Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-02 00:00:00

Ковельська міська рада звернулась в суд з позовом до [PERSON] про розірвання договору купівлі-продажу земельної ділянки та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку. Судом, за заявами осіб, було залучено до участі в даній справі в якості третіх осіб на стороні позивача без самостійних вимог - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та, з ініціативи суду, було залучено в якості третіх осіб на стороні відповідача без самостійних вимог - [PERSON] та ТзОВ «Ковельський ЖБК». Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Ковельської міської ради Волинської області від 24.10.2003 року №13/14 було затверджено проект відведення земельної ділянки у власність шляхом викупу переможцю земельного конкурсу для будівництва готельного комплексу по [ADDRESS] площею 3164 кв.м. та затверджено початкову ринкову вартість такої земельної ділянки в розмірі 212156 грн. 40 коп. На виконання вказаного рішення між представником Ковельської міської ради - завідувачем відділу по управлінню майном комунальної власності виконавчого комітету Ковельської міської ради Солодун Т.В. (продавцем) та переможцем конкурсу з продажу земельної ділянки комунальної власності та конкурентних засадах (земельних торгах) [PERSON] (покупцем) 15.12.2003 року було укладено та підписано договір купівлі-продажу земельної ділянки по [ADDRESS] площею 3164 кв.м. і така земельна ділянка була продана покупцеві за 213500 грн. За змістом договору купівлі-продажу такої земельної ділянки покупець зобов»язаний забезпечувати використання даної земельної ділянки за її цільовим призначенням. 17.02.2004 року [PERSON] отримала Державний акт на право приватної власності на придбану нею земельну ділянку, кадастровий номер якої був [NUMBER], з цільовим призначенням - для будівництва готельного комплексу. 03.04.2006 року власник земельної ділянки [PERSON] уклала договір оренди вище згаданої ділянки з ТзОВ «Ковельський житлово-будівельний комбінат», в особі його директора [PERSON], передавши останнім спірну земельну ділянку в користування з тим же цільовим призначенням на строк три роки, та, в подальшому, 20.11.2006 року сторони згаданого договору уклали додаткову угоду до договору оренди, в якій визначили строк дії договору оренди на 49 років. Позивач вказує, що 26.04.2007 року Ковельською міською радою було прийнято рішення №19/10 «Про надання земельних ділянок підприємствам, організаціям та підприємцям», згідно якого було затверджено документацію із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки та зміни конфігурації земельної ділянки площею 3164 кв.м. по [ADDRESS], яка перебуває у власності гр.[PERSON] для будівництва готельного комплексу та надано дозвіл [PERSON] на складання проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення власної земельної ділянки площею 3164 кв.м. по [ADDRESS] для розташування 72-х квартирного житлового будинку на підставі містобудівного обгрунтування, затвердженого рішенням Ковельської міської ради №12/2 від 08.12.2006 року. У подальшому, згідно рішення Ковельської міської ради від 24.01.2008 року №30/10 було затверджено такий проект землеустрою щодо зміни цільового призначення вище згаданої земельної ділянки, як такої, цільовим призначенням якої є розташування 72-х квартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованим готельно-торговим комплексом, - відповідно до рішення Ковельської міської ради від 26.04.2007 року №19/10. У подальшому 08.12.2010 року [PERSON], на підставі вище згаданого рішення міської ради про зміну цільового призначення належної їй на праві приватної власності земельної ділянки, отримала Державний акт серії [NUMBER] на право приватної власності на земельну ділянку (кадастровий номер [NUMBER]), площею 3164 кв.м., яка розташована за адресою [ADDRESS], з цільовим призначенням - розташування 72-х квартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованим готельно-торговим комплексом. Позивач вказує, що при укладенні договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки, позивачем очікувалось використання власником такої земельної ділянки за її цільовим призначенням, а саме - для розташування 72-х квартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованим готельно-торговим комплексом. Однак, невиконання ТзОВ «Ковельський ЖБК» в особі його директора [PERSON] своїх обов»язків перед приватними інвесторами, які вклали власні кошти в будівництво такого багатоквартирного житлового комплексу, а, фактично, розроблений останнім механізм ошукування приватних інвесторів, призвело до того, що будівництво такого житлового комплексу на спірній земельній ділянці не проводиться з вини орендаря, а відповідач, як власник спірної земельної ділянки, не використовує таку земельну ділянку за її цільовим призначенням. За вказаних обставин вважає, що договір купівлі-продажу такої земельної ділянки від 15.12.2003 року слід розірвати та скасувати Державний акт серії [NUMBER] від 08.12.2010 року на право приватної власності [PERSON] на земельну ділянку площею 3164 кв.м., яка розташована за адресою [ADDRESS]. Представник позивача - Ковельської міської ради - Назарчук А.Г. у судовому засіданні позов підтримав з підстав, у ньому наведених та пояснив суду про те, що Ковельська міська рада дійсно у 2003 році продала через аукціон спірну земельну ділянку [PERSON], яка на той час була зареєстрована, як фізична особа-підприємець, однак, яким саме видом підприємницької діяльності та як довго займалась відповідач позивачу не відомо. Пояснив, що укладаючи такий договір купівлі-продажу земельної ділянки Ковельська міська рада розраховувала саме на будівництво відповідачем готельного комплексу, однак, яким чином остання мала би реалізувати таке будівництво представнику не відомо, вважає, що шляхом інвестування власних коштів, або ж коштів третіх осіб. Пояснити, чому таке інвестування коштів в будівництво готельного комплексу здійснювалось через відповідача, а не безпосередньо міською радою - пояснити не може. Також пояснив, що згідно протоколу №3 до договору купівлі-продажу від 15.12.2003 року таке будівництво готельного комплексу відповідач мала би провести протягом двох років, однак, не виконала взятих на себе обов»язків та не побудувала готель. Про вказане позивачу було відомо, однак, чому не звертались до суду пояснити не може, вказавши на те, що усі такі події мали місце за попередньої влади і лише після звернення у 2013 році до них фізичних осіб, які вклали власні кошти в будівництво багатоквартирного будинку та уклали договори підряду на капітальне будівництво з ТзОВ «Ковельський ЖБК», який не виконав узятих на себе зобов»язань, Ковельська міська рада звернулась до суду з даним позовом. Пояснив, що про відчудження відповідачкою спірної земельної ділянки на користь третьої особи дізнався в ході судового розгляду справи, однак, змінювати чи збільшувати заявлені раніше позовні вимоги наміру не має та прохає розглянути і задовольнити лише заявлені позовні вимоги. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з»явилась, хоча завчасно та належним чином була повідомлена про час і місце судового розгляду справи, що підтверджено письмовою розпискою Укрпошти про вручення судової повістки (а.с.198). Про причини неявки суду не повідомила, клопотання про відкладення судового розгляду справи не подавала. Із урахуванням наведеного, а також того, що в судовому засіданні приймає участь представник відповідача [PERSON] - адвокат Клімук О.С., суд вважає за можливе проводити судовий розгляд справи у відсутності відповідача [PERSON] Представник відповідача [PERSON] - Клімук О.С. - позов не визнав та пояснив суду наступне. Дійсно у 2003 році [PERSON] набула у власність шляхом купівлі-продажу на конкурентних засадах земельну ділянку площею 3164 кв.м., яка розташована за адресою [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва готельного комплексу, після чого зареєструвала право власності на таку земельну ділянку, отримала Державний акт. У подальшому, у 2010 році цільове призначення такої земельної ділянки було змінено позивачем - Ковельською міською радою - і відповідач отримала Держаний акт у якому було зазначено цільове призначення вказаної земельної ділянки - для розташування 72-х квартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованим готельно-торговим комплексом. Саме з метою використання придбаної земельної ділянки за цільовим призначенням - для будівництва готельного комплексу - у 2006 році відповідач уклала договір оренди земельної ділянки з ТзОВ «Ковельський ЖБК», який і мав збудувати такий готельний комплекс. Однак, приступивши до будівництва, ТзОВ «Ковельський ЖБК» не завершив його, оскільки було порушено кримінальну справу щодо його директора [PERSON], яка на даний час не завершена, оскільки обвинувачений оголошений у розшук. Пояснив, що відповідач не використовувала земельну ділянку за будь-яким іншим цільовим призначенням, аніж те, яке зазначено у Державному акті, та, навпаки, вчинила необхідні дії для забезпечення використання земельної ділянки за належним цільовим призначенням і підстави для розірвання договору купівлі-продажу земельної ділянки, як і для скасування Державного акту на право власності на таку земельну ділянку відсутні. Крім того, пояснив, що в грудні 2016 року відповідач відчуджила таку земельну ділянку, продавши її третій особі - [PERSON], про що відомо усім учасникам судового розгляду і на даний час [PERSON] не є власником такої земельної ділянки, про що відомо усім учасникам судового розгляду і даний спір вважає безпредметним. Також пояснив, що Ковельській міській раді було відомо, починаючи з дня продажу відповідачу такої земельної ділянки у 2003 році, про те, чи використовується дана земельна ділянка за цільовим призначенням та чи проводиться там будівництво, однак, протягом тривалого періоду часу, фактично, з 2003 року і по день звернення до суду з даним позовом у грудні 2016 року, Ковельська міська рада не ставила питання про розірвання договору купівлі-продажу земельної ділянки та не оспорювала право власності відповідача на таку земельну ділянку, а, відтак, вважає, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом. Прохає відмовити в задоволенні позову, як за безпідставністю заявлених позовних вимог, так і за пропуском строку позовної давності для звернення з даним позовом до суду. Третя особа на стороні позивача без самостійних вимог [PERSON] пояснила суду, що відповідачка, яка зобов»язувалась побудувати на згаданій вище земельній ділянці житловий будинок, не виконала свого зобов»язання та не використовує земельну ділянку за цільовим призначенням, тоді як вона та інші замовники сплатили ТзОВ «Ковельський ЖБК» вартість квартир, які вони так і не отримали у власність, а, відтак, вважає, що директор ТзОВ «Ковельський ЖБК» [PERSON] та відповідачка у справі [PERSON] їх ошукали. Пояснила також, що у 2010 році за рішенням суду укладений між нею та ТзОВ «Ковельський ЖБК» договір підряду було розірвано і на її користь було стягнуто усю суму сплачених нею коштів за квартиру, які вона, однак, не отримала на даний час. Вважає за доцільне розірвати договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений між позивачем і відповідачем у справі, пояснивши це тим, що позивач - Ковельська міська рада - пообіцяла ошуканим замовникам забезпечити будівництво житлового будинку для них на вказаній земельній ділянці. Треті особа на стороні позивача без самостійних вимог [PERSON], [PERSON], [PERSON], представник третьої особи на стороні позивача без самостійних вимог [PERSON] - [PERSON], представник третьої особи на стороні позивача без самостійних вимог [PERSON] - [PERSON], кожен зокрема, дали суду аналогічні пояснення щодо суті позовних вимог та, кожен, зокрема, вважають заявлений позов підставним. Представник третьої особи на стороні відповідача без самостійних вимог ТзОВ «Ковельський ЖБК» у судове засідання не з»явився, хоча, відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України, вважається належним чином та завчасно повідомлений, - що підтверджено рекомендованим повідомленням Укрпошти (а.с.187,190). Третя особа [PERSON] у судове засідання не з»явився, хоча належним чином та завчасно був повідомлений про час та місце судового розгляду справи, що підтверджено письмовим повідомленням Укрпошти про вручення судової повістки (а.с.191). Представник третьої особи на стороні відповідача без самостійних вимог [PERSON] - Клімук О.С. пояснив суду про те, що саме [PERSON] на даний час є власником земельної ділянки площею 3164 кв.м., яка розташована за адресою [ADDRESS], однак, будь-яких вимог щодо оспорювання його права власності на таку земельну ділянку позивачем не заявлено. Вважає, що в результаті набуття права власності на згадану земельну ділянку іншою особою, договір купівлі-продажу земельної ділянки від 15.12.2003 року припинив свою дію, із урахуванням чого вважає заявлений позов безпредметним та таким, що не підлягає до задоволення. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, третіх осіб та представників третіх осіб у справі, дослідивши письмові докази, відмовляє у задоволенні позову з наступних підстав. Стаття 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну. Ціна товару - це грошова сума, яка підлягає сплаті покупцем за одержану від продавця річ. Відповідно до ч. 1 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. За загальним правилом (ч. 1 ст. 692 ЦК України) оплата товару за договором купівлі-продажу здійснюється після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. За п. 2 ст. 692 ЦК України покупець повинен виконати свій обов'язок щодо оплати одразу в повному обсязі, тобто сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Відповідно до ст.81 ЗК України громадяни Ураїни набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, придбання за договором купівлі-продажу, іншими цивільно-правовими угодами. Згідно ст.78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. За змістом ст.317 ЦК України за власником майна також закріплено право володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому на праві власності майном. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права та обов»язки власників земельних ділянок визначені ст.ст.90,91 ЗК України. Як убачається з договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15.12.2003 року ВВА №639711, укладеного між представником Ковельської міської ради в особі завідувача відділом по управлінню майном комунальної власності виконавчого комітету Ковельської міської ради Солодун Т.В. (продавцем) та [PERSON] (покупцем), Продавець на підставі рішення Ковельської міської ради №13/14 від 24.10.2003 року зобов'язується передати у власність Покупця земельну ділянку, що знаходиться у віданні площею 3164 кв.м. що знаходиться у віданні Ковельської міської ради та розташована по [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва готельного комплексу. Вище вказана земельна ділянка продана Покупцеві за ціною 213500 грн. (п.п.1.1.-2.3. Договору). Згідно п.п.3.2., 3.3. згаданого Договору власник земельної ділянки зобов'язаний, зокрема, забезпечувати використання такої земельної ділянки за цільовим призначенням та має право самостійно господарювати на вказаній земельній ділянці, продавати або іншим шляхом відчуджувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, споруджувати будівлі, проводити добудови відповідно до цільового призначення земельної ділянки з урахуванням вимог діючого законодавства. Відповідно до п.4.1. Договору нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки та документи про оплату є підставою для видачі державного акта на право власності на земельну ділянку та його державної реєстрації. Такий договір нотаріально посвідчений та зареєстрований в реєстрі за №3008 (а.с.7). Відповідно до протоколу №3 другого етапу конкурсу на право власності на земельну ділянку від 11.12.2003 року саме відповідач була визнана переможцем такого конкурсу та придбала вище згадану земельну ділянку за ціною 213500 грн.(а.с.8). Факт виникнення у [PERSON] права власності на згадану земельну ділянку підтверджено Державним актом на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 17.02.2004 року, де цільове призначення земельної ділянки площею 3164 кв.м., яка розташована за адресою м.Ковель, [ADDRESS], зазначено як «для будівництва готельного комплексу» (а.с.17). Відтак, судом встановлено, що обома сторонами договору - як продавцем, так і покупцем, - було дотримано та виконано усі необхідні істотні умови такого договору, і результатом укладення цього договору та виконання сторонами усіх необхідних істотних умов договору стало виникнення у відповідача [PERSON] права власності на вище згадану земельну ділянку. Як убачається з Договору оренди земельної ділянки від 03.04.2006 року, між власником земельної ділянки площею 3164 кв.м., яка розташована за адресою [ADDRESS], [PERSON] (орендодавцем) та ТзОВ «Ковельський житлово-будівельний комбінат» (орендарем) в особі його директора [PERSON] було укладено договір оренди земельної ділянки строком на 3 (три) роки, - який у подальшому було продовжено на строк до 49 років (згідно додаткової угоди від 20.11.2006 року до договору оренди від 03.04.2006 року), - згідно якого згадана вище земельна ділянка була передана орендодавцем в строкову оплатну оренду ТзОВ «Ковельський ЖБК», при цьому, орендар зобов'язувався використовувати таку земельну ділянку виключно за її цільовим призначенням - для будівництва готельного комплексу (а.с.9-11). Відтак, укладення відповідачем вище згаданого договору оренди та додаткової угоди до такого договору на більш тривалий термін, передача фізичною особою, яка придбала таку земельну ділянку за договором купівлі-продажу в оренду юридичній особі - ТзОВ «Ковельський ЖБК», який і мав би здійснювати будівництво готельного комплексу, підтверджує факт забезпечення [PERSON] використання належної їй на праві приватної власності земельної ділянки саме за її цільовим призначенням - для будівництва готельного комплексу, - як це передбачено умовами пункту 3.2. Договору купівлі-продажу від 15.12.2003 року. Ці ж обставини - забезпечення [PERSON] використання земельної ділянки за її цільовим призначенням - підтверджені і проектом землеустрою від 17.07.2007 року щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] для розташування 72-х квартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованим готельно-торговим комплексом (а.с.246-269). Судом також установлено, що подальшому, починаючи з 2006 року, орендарем - ТзОВ «Ковельський ЖБК» - в особі його директора [PERSON] було укладено ряд договорів підряду на будівництво багатоквартирного житлового будинку на вказаній земельній ділянці, - яку він у таких договорах зазначав як належну йому земельну ділянку, - з замовниками - фізичними особами - ще до юридичної зміни цільового призначення такої земельної ділянки (а.с.142-146,166-170). Так, як убачається з Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 08.12.2010 року, право власності на земельну ділянку площею 3164 кв.м., яка розташована за адресою [ADDRESS], уже із зміненим цільовим призначенням - для розташування 72-х квартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованим готельно-торговим комплексом - [PERSON] набула лише 08.12.2010 року (а.с.18). Таке право власності [PERSON] набула відповідно до рішень Ковельської міської ради від 26.04.2007 року №19/10 та від 24.01.2008 року №30/10, якими, відповідно, було надано дозвіл відповідачу на складання проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення вище згаданої земельної ділянки для розташування 72-х квартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованим готельно-торговим комплексом виникло на підставі містобудівного обгрунтування, затвердженого рішенням міської ради від 0812.2006 року №12/2 та затверджено такий проект землеустрою уже із зміненим цільовим призначенням (а.с.14,15). Такі дії орендаря - ТзОВ «Ковельський ЖБК» - вказують на внесення останнім завідомо неправдивих відомостей до укладених ним угод (договорів підряду), зокрема, щодо належності йому згаданої земельної ділянки та щодо її цільового призначення на час укладення таких договорів, і, з урахуванням чого, замовники були визнані потерпілими у кримінальному провадженні про обвинувачення [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.4 ст.190, ч.2 ст.364, ч.1 ст.209 КК України (а.с.182-184), що, однак, знаходиться за межами розглядуваних у даному цивільному спорі позовних вимог, тоді як, відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи виключно в межах заявлених позовних вимог. Як установлено в ході судового розгляду даної цивільної справи, на даний час на вище згаданій земельній ділянці не проводиться будівництво 72-х квартирного житлового будинку (як і готельного комплексу), - що визнано усіма сторонами та іншими особами у справі та, відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Разом з тим, як установлено судом, будівництво багатоквартирного житлового будинку на згаданій вище земельній ділянці не проводилось забудовником станом уже до 2009 року, що і стало, в подальшому, підставою для розірвання договорів підряду з ініціативи замовників будівництва. Так, як убачається з рішень Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 07.12.2010 року у справі №2-2024/10 та від 07.07.2009 року у справі №2-676/09, судом в обох цивільних справах було установлено, що будівництво багатоквартирного житлового будинку не проводиться саме з вини забудовника - ТзОВ «Ковельський ЖБК» і договори підряду на капітальне будівництво укладені між ТзОВ «Ковельський ЖБК» та [PERSON] і [PERSON] було розірвано та стягнуто на користь кожного з замовників сплачені ними кошти (а.с.58-59,240-241). Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України дані обставини не підлягають доказуванню. Доказів, які би вказували на те, що будівництво багатоквартирного житлового будинку на згаданій вище земельній ділянці не проводиться саме з вини відповідача, а також доказів на підтвердження використання відповідачем [PERSON] такої земельної ділянки за іншим цільовим призначенням, аніж те, яке зазначено в оспорюваному Державному акті, суду не надано. Виходячи з положень ст.651 ЦК України, договір може бути розірваний за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. При цьому, істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Як убачається з договору купівлі-продажу вище згаданої земельної ділянки від 15.12.2003 року, кожна сторона такого договору отримала те, на що вона розраховувала за умовами договору - продавець (Ковельська міська рада) - кошти в сумі 213500 грн., сплачені покупцем, як оплату вартості земельної ділянки, а покупець ([PERSON]) - земельну ділянку за розмірами та цільовим призначенням, зазначеними у договорі (а.с.7). Жодних інших умов, аніж ті, які зазначені у такому договорі, зокрема, підстав для розірвання даного договору у випадку не здійснення покупцем будівництва готельного комплексу протягом будь-якого оговореного терміну - сторонами не було встановлено. Крім того, стороною позивача залишилось не доведеним не лише істотне порушення відповідачем умов договору, а й завдання цим порушенням будь-якої шкоди позивачу, а також не доведено того, що позивач значною мірою був позбавлений того, на що він розраховував при укладенні договору купівлі-продажу, оскільки, як уже зазначено вище, позивач отримав від відповідача оговорену договором суму коштів - вартість земельної ділянки - і не зазначив у договорі інших умов, на які він розраховував, укладаючи такий договір з відповідачем. Також ще до початку судового розгляду справи по суті було встановлено ту обставину, що згадана вище земельна ділянка була відчуджена її власником [PERSON] іншій особі - [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 12.12.2016 року (а.с.33-34) і відповідач на даний час не являється власником такої земельної ділянки. У ході судового розгляду справи представнику позивача неодноразово було роз»яснено його право на зміну чи збільшення заявлених позовних вимог, однак, представник сторони позивача таким своїм правом не скористався. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи виключно в межах заявлених позовних вимог. Із урахуванням наведеного, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги про розірвання договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15.12.2003 року, та скасування Державного акта на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 08.12.2010 року є безпідставними та не підлягають до задоволення. Крім того, позивачем пропущено строк позовної давності, встановлений ст.257 ЦК України для звернення до суду з даним позовом і про застосування якого заявив суду представник відповідача. Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України, суд за заявою представника сторони відповідача у справі застосовує строк позовної давності та відмовляє у задоволенні даного позову також і за спливом такого строку. Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати залишаються за стороною позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed