Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-15 00:00:00

Концерн «Міські теплові мережі» в особі філії Концерну «Міські теплові мережі» Комунарського району звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON], який проживає за адресою: [INFO], заборгованість за послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води в сумі 2004,99 гривень, а також судові витрати у розмірі 243,60 гривень, посилаючись на те, що у період з січня 2009 року по 01.08.2015 року позивач надав відповідачу послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води за адресою його проживання. На теперішній час [PERSON] не здійснив повну оплату за надані послуги, тому позивач просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 2004,99 гривень. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, просила суд задовольнити позов з підстав, викладених у позовній заяві, а також зазначила, що договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води між Концерном «Міські теплові мережі» і відповідачем не було укладено з вини останнього. Позивач підготував проект договору і неодноразово запрошував [PERSON] для його укладання шляхом вивішування оголошень на будинку, через засоби масової інформації, направлення листів і автодозвону, однак відповідач не уклав зазначений договір. Крім того, відповідачу щомісячно направлялись рахунки за спожиту теплову енергію, які були зроблені відповідно до нормативно-правових актів України. Заперечень з боку [PERSON] на неналежну якість надання послуг централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води, а також щодо неправильного нарахування оплати за спожиту теплову енергію, на адресу Концерну «Міські теплові мережі» не надходило. Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечував у повному обсязі, у звязку з тим, що між ним і позивачем не укладався договір про надання комунальних послуг опалення і теплопостачання з вини останнього. Він звертався до позивача із заявами про надання послуг з ремонту опалювальної мережі та надання належних послуг, однак йому було відмовлено у їх прийняті у звязку з тим, що відсутній договір. Крім того, позивач не надав суду належних доказів на підтвердження його заборгованості, а також надання і споживання ним теплової енергії. Також відповідач просив суд застосувати позовну давність. Суд, заслухавши думку представника позивача, відповідача, вивчивши матеріали даної цивільної справи, матеріали цивільних справ №333/10100/14-ц, №812/8387/12 за заявами Концерну «Міські теплові мережі» в особі філії Концерну «Міські теплові мережі» Комунарського району відносно [PERSON] про видачу судових наказів, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підставі ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно зі ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Концерн «Міські теплові мережі» включений до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України і є юридичною особою (а.с.5, 6). Згідно з п.2.1 Статуту Концерну «Міські теплові мережі» основною метою діяльності Концерну «Міські теплові мережі» є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності концерну та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу концерну (а.с.5). Відповідно до п.1 Рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради №25 від 29.01.2009 року «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг», починаючи з 01.01.2009 року виконавцем житлово-комунальних послуг для населення, що мешкає у житловому фонді комунальної власності міста Запоріжжя, з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води визначено Концерн «Міські теплові мережі» в будинках, межі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж Концерну «Міські теплові мережі». Відповідно до інформації, наданої сектором адресно-довідкової роботи УДМС України в Запорізькій області на запит суду (а.с.16), і довідки вих.№136 від 16.02.2016 року, наданої Міським комунальним підприємством «Основаніє» Запорізької міської ради, [PERSON] зареєстрований і проживає за адресою: [INFO]. Зазначені факти у судовому засіданні сторонами не оспорювались. Згідно з розрахунками суми заборгованості (а.с.9-12, 43-46, 64-80) відповідач не в повному обсязі сплачував кошти за надані послуги, у звязку з чим [PERSON] станом на 01.08.2015 року має заборгованість за централізоване опалення та централізоване постачання гарячої води за період з 01.01.2009 року по 01.08.2015 року в сумі 2004,99 гривень. Відповідно до ст.ст.67, 68 Житлового кодексу України наймачі (власники) квартир зобовязані щомісяця своєчасно вносити плату за комунальні послуги, до числа яких входять послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води. За правилами ст.19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Пунктом 1 частини 1 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обовязок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом, за отримані комунальні послуги, в тому числі послуги з централізованого опалення. На підставі п.18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року за №630, плата за надані послуги вноситься щомісячно. Відповідно до ст.1 Закону України «Про теплопостачання» споживач теплової енергії це фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору; теплопостачальна організація субєкт господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії. Стаття 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» також дає визначення споживача як фізичної чи юридичної особи, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу (до яких, зокрема, відноситься і забезпечення гарячою водою). Отже, за змістом вказаних норм, споживачем є особа, яка безпосередньо використовує теплову енергію, поставлену теплопостачальною організацією. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі, оскільки згідно зі ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають також із дій осіб, які породжують ці права та обов'язки, і такою дією є надання послуг та їх отримання відповідачем. Відповідач від наданих позивачем послуг у встановленому законом порядку не відмовлявся. Зазначені висновки узгоджуються із вимогами закону і практикою Верховного Суду України. Отже, як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] є споживачем послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, що постачається Концерном «Міські теплові мережі», за адресою: [ADDRESS]. Між сторонами виникли правовідносини з приводу постачання теплової енергії, які регулюються Законами України «Про теплопостачання» і «Про житлово-комунальні послуги», а також Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №630 від 21 липня 2005 року. Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено поняття житлово-комунальних послуг як результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил та задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Відповідно до ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить, зокрема, встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону. За нормами ст.32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Позивачем були надані рішення Запорізької міської ради, якими запроваджено тарифи на послуги з централізованого опалення комунального підприємства Концерну «Міські теплові мережі (а.с.47-62).Вказані рішення є законною підставою для нарахування плати позивачем за надання споживачам передбачених вищевказаними рішеннями послуг, розмір заборгованості у зазначений в позові період визначений позивачем, виходячи з затверджених даними рішеннями тарифів. Обставини визначення виконавця вказаних послуг, встановлення тарифів, економічне обґрунтування тарифів у силу положень ст.ст.11, 179 ЦПК України виходять за межі розгляду справи і не входять до предмету доказування у справі, оскільки цими доводами неможливо обґрунтувати заперечення проти вимог про стягнення заборгованості за надані позивачем послуги. Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору або вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до п.4 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно зі ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). На підставі ч.1 ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Твердження відповідача про недоведеність позивачем розміру заборгованості спростовується наявними у справі розрахунками, з яких вбачається нарахування окремо по кожній складовій наданих відповідачем послуг. Судом встановлено, що нарахована заборгованість відповідає тарифам на відповідні послуги, які встановлювались рішеннями Запорізької міської ради. Таким чином, суд приходить до висновку, що внаслідок неправомірних дій відповідача, які виразились в порушенні строків і порядку оплати послуг з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води, позивач зазнав збитків, які підлягають відшкодуванню. Враховуючи те, що виконання грошового зобов'язання визначено щомісячними платежами, право позивача як виконавця послуг вважається порушеним з моменту недотримання споживачем строку погашення кожного чергового платежу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Згідно зі ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. При цьому згідно з ч.2 ст.264 Цивільного кодексу України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного або кількох осіб. Відповідно ч.1 ст.95 Цивільного процесуального кодексу України судовий наказ є особливою формою судового рішення. Враховуючи те, що судовий захист позивача на стягнення заборгованості за надані послуги може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності, в порядку, передбаченому ч.2 ст.264 ЦК України (правова позиція, висловлена у Постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року у справі №6-214цс14). Відповідач надав до суду заяву про застосування строків позовної давності. Як вбачається з матеріалів справи, 27.09.2012 року Концерн «Міські теплові мережі» звернувся до Комунарського районного суду м.Запоріжжя із заявою про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] заборгованості за комунальні послуги у період з 01.01.2009 року по 01.07.2012 року у розмірі 1857,53 гривень. 12.10.2012 року судом видано судовий наказ, який було скасовано ухвалою Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 26.11.2012 року (а.с.8). Отже, за правилами ч.2 ст.264 Цивільного кодексу України зверненням позивача в вересні 2012 року до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідача заборгованості перебіг позовної давності перервався. Згідно з ч.3 ст.264 Цивільного кодексу України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Також суд враховує, що долучені до матеріалів справи квитанції про оплату послуг з централізованого опалення та підігріву води містять конкретний календарний місяць, за який вносилися поточні платежі, призначенням цих коштів відповідач не вказував як погашення боргу, що виник за попередні розрахункові періоди. Отже, Концерн «Міські теплові мережі», звернувшись у вересні 2012 року до суду із заявою про видачу судового наказу, вчинив дію, передбачену ч.2 ст.264 Цивільного кодексуУкраїни, перервавши строк позовної давності, а тому обчислення строку позовної давності до пред'явлених позивачем вимог, починається з вересня 2012 року і обраховується до вересня 2009 року. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач має нести відповідальність за заявленими вимогами у розмірах і в межах строку позовної давності, починаючи з вересня 2009 року по серпень 2012 року (2004,99 30,31 31,92 31,11 31,11 31,11 31,11 31,11 31,11 = 1756,10), оскільки позовні вимоги про стягнення заборгованості за січень, лютий, березень, квітень, травень, червень, липень, серпень 2009 року знаходяться поза межами трирічного строку позовної давності. Крім того, 12.12.2014 року Концерн «Міські теплові мережі» звернувся до Комунарського районного суду м.Запоріжжя із заявою про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] заборгованості за комунальні послуги у період з січня 2009 року по жовтень 2014 року у розмірі 2109,28 гривень. 26.12.2014 року судом видано судовий наказ, який було скасовано ухвалою Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 26.11.2012 року (а.с.8). 31.08.2015 року Концерн «Міські теплові мережі» звернувся до суду з даним позовом, тобто стягнення з [PERSON] заборгованості за комунальні послуги у період з вересня 2012 року по серпень 2015 року знаходиться в межах строку позовної давності. У звязку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторінта інших осіб, які беруть участь у справі, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Відповідно до ч.1 ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, так як позов задовольняється частково, судові витрати повинні бути стягнуті з відповідача на користь позивача пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено (1756,10х 243,60 / 2004,99 = 213,36 гривень). На підставі викладеного,

Outcome: partial