; - договір купівлі-продажу квартири від 13.01.2006 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] Вважаючи порушеними свої права як власника Квартири, орган місцевого самоврядування просить витребувати спірний об'єкт нерухомості у добросовісного набувача - [PERSON] Надаючи правову оцінку вищевказаним доводам позивача, суд, у контексті із запереченнями представника відповідача (1), виходить з наступного. Цивільно-правові способи захисту права власності, містяться, зокрема у главі 29 Цивільного кодексу України. Так, у відповідності до положень частини першої ст. 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. По відношенню до цього, слід також врахувати нормативне правило, визначене у ст. 330 Цивільного кодексу України, згідно з яким, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Таким чином, системний аналіз змісту ст.ст. 330, 388 Цивільного кодексу України свідчить про те, що право власності на майно, передане за договором купівлі - продажу всупереч волі власника цього майна, не набувається (в тому числі і добросовісним набувачем), оскільки це майно може бути витребувано власником на підставі наведених норм. За змістом наведеної статті, добросовісним набувачем вважається особа, яка не знала і не могла знати, що отримувала майно від особи, яка не мала права його відчужувати, саме в момент придбання майна. Тому, якщо набувач чужого майна дізнається про це пізніше, він також вважається добросовісним. В свою чергу неуправномоченим відчужувачем (особою, яка відчужує чуже майно, не маючи на це права) вважається особа, яка неправомірно володіє майном, що належить іншій особі. По відношенню до фактичних обставин по справі, суд, приймаючи до уваги вищенаведені приписи чинного законодавства, виходить з того, що [PERSON], без її волі, була позбавлена права користування Квартирою, що в однозначній формі констатовано у заочному рішенні Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.02.2014. [PERSON] у повній мірі відповідає критерію «добросовісного набувача», оскільки в момент оформлення права власності не знав про його незаконне відчуження [PERSON] від [PERSON] та [PERSON] Даний факт не оспорюється учасниками судового процесу. [PERSON] однозначно повинен вважатися неуправномоченим відчужувачем, оскільки був стороною за договором купівлі-продажу від 13.01.2006, який визнаний судом недійсним, та, в момент укладення якого, [PERSON] не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, оскільки, в подальшому, була визнана недієздатною. Вказаний факт також зазначено у заочному рішенні Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.02.2013 (а.с. 7). Поряд з цим, обставини щодо права власності позивача на квартиру, в момент оформлення (прийняття, укладення) визнаних недійсними довіреності, рішення про приватизацію та договору купівлі - продажу від 13.01.2006, залишилися доказово непідтвердженими та недоведеними. На необхідності та обов'язковості доведення вищевказаних обставин наголошено у постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2012 р. у справі 6-136цс12 та у Постанові №5. Зокрема, у в п. 23 Постанови №5 зазначено, що відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Факт знаходження майна на балансі особи сам по собі не є доказом права власності чи законного володіння. По відношенню до цього слід зазначити, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності, поняття яких законодавцем розкрито у ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України. Тобто суд, сприяючи всебічному і повному з'ясуванню обставин справи розглядає справи на підставі поданих сторонами доказів. Обов'язок щодо доведення певних обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, передбачений частиною третьою ст. 10 та частиною першою ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України При цьому, у відповідності до ст. 57 Цивільного процесуального кодексу, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Так, посилаючись на обставини щодо порушення своїх майнових прав як власника Квартири, позивач жодним чином не підтвердив цих обставин належними та допустимими доказами. В свою чергу, на об'єктивну можливість та необхідність існування таких фактичних даних вказано в законодавчих положеннях, які містяться в ст. 182 Цивільного кодексу, з якими у повній мірі кореспондуються приписи ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року №1952-IV (у редакціях чинних на момент відчуження Квартири), а також у чинному та той час Тимчасовому положенні «Про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно», яке було затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 №7/5 (п.п. 1.4, 1.5.). За визначенням, яке міститься у ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності - це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування. Таким чином, орган місцевого самоврядування доказово не довів та непідтвердив обов'язкових, при розгляді такої категорії справ, обставин щодо права власності в минулому на Квартиру. При цьому, суд, сприяв позивачу у можливості практичного здійснення такого процесуального права, з метою всебічного та повного з'ясування обставин справи. Зазначений висновок суду також обумовлений тим, що дані визнаного недійсним, на підставі заочного рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.02.2013 року, договору купівлі - продажу від 13.01.2006 свідчать про те, що [PERSON] та [PERSON] змогли здійснити продаж Квартири на підставі наявного у них та той час свідоцтва про право власності на житло від 26.09.2005 року, яке було видано на підставі рішення виконкому Мукачівської міської ради від 22.09.2005 №222. По відношенню до цього слід констатувати, що у відповідності до вищевказаного заочного рішення, недійсним було визнано виключно рішення, яке не є правовстановлюючим документом, а лише виступало нормативно-правовою підставою для отримання [PERSON] та [PERSON] свідоцтва про право власності на житло. При фактичній наявності такого свідоцтва, власниками спірного об'єкту нерухомості станом на 2005-2006 р.р. слід вважати [PERSON] та [PERSON] Надаючи правову оцінку вищевказаній обставині слід зазначити, що відповідно до чинної, на момент судового розгляду даної справи, редакції частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» одним із документів, на підставі якого проводиться державна реєстрація прав, є свідоцтво про право власності, видане органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді. В свою чергу, у відповідності до чинної, на момент відчуження [PERSON] та [PERSON] Квартири, редакції ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (частини перша та п'ята) приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Враховуючи наведене, слід констатувати, що у разі приватизації об'єктів державного та комунального житлового фонду, документом, що підтверджує виникнення прав на такі об'єкти, є саме свідоцтво про право власності, видане відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», яке і є підставою для проведення державної реєстрації права власності на приватизований об'єкт нерухомого майна в органах державної реєстрації прав за заявою власника чи уповноваженої особи. Доведеність та однозначність обставин щодо реального власника Квартири на момент її відчуження [PERSON] має вирішальне значення для можливості застосування судом правового механізму захисту права власності, передбаченого частиною першою ст. 388 Цивільного кодексу України, оскільки у відповідності до вказаної статті майно за відплатним договором може бути витребувано у добросовісного набувача, якщо воно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, необхідним, у такому випадку, є з'ясування питань відносно того, без волі кого саме - власника чи особи, у володінні (користуванні) якої перебувало майно, воно вибуло. Так, позивачем за віндикаційним позовом може бути неволодіючий власник (фізичні і юридичні особи, держава і територіальні громади в особі уповноважених ними органів). Водночас законодавство надає право звертатися з вимогами про витребування майна з чужого незаконного володіння не лише власникам, а й іншим особам, у яких майно власника перебувало у законному володінні за відповідною правовою підставою («титулом»). Титульними володільцями вважаються особи, які володіють майном за цивільно-правовими договорами (майнового найму (оренди), підряду, зберігання, застави та ін.), особи, які володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом. Позивач має підтвердити своє право власності на витребувану річ або інше титульне право на річ, посилаючись на ті чи інші докази (свідоцтво про право власності, свідоцтво про право на спадщину, технічний паспорт на автомашину, довіреність на розпорядження майном, договір тощо). Не є безспірним доказом належності майна юридичній особі на праві власності, на праві повного господарського відання чи праві оперативного управління перебування майна на її балансі, оскільки останній є формою ведення бухгалтерського обліку, а не правовстановлюючим документом, що безпосередньо засвідчує право власності. Також слід наголосити на тому, що віндикаційний позов має ґрунтуватися не лише на нормах матеріального права та повинен містити предмет і підставу. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Таким чином, предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника або особи у володінні якої перебувало майно до незаконно володіючого цим майном невласника про повернення індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння. Тому, у випадку підтвердження Мукачівською міською радою обставин щодо права власності на Квартиру, на момент її відчуження та вирішення певним чином спірних питань, пов'язаних із фактичною наявністю свідоцтва [PERSON] та [PERSON] про право власності на житло від 26.09.2005 року, слід констатувати те, що Квартира вибула з володіння саме її наймача (володільця, користувача), а не її власника, яким себе вважає Мукачівська міська рада, оскільки рішення про надання дозволу на приватизацію Квартири [PERSON] та [PERSON] було прийняте органом місцевого самоврядування добровільно та свідомо. Отже, за таких обставин, саме фактичний володілець наділений правом на витребування Квартири на підставі ст. 396 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу, тому що саме без її волі Квартира вибула з її користування, а не з волі Мукачівської міської ради. В протилежному випадку, витребувавши спірний об'єкт нерухомості на користь власника, володілець втратить своє право на користування Квартирою, чим самим буде нівельовано цивільно - правові відносини найму житла [PERSON] По відношенню до цього, суд виходить з того, що при оформленні визнаної, на підставі заочного рішення від 28.02.2014, недійсною довіреності від 21.08.2005 та, до отримання [PERSON] та [PERSON] свідоцтва про право власності на житло від 26.05.2005, саме [PERSON] виступала наймачем Квартири. З урахуванням вищенаведеного, суд не знаходить правових підстав для задоволення вимог за предметом позову. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed