Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-17 00:00:00

Наказом № 27 Головного управління з питань майна від 28.03.2002 р. за Комунальним підприємством «Святошинське лісопаркове господарство» (далі КП «Святошинське ЛПГ») закріплено на праві повного господарського відання службова квартира [ADDRESS] . Наказом КП «Святошинське ЛПГ» № 101 від 07.07.2016р. «Про надання службової жилої площі» лісничому І класу Київського лісництва [PERSON] надано, з метою наближення до місця роботи на період роботи лісничим, на двох осіб, двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Даний наказ було затверджено розпорядженням Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 03.08.2016 року за №492. [PERSON] вселився в квартиру, разом з дочкою [PERSON] , [INFO] , на підставі спеціального ордеру №477 від 05.08.2016 року, та зареєстрував місце проживання за адресою квартири. Наказом № 171-к від 26.07.2016 р. [PERSON] було переведено на посаду заступника директора по виробництву КП «Святошинське ЛПГ». Наказом № 21-к від 26.01.2018 р. [PERSON] звільнено від займаної посади заступника директора по виробництву, за угодою сторін, згідно з п.1 ст.36 КЗпП України. КП «Святошинське ЛПГ» заявили позов, за яким просили зобов`язати [PERSON] та [PERSON] не чинити перешкод у користуванні службовим жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , визнати їх такими, що втратили право користування службовим житлом, та зняти їх з реєстрації місця проживання за адресою службового житла. Позов мотивовано тим, [PERSON] після припинення трудових відносин з позивачем, звільнив службове житло, проте не передав квартиру позивачу, та разом з дочкою не знявся з реєстраційного обліку місця проживання за адресою житла, чим чинить позивачу перешкоди в користуванні квартирою, зокрема дані обставини не дозволяють позивачу вселити в квартиру інших працівників, що потребують таке житло. Провадження за позовом відкрите відповідно до ухвали судді Святошинського районного суду м. Києва [PERSON], справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. У зв`язку з відстороненням судді [PERSON] від здійснення правосуддя, справа прийнята до провадження цього складу суду, про що суддею 22.02.2021 року постановлена відповідна ухвала. Від представника відповідачів [PERSON] надійшов відзив, за яким він просив в задоволенні позову відмовити, за необґрунтованістю. Ухвалою суду від 01.04.2021 року справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 09.08.2021 року до участі у справі в якості третьої особи залучено орган опіки і піклування - Святошинську районну в місті Києві державну адміністрацію, підготовче провадження закрите, справу призначено до розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні на вимогах позову наполягала, і додатково до викладеного в позовній заяві пояснила, що відповідачі формально вселились у спірну квартиру зареєструвавши своє місце проживання за адресою квартири, проте реально ніколи не проживали в ній, сама квартира призначена для тимчасового проживання лісників на час проведення робіт в лісництві, для постійного проживання квартира не призначена, відповідачі мають постійне місце проживання в Тернопільській області. Представник відповідача [PERSON] заперечив проти позову, і заявив, що відповідачі, за обставин справи, не можуть бути виселені без надання їм іншого житла. Треті особи своїх представників в суд не направили. Вислухавши сторони, дослідивши надані докази, суд вважає за можливе позов задовольнити частково за таких підстав. Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до статті 124 ЖК робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. З огляду на статтю 125 ЖК і пункт 35 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого Постановою Ради Міністрів Української РСР від 4 лютого 1988 року № 37, відповідачі не входять до переліку осіб, яких не може бути виселено зі службового житла без надання іншого жилого приміщення. Особливість права користування службовим житлом на підставі ордеру полягає, зокрема, у тому, що володільцем такого житла залишається його власник. Особа, яка користується службовим житлом, знає, що після припинення її правовідносин з роботодавцем вона зобов`язана звільнити надане ним житлове приміщення. Переписка з відповідачами судом здійснювалась за адресою: [ADDRESS] . Дане домоволодіння, згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, належить на праві власності [PERSON] . Представник позивача пояснювала, що [PERSON] до роботи в КП «Святошинське ЛПГ» працював в лісових господарствах Тернопільської області. Відповідачами не надано доказів на спростування доводів позивача про те, що вони не проживають у спірній квартирі, та про те, що не мають іншого житла. Наявність реєстрації відповідачів за адресою спірної квартири безумовно створює позивачу перешкоди в користуванні майном, в тому числі не дозволяє позивачу надати житло іншим працівникам підприємства, які потребують цього. За таких обставин та вимог закону, суд знаходить права позивача порушеними і такими, що підлягають судовому захисту. Обраний позивачем спосіб захисту, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування службовим житлом, узгоджується з приписами ст.ст. 16, 291 ЦК України, і з огляду на те, що відповідачі не проживають у спірній квартирі, є адекватним порушенням. Разом з тим, визнання особи такою, що втратила право користування житлом є підставою для зняття такої особи з реєстраційного обліку місця проживання за адресою цього житла, а відтак відповідні вимоги позивачем завлені зайво. При цьому суд важає, що визнання відповідачів такими, що втратили право користування службовим житлом не може бути розтлумачено, як порушення ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як на тому наполягав представник відповідачів, оскільки в даному випадку переслідується легітимна мета в розумінні даної норми Конвенції. За такого рішення, витрати понесені позивачем на розгляд справи, що складаються з судового збору в сумі 2102 грн., мають бути йому відшкодовані відповідачем [PERSON] , відповідно і на підставі ст. 141 ЦПК України. На підставі ст.ст. 16, 291 ЦК України,

Outcome: partial