Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-23 00:00:00

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог. 10.06.2021 року до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] у якій позивачка просить суд: - визнати дійсним договір купівлі-продажу права на земельну частку (пай) посвідченого сертифікатом серія ОД №0137510, площею 6,7 умовних кадастрових гектарів, яка перебуває в КСП «Миколаївка» Білгород-Дністровського району Одеської області, який був укладений 23 серпня 2000р. між [PERSON] та відповідачем [PERSON] в простій письмовій формі, згідно якого [PERSON] , продав [PERSON] , а вона купила вказане право; - визнати за [PERSON] право на земельну частку (пай), розміром 6,7 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яка перебуває у колективній власності КСП «Миколаївка», відповідно до сертифікату серії ОД №0137510, виданого 20 липня 1996 року на підставі рішення Білгород-Дністровської райдержадміністрації від 06 липня 1996 року № 460/96, зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку /пай/ 20 липня 1996 року за № 82. В обґрунтування позову зазначає, що 23 серпня 2000 року між нею та відповідачем [PERSON] в простій письмовій формі, був укладений договір купівлі-продажу права на земельну частку (пай) посвідченого сертифікатом серія ОД №0137510, площею 6,7 умовних кадастрових гектарів, яка перебуває в КСП «Миколаївка» Білгород-Дністровського району Одеської області. Позивачка зазначає, що вона зі свого боку сплатила відповідачу всю суму за придбання права та виконала всі інші умови договору. Відповідно до п.3.2. договору, після його підписання, сторони зобов`язались звернутись до нотаріуса в річний термін для його посвідчення. Однак відповідач відмовляється від звернення до нотаріуса, та не дає згоди на його реєстрації, уникає зустрічей з позивачем. На даний час позивач, як покупець земельної частки /паю/, виконавши всі умови договору, не має можливості зареєструвати за собою право на земельну частку /пай/ в установленому порядку та вирішити питання виділення земельної ділянки в натурі в зв`язку з тим, що змінилось законодавство, нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу земельної частки /паю/ у неї відсутня можливість, тому задля поновлення своїх порушених прав вона вимушена звернутись до суду з даною позовною заявою. Процесуальні дії. Ухвалою суду від 14.06.2021 року провадження по справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. 16.06.2021 року від відповідача до суду надійшла заява у якій, останній просить справу розглядати у його відсутність, вказує, що позовні вимоги [PERSON] визнає. 17.06.2021 року позивачка надала до канцелярії суду заяву у якій просить розгляд справи проводити за її відсутністю, вказує, що позов підтримує та просить його задовольнити. 24.06.2021 року сторони у судове засідання не з`явились. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку. Фактичні обставини справи. Судом встановлено, що [PERSON] 20 липня 1996 року видано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ОД №0137510, в тому, що йому належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності в КСП «Миколаївка» Білгород-Дністровського району Одеської області, розміром 6,7 умовних кадастрових гектарів, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). (а.с. 10) 23 серпня 2000 року між [PERSON] та позивачем, [PERSON] , був укладений договір купівлі-продажу земельної частки/паю/ розміром 6,7 в умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі, яка перебуває у колективній власності КСП «Миколаївка» Білгород-Дністровського району Одеської області відповідно до сертифікату на право на земельну частку /пай/ серії ОД №0137510, виданого на підставі рішення Білгород-Дністровською райдержадміністрації від 06 липня 1996 року № 460/96, сторонами при підписанні договору купівлі-продажу були погоджені всі істотні умови договору. ( а.с. 12) Судом встановлено, що [PERSON] сплатила відповідачу всю суму за придбання права та виконала всі інші умови договору. Відповідно до п.3.2. договору, після його підписання, ми зобов`язались звернутись до нотаріуса в річний термін для його посвідчення. Однак в обумовлений договором строк продавець не забезпечив нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу. При зверненні в подальшому до нотаріальної контори з питанням нотаріального посвідчення договору позивач отримав усну відмову в нотаріальному посвідченні в зв`язку з тим, що Земельним Кодексом України, який вступив в дію з 01.01.2002 року не передбачено право продажу земельної частки/паю/. Сертифікат на право на земельну частку /пай/ серії ОД №0137510 з моменту укладення договору купівлі-продажу знаходився у позивача по справі, [PERSON] . Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.16 ЦК України, кожен має право на захист своїх прав та законних інтересів, зокрема шляхом визнання відповідного права судом. При вирішенні спору суд керується нормами матеріального права, що діяли на момент вчинення правочину. Згідно до ст.224, 225 ЦК УРСР (в ред. 1963р.) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Судом встановлено, позивач придбала право на земельну частку /пай/ розміром 6,7 в умовних кадастрових гектарах у [PERSON] відповідно до діючого на той час законодавства, а саме: Указу Президента України №666/94 від 10.11.1994 року «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва», ст. 3 якого визначала, що право на земельну частку (пай) може бути об`єктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування застави. Відповідно до ст. 6 ЗК України (в редакції що діяла на момент виникнення правовідносин) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки у разі: купівлі-продажу, дарування, та обміну. Відповідно до чинного на час виникнення спірних правовідносин Порядку посвідчення договорів відчуження земельних ділянок, затвердженого спільним наказом Міністерства юстиції України та Державного комітету України по земельних ресурсах №14/5/48 від 06.06.1996 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 24.06.1996 року за №324/1349 (втратив чинність на підставі наказу Міністерства юстиції України №84/5/232 від 08.08.2005 року) - громадяни мають право продавати або іншими способами відчужувати (заповідати, дарувати, обмінювати) без зміни цільового призначення земельні ділянки, а також право на земельну частку (пай), посвідчене сертифікатом (п.2.2.); договір відчуження земельної ділянки посвідчується в нотаріальному порядку (п.2.3.). За таких обставин, після передачі позивачем коштів за куплене право на земельну частку /пай/ продавцю та передачі продавцем, [PERSON] позивачу сертифікату на право на земельну частку (пай), на підставі ст. ст. 224-225 ЦК УРСР (в ред.1963р.), які діяли на час домовленостей і існуючих правовідносин між сторонами, відбулося повне виконання договору купівлі-продажу права на земельну частку (пай), розміром 6,7 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі, яка перебуває у колективній власності КСП «Миколаївка» Білгород-Дністровського району Одеської області. Відповідно до ст.220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. З наведеного вбачається, що сторонами за договором купівлі-продажу фактично виконані всі умови договору, але не відбулося нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України ,Про порядок виділення в натурі /на місцевості/ земельних ділянок власникам земельних часток/паїв/, право на земельну частку /пай/ мають громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку /пай/. Відповідно до статті 2 вищезазначеного закону основним документом, що посвідчує право на земельну частку/пай/, є сертифікат на право на земельну частку /пай/, виданий районною /міською/ державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку /пай/ також є рішення суду про визнання права на земельну частку /пай/. Стаття 41 Конституції України передбачає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до положень Цивільного кодексу України, фізична особа має право мати у своїй власності будь-яке майно, яке вона придбала внаслідок правочинів не заборонених законом. Право власності на землю гарантується Конституцією України, яке набувається та здійснюється відповідно до чинного законодавства. 28 травня 2020 року Верховний Суд України в своїй постанові по справі № 910/7164/19 виклав наступну правову позицію з приводу захисту цивільних прав. Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи № 912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Висновки за результатами розгляду справи Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи також те, що відповідач позов [PERSON] визнав, суд дійшов до переконання про те, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved