Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-20 00:00:00

Менська місцева\~прокуратура Чернігівської\~області звернулась до суду в інтересах держави в особі Комунального лікувально-профілактичного закладу «Сновська центральна районна лікарня» з позовом до [PERSON], про відшкодування витрат, понесених закладом охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочину в розмірі 2160,00 грн. Позов мотивований тим, що у провадженні Сновського ВП Менського ВП ГУНП в області перебувало кримінальне провадження № 12016270280000415 від 27.12.2016, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України за фактом заподіяння [PERSON] легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоровя. Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень потерпілий упродовж 10 ліжко - днів з 25.12.2016 по 04.01.2017 перебував на стаціонарному лікуванні у комунальному лікувально - профілактичному закладі «Сновська центральна районна лікарня», вартість лікування склала 2160 грн. На підставі зібраних доказів, 05.01.2018 [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення. 26.02.2018року надійшли клопотання захисника підозрюваного [PERSON] адвоката [PERSON] та 28.02.2018 року потерпілого [PERSON] про закриття кримінального провадження № 12016270280000415 від 27.12.2016 за ч. 2 ст. 125 КК України внаслідок чого постановою прокурора у провадженні від 28.02.2018, кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення закрито у звязку з відмовою потерпілого [PERSON] від обвинувачення, що не є реабілітуючою підставою. Витрати в суммі 2160 грн. до цього часу в добровільному порядку відповідачем лікувальному закладу не сплачені, а тому, згідно ст. 1206 Цивільного кодексу України підлягають відшкодуванню в примусовому порядку. У підготовчому судовому засіданні прокурор підтримала позов, посилаючись на обставини, викладені в ньому. Представник відповідача у підготовчому судовому засіданні позовні вимоги визнала повністю. Зауважила, що відповідач не знав про лікування потерпілого в лікарні. Сновська ЦРЛ не повідомляла про наявність заборгованості за лікування потерпілого. Даного позову могло і не бути, якби було проведено досудове врегулювання спору. Просила суд, відповідно до п.3 ч.3 ст.141 ЦПК України, врахувати дії прокуратури щодо досудового вирішення спору, які взагалі не вчинялись. У підготовчому судовому засіданні представник Сновської ЦРЛ відсутній, до суду надали заяву про розгляд справи без участі їх представника. Частиною 3 статті 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Вислухавши пояснення прокурора та представника відповідача, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності суд дійшов наступного висновку. Судом установлено, що у провадженні Сновського ВП Менського ВП ГУНП в області перебувало кримінальне провадження № 12016270280000415 від 27.12.2016, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, що підтверджується витягом з єдиного реєстру досудових розслідувань (а.с.17) та постановою прокурора у провадженні від 28.02.2018 року (а.с.5). Згідно вказаної постанови відповідач 25.12.2016, близько 12 години, перебуваючи в лісовій місцевості, на відстані приблизно 5 кілометрів від села [PERSON] в сторону села Смяч Сновського району Чернігівської області, на ґрунті неприязних відносин, наніс близько пяти ударів деревяною битою, по обох гомілках ніг потерпілого [PERSON], в результаті чого, згідно висновку судово-медичної експертизи від 25.02.2017 №\~18, останній отримав тілесні ушкодження у вигляді садна та крововиливів обох гомілок, утворені дією тупих твердих предметів, за механізмом ударів та тертя, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоровя. Також, продовжуючи свої злочинні дії, [PERSON], знаходячись на вищевказаному місці, за допомогою мотузки у формі петлі, прикріпленої до стовбура дерева, приблизно на 3-5 секунд, підвисив [PERSON] за шию, в результаті чого останній вдарився головою об стовбур дерева та повис на мотузці, внаслідок чого, згідно висновку судово-медичної експертизи від 25.02.2017 №\~18, потерпілий отримав тілесні ушкодження у вигляді садна лоба, щік, передньої поверхні шиї, тильної поверхні китиць, закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку, утворені дією тупих твердих предметів, за механізмом ударів та тертя, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, спричинили короткочасний розлад здоровя. Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень потерпілий [PERSON] упродовж 10 ліжко - днів з 25.12.2016 по 04.01.2017 перебував на стаціонарному лікуванні у комунальному лікувально - профілактичному закладі «Сновська центральна районна лікарня» (а.с.8). Згідно довідки комунального закладу від 22.02.2018 № 02-95, вартість лікування [PERSON] склала 2160 грн. (а.с.8). На підставі зібраних доказів, 05.01.2018 [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України (а.с.14). Постановою прокурора у провадженні від 28.02.2018, кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення закрито у звязку з відмовою потерпілого [PERSON] від обвинувачення (а.с.5). Згідно з ч.1\~ст.1166 ЦК України\~майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, задана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.ч.1, 3\~ст.1206 ЦК України\~особа, яка вчинила злочин, зобовязана відшкодувати витрати закладу\~охорони здоровя на лікування потерпілого від цього злочину. Якщо лікування проводилось закладом охорони здоровя, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, кошти від відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету. У п.3\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 07 липня 1995 року № 11 «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину та судових витрат»\~розяснено, що питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоровя на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України № 545 від 16 липня 1993 року. Термін і обґрунтованість перебування потерпілого від злочину на стаціонарному лікуванні визначається на підставі даних лікувального закладу, де він перебуває на лікуванні. До справи має бути приєднана довідка-розрахунок бухгалтерії цього закладу із записом про вартість одного ліжко-дня та загальну суму фактичних витрат на лікування потерпілого. Пунктом 2 указаного Порядку передбачено, що сума коштів, яка підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоровя, в якому перебував на лікуванні потерпілий, виходячи з кількості ліжко-днів, проведених ним в стаціонарі та вартості витрат на його лікування в день. Відповідно до п.4 зазначеного Порядку стягнені в установленому порядку кошти залежно від джерела фінансування закладу охорони здоровя, у якому перебував на стаціонарному лікуванні потерпілий, зараховуються до відповідного бюджету або на користь юридичної особи (відомства), якій належить заклад охорони здоровя. Як вбачається з позицій Верховного Суду України, викладених в Постанові Пленуму Суду № 2 від 12.06.2009 Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Таким чином, визнання представником відповідача предявленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи та інтереси інших осіб і є всі законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову в наслідок чого визнання відповідачем позову слід прийняти і задовольнити позов. Частиною першою статті 142 ЦПК України визначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті\~суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до п.6 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Згідно ч.6\~ст.141 ЦПК України\~якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки при зверненні до суду позивач був звільнений від сплати судового збору, враховуючи, що відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позов у повному обсязі, тому 50% судового збору слід стягнути з відповідача на користь держави. Враховуючи викладене,

Outcome: approved