Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-27 00:00:00

І. Виклад позиції сторін. Позивачка є власником будинку [ADDRESS]. Разом з нею в будинку зареєстрований її онук [PERSON], який фактично, після смерті своєї матері, вже більше року проживає з батьком у [ADDRESS]. Повертатись в Україну онук та його батько наміру не мають. За таких обст, позивачка просила визнати онука, таким, що втратив право користування житловим приміщенням за вищезазначеною адресою. Відповідач [PERSON], який діє в інтересах свого малолітнього сина [PERSON], позов визнав, зазначивши що, не заперечує проти розгляду справи без його участі. ІІ. Заяви, клопотання. 17.04.2018 позивачка надала до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримала, на їх задоволенні наполягала, одночасно просила розглянути справу без її участі. 27.11.2018 від представника органу опіки та піклування Короташ К.М. надійшла письмова заява, в якій остання просила проводити розгляд справи без її участі, проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Інших клопотань та заяв від учасників справи до суду не надходило. ІІІ. Процесуальні дії у справі. 31.01.2018 відкрито спрощене провадження у справі. 22.02.2018 судом направлено запит до Головного управління юстиції щодо звернення до компетентного суду Російської Федерації з дорученням про правову допомогу. 29.08.2018 надходження до суду результатів виконання доручення. Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи. 28.11.2018 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. На підставі свідоцтва про право на спадщину від 03.04.2012 року за позивачкою було зареєстровано право власності на житловий будинок [ADDRESS]. Згідно довідки, виданої 15.01.2018 року, виконавчим комітетом Таврійської міської ради Херсонської області, у будинку [ADDRESS], зареєстровані позивачка та її онук [PERSON]. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є громадянином Російської Федерації, зареєстрований і проживає разом із своїм сином [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до копії протоколу судового засідання від 29.02.2018 року Сальського міського суду Ростовської області на виконання доручення Новокаховського міського суду Херсонської області, компетентним судом було встановлено особу відповідача, вручено копію позовної заяви з додатками та з'ясовано, що [PERSON], який діє в інтересах своєї малолітньої дитини - сина [PERSON], позов визнає та не заперечує проти його задоволення, оскільки на даний час його син є також громадянином Російської Федерації, постійно проживає разом із ним, та наміру повертатися в України вони не мають. ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Дані правовідносини регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України та Житловим кодексом України. Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки само по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, а також ст. Протоколу № 1 до неї передбачають право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватись своїм майном, не допускаючи позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Питання визначення місця проживання малолітніх та неповнолітніх регулюється ст. 29 Цивільного кодексу України, яка визначає місце проживання фізичної особи в залежності від її віку: так, відповідно до частин 3,4 ст. 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживанняя її батьків, або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками. Місцем проживання фізичної особи , яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як встановлено судом з письмових доказів, відповідач разом зі своїм неповнолітнім сином, в інтересах якого він діє, виїхав за межі України на постійне проживання до Російської Федерації, повертатись назад наміру не виказав. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач має право визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищевикладені норми законодавства, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, враховуючи визнання позовних вимог відповідачем та встановлення факту відсутності малолітнього [PERSON] понад рік в спірному житловому будинку, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved