Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-22 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування Новокодацької районної у місті Дніпрі ради, третя особа, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначає, що з 28 лютого 2014 року по 03 жовтня 2018 рокувона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . В період шлюбу таким подружжям було набуте спірне майно: квартира [ADDRESS] . Однак відповідач [PERSON] не визнає права позивача на вказане майно. У зв`язку з вищевикладеним позивач змушена звернутися до суду та просити суд (з урахуванням уточнених позовних вимог) визнати право спільної сумісної власності подружжя на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON] , та здійснити розподіл такої спільної сумісної власності подружжя, визнавши за [PERSON] право власності на дві кімнати у зазначеній квартирі, площею 9 кв.м та 14 кв.м. відповідно, а за [PERSON] право власності на одну кімнату у зазначеній квартирі, площею 18 кв.м, кухню площею 10 кв.м., коридор площею 9,8 кв.м., та санвузол площею 4,6 кв.м., залишити у спільному користуванні, визнавши за позивачем та відповідачем право спільної сумісної власності на вказані приміщення. [PERSON] у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк подав відзив на позовну заяву (а.с.66-68), в якому просив відмовити в задоволені позовних вимог [PERSON] . В обґрунтування своїх заперечень посилався на ті обставини, що кошти у повному обсязі на придбання спірної квартири за адресою надала йому його матір, [PERSON] , бо саме вона уклала з продавцем попередній договір, провела усі необхідні розрахунки та витрати щодо придбання такого майна. З приводу того, що вказане нерухоме майно не може бути спільної сумісною власністю подружжя, позивачка була обізнана з самого моменту придбання такої квартири, у зв`язку із чим власноруч підписала з цього приводу відповідну заяву, яка була нотаріально посвідчена. [PERSON] у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк подала відповідь на відзив (а.с.76-77), в якому просила задовольнити її позовні вимоги. У такій заяві по суті справи позивач заперечує проти доводів відповідача із посиланням на те, що вона знаходилася у відпустці по догляду за дитиною і відповідно не працювала та не отримувала заробітну плату, втім забезпечувала побут родини та належний догляд за їх спільною дитиною, та те, що грошові кошти на придбання квартири були зароблені її чоловіком, а не його матір`ю. До початку розгляду даної цивільної справи по суті, третя особа [PERSON] заявила самостійні вимоги на предмет спору, пред`явивши позов до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Тетяна Сергіївна, про визнання частково недійсним договору купівлі - продажу квартири в частині покупця та переведення права покупця. В обґрунтування такого позову третя особа посилалась на обставину того, що квартира [ADDRESS] була придбана на ім`я [PERSON] , за її особисті кошти. Саме вона здійснювала пошук та підбір такого житла, та особисто проводила розрахунки з покупцем за його придбання. У зв`язку з чим вимушена просити суд відмовити в задоволені первісного позову, визнати договір купівлі - продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , від 18.04.2017 року, що був укладений між [PERSON] , як продавцем, та [PERSON] , як покупцем, недійсним, в частині зазначення покупця - [PERSON] , та перевести на [PERSON] права та обов`язки покупця за таким договором купівлі-продажу. Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Позивач та її представник за первісним позовом у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити в повному обсязі по мотивам, що викладені в уточненій позовній заяві. Позовні вимоги третьої особи не визнали та просили у їх задоволені відмовити у зв`язку з необґрунтованістю та недоведеністю. Представник відповідача за первісним позовом у судовому засіданні вимоги первісного позову не визнала та просила відмовити у їх задоволенні з огляду на їх безпідставність. Вимоги позову третьої особи, яка заявила самостійні вимоги на предмет спору, визнала у повному обсязі. Третя особа, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] вимоги свого позову підтримала та просила їх задовольнити. В обґрунтування такого позову посилалась на доводи, що викладені в такій заяві по суті справи. Вимоги первісного позову не визнала та просила відмовити у їх задоволенні з огляду на їх недоведеність та необґрунтованість. Відповідач за позовом третьої особи [PERSON] , у судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомила, ніяких письмових заяв чи клопотань до суду не надходило. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача за первісним позовом: Орган опіки та піклування Новокодацької районної у місті Дніпрі ради у судовому засіданні просила відмовити в задоволенні як первісного позову, так і позову третьої особи, яка заявила самостійні вимоги на предмет спору. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Тетяна Сергіївна,у судове засідання не з`явилася, надіслала до суду письмову заяву, в якій просила суд слухати справу за її відсутності. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 11.12.2019 року клопотання третьої особи [PERSON] було задоволено. Вирішено прийняти до свого провадження позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Тетяна Сергіївна, про визнання частково недійсним договору купівлі - продажу квартири в частині покупця та переведення права покупця, прийняти до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя. Ухвалою суду від 04.02.2020 року в порядку витребування доказів вирішено витребувати у Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Батової Т.С. оригінал або належним чином завірену копію нотаріальної справи відносно посвідченого Договору купівлі - продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , від 18.04.2017 року, який укладено між [PERSON] та [PERSON] , реєстраційний номер 1649, номер запису про право власності 20022332, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 153415212101. Ухвалою суду від 24.06.2020 року було задоволено клопотання представника позивача щодо виклику та допиту в якості свідка [PERSON] , як особи, котра надавала ріелторські послуги щодо придбання спірної квартири. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Матеріалами справи підтверджено, що 28.02.2014 року між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований 28.02.2014 року Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 159 (а.с.7). Матеріалами справи також підтверджено, що вказаний шлюб було розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03.10.2018 року, яке набрало чинності у встановленому законом порядку. Судом встановлено, що 09.04.2017 року між третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги на предмету спору - [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , з іншої сторони, було укладено Попередній договір про укладання договору купівлі - продажу квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с. 71). Судом також встановлено, що 18.04.2017 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено Договір купівлі-продажу вказаної квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Ю.А., зареєстрований в реєстрі за № 1649 (а.с.98). Судом також встановлено, що перед укладанням такого договору купівлі-продажу, [PERSON] згідно своєї власноруч підписаної заяви, яка у подальшому була посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Ю.А. за № 1648, від 18.04.2017 року, засвідчила той факт, що квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , купується її чоловіком [PERSON] за його власні кошти і буде його особистою приватною власністю, її особисті кошти для придбання вищевказаної квартири вкладені не були. Також позивач, підписуючи вказану заяву, своїм особистим підписом засвідчила ту обставину, що зміст ст. 60-65 Сімейного кодексу України, щодо майна, яке є спільною сумісною власністю, їй роз`яснено та відомо (а.с.138). Матеріалами справи також підтверджено, що 18.04.2017 року [PERSON] отримала від третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмету спору [PERSON] суму у розмірі 31 000 доларів США 00 центів (868 000 грн. 00 коп.) в якості розрахунку за продаж квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується розпискою від 18.04.2017 року, написаною власноручно продавцем [PERSON] (а.с.101). У свою чергу, на підтвердження джерела отримання таких грошових коштів, [PERSON] надано суду розписку, від 01.04.2017 року за змістом якої [PERSON] надав у борг [PERSON] суму у розмірі 31 000 доларів США 00 центів (868 000 грн. 00 коп.) готівкою для придбання квартири за адресою: [ADDRESS] , (а.с.100), та договір від 10.11.2017 року купівлі - продажу квартири [ADDRESS] , посвідченого 10.11.2017 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шрамко В.В. за 152 000 (сто п`ятдесят дві тисячі) грн. 00 коп. (а.с. 96). Оскільки сторона позивача вважає, що вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя, а відповідач та третя особа, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору, не визнають вказаної обставини, наполягаючи на тому, що вказана квартира придбавалась виключно за грошові кошти [PERSON] , то суд доходить висновку, що між сторонами виник спір, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Згідно з частини 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно роз`яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Разом із цим, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Адже одночасно із регламентацією правого інституту спільного сумісного майна подружжя чинне законодавство України закріплює як правові підстави набуття одним з подружжя майна під час шлюбу у особисту приватну власність. Зокрема, у відповідності до вимог п.п. 1-3 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, у тому числі, речі (майно), придбані нею (ним) за кошти, які належали їй (йому) особисто. Таким чином, якщо один із подружжя під час шлюбу набуває певне майно за рахунок особистих коштів, то таке майно не може визнаватися спільним майном подружжя. В цьому випадку об`єкт роздільної власності подружжя лише змінює свою форму, тому що кошти, за рахунок яких майно було набуто, і сама річ мають однаковий правовий режим - режим роздільності. Це правило стосується як грошей, які були набуті одним із подружжя до шлюбу, так і тих, які були отримані одним із подружжя під час шлюбу - за договором дарування, внаслідок спадкування тощо. Тобто, у цьому разі виникає право роздільної приватної власності подружжя, тобто має місце трансформація одного об`єкта цієї власності в інший. Таким чином, хоча конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, однак зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Аналогійний за змістом правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій, і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів показаннями свідків. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. В даному випадку, на підтвердження обставин спростування режиму спільного сумісного майна на спірну квартиру суду наданий такий письмовий доказ як нотаріально посвідчена заява від 18.04.2017 року, відповідно до змісту якої особисті кошти позивача для придбання такої квартири вкладені не були. Суд вимушений відхилити доводи сторони позивача щодо того, що вона не розуміла у момент підписання вказаної заяви її зміст. Адже текст такого документу викладено українською мовою із застосуванням мовних знаків у такий спосіб, що виключає їх можливе двояке тлумачення та дозволяє, за звичайних обставин, пересічній людині зрозуміти сенс викладеного тексту. Суд звертає увагу і на ту обставину, що позивач власноручним підписом засвідчила той факт, що зміст ст. 60-65 Сімейного кодексу України, щодо майна, яке є спільною сумісною власністю, їй роз`яснено та відомий. При цьому з боку позивача не було представлено суду жодного достатнього доказу, якій міг би підтвердити доводи позивачки про те, що вона не розуміла на момент складання такої заяви її зміст. Також під час розгляду справи сторона позивача не вказувала на те, що така заява нею оскаржувався чи оспорювалася у будь-який спосіб, в тому числі з мотивів помилки чи нерозуміння її змісту. У зв`язку із чим, суд доходить висновку, що нотаріус встановивши, що позивачка володіє українською мовою та розуміє зміст викладеного у вказаній заяві, та наслідки її підписання, правомірно посвідчила такий документ у межах наданих їй повноважень. Також із показань свідка [PERSON] , яка була допитана судом під час розгляду даної справи, вбачається, що такий свідок надавала ріелторські послуги стосовно сприянню у придбанні спірної квартири. При цьому замовником та платником за такими послугами, як і особою яка першою виїжджала на попередній огляд предмету купівлі-продажу, виступала саме третя особа що заявляє самостійні вимоги на предмет спору - [PERSON] . За показаннями вказаного свідка, саме між [PERSON] та продавцем було укладено попередній договір купівлі-продажу спірної квартири, і саме [PERSON] обговорювала із продавцем всі суттєві умови договору купівлі-продажу, та самостійно здійснювала розрахунок із продавцем такої квартири, передавши останньому суму іноземної валюти. Суд також зазначає, що факт здійснення розрахунку за придбану спірну із продавцем квартиру саме [PERSON] визнано як сторонами під час розгляду справи, так і підтверджено відповідною власноруч написаною розпискою продавця такої квартири (а.с. 70). Доводи позивачки з приводу того, що [PERSON] здійснювала такі розрахунки через ту обставину, що подружжя передали їй гроші на зберігання, суд вимушений оцінити критично, оскільки будь-яких доказів на підтвердження такої обставини суду не представлено. Окрім цього, законодавство ч. 1 ст. 937 ЦК України вимагає укладання договору зберігання, який укладається у письмовій формі у випадках, коли на зберігання передається сума, що у 20 і більше разів перевищує розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Одночасно з цим, суд вважає, що третьою особою в межах розгляду даної справи було доведено отримання відповідних статків та її спроможність здійснити розрахунок за придбання вказаного спірного майна. На підтвердження доводів із цього приводу суду було подано такі докази як власноруч написана розписка від 01.04.2017 року про отримання [PERSON] у [PERSON] суму - 31 000 доларів США 00 центів, та договір купівлі - продажу квартири від 10.11.2017 року, посвідчений 10.11.2017 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шрамко В.В. за яким [PERSON] виступила продавцем такої квартири, внаслідок чого отримала 152 000 (сто п`ятдесят дві тисячі) грн. 00 коп. З огляду на наведене, суд вважає, що зміст вищевказаної нотаріально посвідченої заяви позивачки від 18.04.2017 року, зміст розписки продавця від 18.04.2017 року, показання свідка [PERSON] у своїй сукупності дають всі підстави стверджувати, що грошові кошти, які були витрачені на придбання спірної квартири не є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , а були власністю третьої особи [PERSON] . Таким чином, із врахуванням вказаних фактичних обставин справи та вищенаведених вимог матеріального закону, у суду відсутні правові підстави для задоволення первісного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності подружжя на квартиру [ADDRESS] та поділ такого спільного сумісного майна подружжя, у зв`язку із чим суд вимушений відмовити у задоволені таких позовних вимог в повному обсязі. Щодо вимог третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору, [PERSON] про визнання частково недійсним договору купівлі - продажу квартири в частині покупця та переведення права покупця, суд зазначає про наступне. Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику. Отже, за звичаями ділового обороту презюмується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою. Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Положеннями ст. 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений без включення до нього недійсної частини. Якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбано за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір визнається недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір. Аналогічний за своїм змістом правовий висновок викладений в Ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 жовтня 2017 у справі № 761/32029/15-ц. В даному випадку судом встановлена обставина того, що саме [PERSON] є особою, яка за рахунок власних коштів, без передачі таких грошових коштів на будь-якій правовій підставі у власність [PERSON] , здійснила розрахунок за договором купівлі-продажу спірної квартири. У зв`язку із чим, суд доходить висновку про обґрунтованість позовної вимоги щодо визнання договору купівлі - продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , від 18.04.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Т.С. за реєстраційним № 1649, між [PERSON] , як продавцем, та [PERSON] , як покупцем, недійсним, в частині зазначення покупця - [PERSON] . Разом із цим, сама по собі вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу речі в частині покупця не може вважатися ефективним способом захисту порушеного права особи, за кошти якої таке майно було придбане. Адже в результаті задоволення лише такої вимоги право вказаної особи захищене не буде, оскільки не наділить її відповідним статусом покупця за таким договором. Оскільки позовна вимога про переведення прав та обов`язків за договором одночасно відповідає як такому способу захисту прав та інтересів, як зміна правовідношення (пункт 6 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України), так і змісту порушеного права, способу (характеру) його порушення, наслідкам, які спричинило порушення, а також найпростішим шляхом забезпечує відновлення та реалізацію відповідного права, то суд вважає позов третьої особи в частині вимог про переведення на неї права та обов`язку покупця квартири за адресою: [ADDRESS] , за договором купівлі-продажу від 18.04.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Т.С. за реєстраційним № 1649, обґрунтованим, та таким, що підлягає задоволенню. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволені первісного позову відмовлено, а тому судові витрати за первісним позовом у вигляді судового збору необхідно віднести на рахунок позивача за первісним позовом [PERSON] . Позовні вимоги третьої особи задоволені в повному обсязі, а тому з відповідачів на користь третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] слід стягнути судові витрати по справі у вигляді судового збору в розмірі 1 540 грн. 00 коп. по 513 грн. 33 коп. з кожного відповідача окремо. На підставі викладеного та

Outcome: approved