Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-10 00:00:00

Міське комунальне підприємство «Основаніє» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором сервітуту, в якому просить суд стягнути на його користь з відповідача заборгованість за договором сервітуту №18-05/39 від 11.04.2012 року у сумі 33300,00 гривень і 3% річних за період з 01.04.2013 року по 01.04.2014 року, що складає 951,62 гривень, посилаючись на те, що між Міським комунальним підприємством «Основаніє» та фізичною особою підприємцем [PERSON] був укладений договір сервітуту №18-05/39 від 11.04.2012 року про розміщення плакатів в кабінах ліфтів. Відповідно до п.п.6.2, 6.3 умов зазначеного вище договору [PERSON] зобовязався сплачувати грошову суму, у строк до 15 числа кожного місяця, яка розраховується по формулі: сума = 63,00 х Л, де Л дорівнює сумі всіх існуючих плакатів (ліфтів обладнаних плакатами) на розрахунковий рахунок Міського комунального підприємства «Основаніє». Згідно з додатком до вказаного договору від 11.04.2012 року, кількість ліфтів, обладнаних плакатами, для проведення розрахунку згідно п.6.2 договору дорівнює 100. Однак, відповідач не виконав свої зобовязання зі сплати вартості наданих послуг у листопаді, грудні 2012 року і січні, лютому, березні, квітні 2013 року на загальну суму 33300,00 гривень. 30.04.2013 року з метою досудового врегулювання спору на адресу [PERSON] було надіслане повідомлення про необхідність здійснити погашення боргу. 30.04.2013 року на адресу позивача надійшла відповідь відповідача про визнання боргу та його сплату у термін до 01.09.2013 року. Проте погашення заборгованості відповідачем так і не було виконано. Вдруге відповідачу 06.03.2014 року в порядку ст.50-1 ЦК України була надіслана заява про визнання грошових вимог кредитора на суму 33300,00 гривень., однак ніякої відповіді відповідач не отримав. 28.11.2014 року позивач збільшив позовні вимоги, просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором сервітуту №18-05/39 від 11.04.2012 року у сумі 33300,00 гривень, 3% річних за період з 01.05.2013 року по 01.11.2014 року, що складає 1414,75 гривень, та інфляційні витрати в сумі 6460,02 гривень (а.с.73-74, 75). У судовому засіданні 23.09.2015 року представник позивача надав заяву про збільшення позовних вимог з відповідними розрахунками, в якій просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором сервітуту №18-05/39 від 11.04.2012 року у сумі 33300,00 гривень, 3% річних за період з 01.05.2013 року по 01.09.2015 року, що складає 2334,64 гривень, та інфляційні витрати в сумі 24841,80 гривень (а.с.162-163, 164-165). У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги із урахуванням уточнень та просив суд задовольнити позов у повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений судом своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив. У судовому засіданні, яке відбулося 21.10.2015 року, проти позову заперечував у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні, до залишення ним зали судового засідання, проти позову заперечував у повному обсязі, посилаючись на те, що договір сервітуту №18-05/39 від 11.04.2012 року в розумінні ст.228 ЦК України є нікчемним, порушує публічний порядок, спрямований на незаконне заволодіння майном інших осіб, територіальної громади, так як предметом договору було використання ліфтового обладнання багатоквартирних будинків, то згоду на його укладення повинні були надати власники приватизованих квартир, а також Запорізька міська рада як представницький орган територіальної громади м.Запоріжжя. Позивач не є представницьким органом територіальної громади. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підставі ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно зі ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 11.04.2012 року між Комунальним підприємством «Виробниче ремонтно-експлуатаційне обєднання №2», правонаступником якого є Міське комунальне підприємство «Основаніє» (підприємство), і фізичною особою підприємцем [PERSON] (замовник) був укладений договір сервітуту №18-05/39, відповідно до якого підприємство надало замовнику право на встановлення та розміщення плакатів в кабінках ліфтів в будинках (в кількості згідно додатку, що є невідємною частиною договору), а замовник зобовязався здійснювати плату за надане підприємством право на умовах, що зазначені в договорі (а.с.6-7). Відповідно до п.п.3.2, 6.1, 6.2, 6.3 договору сервітуту №18-05/39 від 11.04.2012 року, замовник зобовязався своєчасно та в повному обсязі сплачувати на р/р підприємства грошову суму, у строк до 15 числа кожного місяця, яка розраховується по формулі: вартість користування сервітутом з урахуванням ПДВ в місяць за один ліфт, що складає 63,00 гривні х Л, де Л дорівнює сумі всіх існуючих плакатів (ліфтів обладнаних плакатами). На підставі п.7.1 договору сервітуту №18-05/39 від 11.04.2012 року строк дії договору встановлюється з моменту підписання до 31.12.2013 року. Пунктом 7.3 договору сервітуту №18-05/39 від 11.04.2012 року передбачено, що припинення договору можливе лише за згодою сторін та у випадках, передбачених чинним законодавством України. Згідно з п.1.1 додатку №1 до договору сервітуту №18-05/39 від 11.04.2012 року, кількість ліфтів, обладнаних плакатами, для проведення розрахунку згідно п.6.2 договору дорівнює Л=100 (сто одиниць) (а.с.8). Однак, в порушення п.п.6.2 договору сервітуту №18-05/39 від 11.04.2012 року [PERSON] не виконав зобовязання зі сплати вартості наданих послуг у листопаді, грудні 2012 року і січні, лютому, березні, квітні 2013 року на загальну суму 33300,00 гривень (а.с.14). 30.04.2013 року з метою досудового врегулювання спору Міським комунальним підприємством «Основаніє» на адресу [PERSON] було надіслане повідомлення про необхідність здійснити погашення боргу (а.с.15). 30.04.2013 року на адресу Міського комунального підприємства «Основаніє» від [PERSON] надійшла відповідь про визнання боргу та його сплату у термін до 01.09.2013 року (а.с.18). У звязку з несплатою відповідачем заборгованості, Міським комунальним підприємством «Основаніє» [PERSON] в порядку ст.50-1 ЦК України була надіслана заява про визнання грошових вимог кредитора вих.№2955/05 від 03.03.2014 року на суму 33300,00 гривень (а.с.19-20, 28-30). Однак, ніякої відповіді на зазначену заяву Міське комунальне підприємство «Основаніє» не отримало. Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ч.1 ст.629 Цивільного кодексу України, договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно з ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] за договором сервітуту повинен сплатити за період листопад 2012 року квітень 2013 року за розміщення плакатів в кабінах ліфтів 33\~300,00 гривень. Відповідно до п.6.2. Договору строк розрахунку за відповідний період наступив, однак відповідач не виконав свої зобовязання зі сплати вартості наданих послуг. Отже, відповідач [PERSON] має перед позивачем основний борг у розмірі 33\~300,00 гривень. За розрахунком, зробленим представником позивача, три проценти річних за користування коштами у період з травня 2013 року по вересень 2015 року складають 2334,64 гривень, а втрати від інфляційних процесів 24841,80 гривень. Контррозрахунку відповідних сум відповідач та його представник суду не надали. Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином з урахуванням строків розрахунків, визначених у п.6.2. договору сервітуту, часу звернення за захистом до суду, та суми основного боргу 33 300,00 гривень, суд вважає надані позивачем розрахунки трьох відсотків річних та втрат від інфляційних процесів достовірними та достатніми, і вбачає, що в розумінні ст.625 Цивільного кодексу України з відповідача на користь позивача повинні бути стягнуті три проценти річних за користування коштами у період з травня 2013 року по вересень 2015 року, які складають 2334,64 гривень, та втрати від інфляційних процесів за цей період, які складають 24841,80 гривень. Наявність у результаті укладання спірного договору сервітуту фактів порушень конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної чи юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним, відповідачем та його представником суду не доведено. У звязку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами та не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, так як судове рішення ухвалюється у повному обсязі на користь позивача, понесені ним і документально підтверджені судові витрати підлягають стягненню з відповідача. Крім того, на підставі п.1 ч.1 ст.2 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, що діяла на момент звернення до суду) ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру складає 1 відсоток ціни позову, але не більше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати (243,60 гривень). Таким чином, судовий збір за подання до суду даної позовної заяви, з урахуванням внесених до неї уточнень становить 584,76 гривень ((33300,00 гривень + 2334,64 гривень + 24841,80 гривень) / 100 х 1 = 584,76 гривень). Згідно з платіжними квитанціями №2142 від 13.03.2014 року і №2141 від 13.03.2014 року позивачем було сплачено судовий збір лише у розмірі 243,60 гривень. Отже, з відповідача має бути стягнуто в дохід держави недоплачений позивачем судовий збір у розмірі 341,16 гривень (584,76 гривень 243,60 гривень). На підставі викладеного,

Outcome: approved