Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-17 00:00:00

Лікар-психіатр КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради Косар О.С. звернулася в суд із заявою про госпіталізацію гр. [PERSON] в КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради у примусовому порядку. В судовому засіданні представник КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради Чорній П.П. заяву підтримав і пояснив, що гр. [PERSON] страждає тяжким психічним захворюванням - розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю. Тяжким психічним захворюванням не страждає. Прокурор у судовому засіданні вважає, що заява про госпіталізацію гр. [PERSON] , у примусовому порядку в КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради без його згоди не підлягає до задоволення, зазначивши, що представником КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради Чорній П.П. не наведено підстав, зазначених у ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу», які б дозволяли провести примусову госпіталізацію особи до психіатричного закладу в примусовому порядку. [PERSON] в судовому засіданні вважає, що підстави для його примусової госпіталізації відсутні, він усвідомлює свою поведінку та не несе загрози собі та оточуючим. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив. Правові та організаційні засади забезпечення громадян України психіатричною допомогою визначаються Законом України «Про психіатричну допомогу» № 1489-III від 22 лютого 2000 року. Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу», передбачено презумпцію психічного здоров`я, тобто кожна особа важаться такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставі та у порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Відповідно до вимог ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: -вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих; -або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Статтею 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено, що тяжкий психічний розлад - розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку. [PERSON] , [INFO] , поступив на стаціонарне обстеження та лікування в в 3 психіатричне відділення КНП «ТОКПЛ» ТОР 16.10.2019 р. о 17:00 годині з приводу: розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю. Поступив в КНП «ТОКПЛ» ТОР повторно в даному році, у супроводі працівників поліції та доньки, згідно направлення амбулаторно-поліклінічного відділення.. [PERSON] не надав своєї згоди на лікування в психіатричному закладі, яке надається в умовах стаціонару. Як вбачається із висновку комісії лікарів-психіатрів КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради: (зі слів пацієнта та медичної документації) відомо, що [PERSON] вважає себе хворим з квітня 2013 року, коли почав надміру випивати, створював конфліктні ситуації, був агресивним, тоді ж вперше лікувався в ТОКПЛ з діагнозом: Розлади адаптації з змішаними розладами емоцій та поведінки. Виписаний з покращенням, але вдома ліки не приймав, вже вдруге проходив лікування в умовах ТОКПЛ в листопаді 2014 року, де було встановлено діагноз: Розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю. У зв`язку із даною патологією також проходив лікування в наркологічному диспансері, але не дивлячись на проведене лікування продовжив вживати алкоголь, після чого різко змінився в поведінці - конфліктував з односельчанами, а у вересні 2019 року вчинив ДТП. Часті госпіталізації супроводжуються алкоголізацією. Остання виписка з даного стаціонару 30.09.2019р. Активних психотичних розладів не продукує. Мислення пришвидшене по темпу, з елементами зісковзування. Увага лабільна. Вольові процеси ослаблені. Критика низька. Комісія лікарів, на підставі ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» вважає за необхідне обстеження та лікування пацієнта [PERSON] , [INFO] , в умовах стаціонару КНП «ТОКПЛ» ТОР, без його згоди, у зв`язку з наявністю у нього тяжкого психічного розладу, який обумовлює суттєву небезпеку для оточуючих, шкоду його здоров`ю внаслідок погіршення психічного стану, у разі якщо особі не буде надана психіатрична допомога. У судовому засіданні [PERSON] заперечив щодо наявності у нього тяжкого психічного захворювання, намірів та дій щодо вчинків, які б являли собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих. В силу вимог ч.2 ст.280 ЦПК України, до заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку додається висновок лікаря психіатра, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали. Встановлення судового контролю за процедурою примусової госпіталізації передбачає дослідження та оцінку судом висновку лікарів-психіатрів Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні про доцільність госпіталізації особи у відділення стаціонару лікарні без її усвідомленої згоди у сукупності з іншими доказами, що підтверджують такий стан особи, який дає підстави саме для примусової госпіталізації. Суд вважає, що заявником поряд із заявою та відповідними висновками про стан психічного здоров`я хворого та його діагноз, повинні були б подаватися докази, які б свідчили про агресивну та неадекватну поведінку особи, яка підлягає примусовому поміщенню до психіатричного закладу, у тому числі його родичами, рапорти працівників міліції, висновки дільничного психіатра і т.п.. Проте, заявником не подано доказів, які б підтверджували, що існують підстави, передбачені ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу» для примусової госпіталізації [PERSON] Сама по собі наявність такого висновку лікарів-психіатрів при відсутності інших належних і допустимих доказів про відповідний стан особи є недостатньою для ухвалення рішення про примусову госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу без його усвідомленої згоди. Відповідно до положень принципу 15 «Принципи госпіталізації» додатку до резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 18 лютого 1992 року №46/119 «Захист осіб із психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги» передбачено, що «…Коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації…». Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлена презумпція психічного здоров`я, тобто, кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставі та у порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Правова позиція щодо презумпції психічного здоров`я людини та неможливості незаконного втручання держави в її особисту свободу внаслідок нічим не підтвердженого припущення щодо наявності у неї психічного захворювання викладена у практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) є обов`язковою для застосування національними судами. Так, прикладом реалізації права на здоров`я в контексті положень п.п. «е» п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що стосується позбавлення (обмеження) волі психічнохворих шляхом поміщення їх у психіатричний заклад, є рішення Європейського Суду з прав людини (справа «Анатолій Руденко проти України») від 17.04.2014 року, де суд зазначив, що « п.99…суд повторює, що відповідно до його усталеної практики особа не може вважатися «Психічно хворою» та позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов; по-перше, об`єктивна медична експертиза повинна достовірно показати, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (див. рішення від 24 жовтня 1979 року у справі «Вінтерверп проти Нідерландів»…». За даних обставин суд вважає, що на даний час відсутні підстави, які передбачені ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», які б давали суду право надати згоду на госпіталізацію [PERSON] та проведення лікування у психіатричній лікарні в примусовому порядку, а тому, вважає, що у задоволенні заяви лікаря-психіатра, слід відмовити. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed