Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-17 00:00:00

Київське квартирно-експлуатаційне управління звернулося до суду із позовом про виселення [PERSON], [PERSON] та їх малолітню доньку [PERSON] із житлового приміщення гуртожитку, а саме з квартири [ADDRESS], посилаючись на те, що відповідачі без законних підстав вселилися та проживають на спірній жилій площі. У судовому засіданні представник позивача Київського квартирно-експлуатаційного управління, а також представники третіх осіб: Будинкоуправління №12 Київського квартирно-експлуатаційного управління, Центрального управління Військової служби правопорядку (по місту Києву і Київській області), позов підтримали, з підстав викладених в ньому, вважають його обґрунтованим, а обставини викладені в ньому доведеними. Відповідач [PERSON], який як законний представник представляє інтереси своєї малолітньої дитини [PERSON], 2005 року народження, заперечував проти задоволення позову, вказавши на його безпідставність, невідповідність обставинам справи та закону, у зв'язку з чим просив відмовити у задоволенні позову. Свої заперечення обґрунтовує тим, що він на законних підставах поселилася в спірне жиле приміщення, яке було надано йому рішенням посадових осіб Київського КЕУ, як кімнату в гуртожитку для проживання особі яка не має власного житла, де він більше п'яти років на законних підставах зареєстрований та фактично проживає понад десять років, сплачує комунальні платежі, заборгованості не має та перебуває на квартирному обліку на поліпшення житлових умов. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася про час та місце розгляду справи судом повідомлялася належним чином, тому суд вважає за можливе розглянути справу у її відсутність. Відділ у справах громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб Шевченківського РУ ГУ МВС свого представника до суду не направив, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, тому суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність представника вказаної третьої особи. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача [PERSON], який також діє в інтересах своєї малолітньої дитини [PERSON], 2005 року народження, представників третіх осіб, дослідивши зібрані в справі докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що [PERSON] проходив службу на прокурорсько-слідчих посадах органів військової прокуратури, органів прокуратури України. 14 жовтня 2003 року [PERSON] призначено на посаду прокурора відділу нагляду за додержанням законів при провадженні оперативно-розшукової діяльності дізнання та досудового слідства, а 11 травня 2004 року слідчим в особливо важливих справах військової прокуратури Північного регіону України. 14 липня 2005 року Наказом Генерального прокурора України [PERSON] призначено старшим слідчим в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України в порядку переведення з військової прокуратури Центрального регіону України. 24 вересня 2009 року [PERSON] звільнено з органів прокуратури у зв'язку з виходом на пенсію. Дослідженням письмових доказів встановлено, що під час проходження служби [PERSON] в посаді прокурора відділу, начальником Київського КЕУ відповідно до листа військового прокурора Північного регіону України № 1/727 від 13.02.04р. було прийнято рішення про виділення вільного житлового приміщення, а також надано дозвіл на оформлення документів та поселення [PERSON] на вільну житлову площу в кв. [ADDRESS]. Також надано вказівку бухгалтерії щодо здійснення відповідних нарахувань за проживання з 01.03.2004 року. Згідно паспортних даних вбачається, що [PERSON] із 27 квітня 2005 року зареєстрований Шевченківським РУ ГУМВС України проживаючим по вул.Білоруська,38 кв.15. Відповідно до довідок Ф-3 Будинкоуправління №12 Київського КЕУ № 545 від 13.06.2005 року, № 274 від 24.04.2013 року, № 282 від від 21.05.2014 року вбачається, що в [ADDRESS], проживає [PERSON] та значиться зареєстрованим із 27.04.2005 року. Із змісту довідки № 65-в від 06.02.2014 року ДУ № 12 Київського КЕУ вбачається, що заборгованості за сплатою комунальних платежів за [PERSON], не має. Згідно довідок виданих Шевченківською районною у м.Києві державної адміністрації № 896 від 30.07.2007 р., № 885 від 13.09.2010 р., № 885 від 24.05.2011 р., № 583 від 21.05.2014 р., вбачається, що [PERSON], перебуває на квартирному обліку з 01 серпня 2005 року, категорія обліку працівники прокуратури. Перебування [PERSON] на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов підтверджується витягом протоколу засідання житлової комісії Військової прокуратури Північного регіону України № 1 від 15 січня 2004 року. Із змісту довідки Генеральної прокуратури України № 13-97 від 01.04.08 року вбачається, що [PERSON] з 14.07.2005 року проходив службу в Генеральній прокуратурі України та перебуває у списку працівників на отримання службового житла в м. Києві. Із змісту розпорядження Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації № 1459 від жовтня 2007 року вбачається, що затверджено Реєстр житлових будинків , які використовуються під гуртожитки у Шевченківському районі м.Києва та зобов'язано балансоутримувачів виготовити відповідні документи. Згідно відомостей Реєстру житлових будинків, які використовуються під гуртожитки у м. Києві вбачається, що житловий будинок за адресою [ADDRESS] у 2007 році занесено до вказаного реєстру. Згідно листів наданих представником ДУ № 12 Київського КЕУ вбачається що станом на 2004-2007 роки у них існував порядок щодо вселення у житлові приміщення - гуртожитків, на підставі відповідного рішення посадових осіб Київського КЕУ без надання спеціального ордеру. Отже, як вбачається з наданих сторонами письмових доказів, посадовими особами Київського КЕУ було прийняте рішення, за яким [PERSON] офіційно було надано дозвіл для оформлення та вселення на вільну житлову площу в гуртожитку [ADDRESS]. Тобто вселення [PERSON] у гуртожиток, проживання в ньому, користування житловою площею у гуртожитку відбулося на законних підставах - на підставі рішення Київського КЕУ, його посадових осіб, де [PERSON] більше п'яти років на законних підставах зареєстрований по місцю проживання та тривалий час - понад десять років на законних підставах проживає. Водночас останнім завезено для проживання та користування речі та власне майно. З вказаними обставинами погодились представник Київського КЕУ та представник ДУ № 12 Київського КЕУ про те, що відповідачем самовільно не займалося спірне жиле приміщення. Вселення [PERSON] відбулося на підставі рішення Київського КЕУ, яким було надано дозвіл на оформлення документів, поселення для проживання та нарахування відповідних платежів. Статтею 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло. Конституцією України також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частина п'ята статті 17 Конституції України ( 254к/96-ВР ) покладає на державу обов'язки щодо соціального захисту не тільки таких громадян, а й членів їхніх сімей. Статтею 49 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що слідчі прокуратури забезпечуються жилою площею місцевими органами влади в першочерговому порядку. Прокурори і слідчі прокуратури, призначені на роботу в іншу місцевість, протягом шести місяців забезпечуються виконавчими комітетами місцевих рад благоустроєним жилим приміщенням у позачерговому порядку. Частиною 14 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що за пенсіонерами і членами їхніх сімей зберігаються пільги і гарантії соціального захисту, передбачені цим Законом та іншими законами. Пенсіонери і члени їхніх сімей, що проживають разом із ними, мають також право на медичне обслуговування в тих медичних закладах, в яких вони перебували на обліку до виходу на пенсію працівника прокуратури. Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» із змінами внесеними згідно із законами № 1224 - VI (Закон № 500-VI від 04.09.2008 року) врегульовано правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які не мають власного житла, більше п'яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках, тривалий час на законних підставах проживають у них. У Статті 19 Закону № 500-VI зазначено, що забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, без попереднього надання їм (їх сім'ям) іншого житла, придатного для постійного проживання людей, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Виселення, переселення чи відселення громадян з гуртожитків відповідно до цього Закону допускається лише у випадку визнання гуртожитку таким, що перебуває в аварійному стані або в стані, непридатному для проживання людей, на підставі рішення, прийнятого відповідно до частини першої статті 20цьогоЗакону. Частиною 3 п. 8 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР (від 11 грудня 1984 р. N 470) передбачено, що громадяни можуть бути взяті на облік і не за місцем їх проживання відповідно Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік у випадках і порядку, встановлених Радою Міністрів СРСР, цими Правилами та актами Ради Міністрів УРСР. Статтею 1 ЖК Української РСР (Закон від 30.06.1983 № 5464) визначено, що відповідно до Конституції СРСР і Конституції Української РСР громадяни мають право на житло. Згідно статті 36 ЖК УРСР передбачено, що облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, здійснюється, як правило, за місцем проживання у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів. Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік у випадках і в порядку, встановлюваних Радою Міністрів СРСР і Радою Міністрів Української РСР, громадян може бути взято на облік і не за місцем їх проживання. Статтею 37 ЖК Української РСР (Закон від 30.06.1983 № 5464) передбачено, що облік потребуючих поліпшення житлових умов громадян, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, що мають житловий фонд і ведуть житлове будівництво, або беруть пайову участь у житловому будівництві, здійснюється за місцем роботи, а за їх бажанням - також і за місцем проживання. Нарівні з ними беруться на облік громадяни, які залишили роботу на цих підприємствах, в установах, організаціях у зв'язку з виходом на пенсію. У стаття 127 ЖК Української РСР (Закон від 30.06.1983 № 5464) зазначено, що для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Згідно статті 128 ЖК Української РСР (Закон від 30.06.1983 № 5464) зазначено, що порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. Частиною 2 статті 132 ЖК Української РСР (Закон від 30.06.1983 № 5464) передбачено, щоінших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Частиною 3 статті 132 ЖК Української РСР (Закон від 30.06.1983 № 5464) передбачено, що осіб які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Аналогічна позиція, яка передбачає порядок надання жилої площі в гуртожитку, а також підстави виселення із гуртожитку зазначено у Постанові Ради Міністрів Української РСР від 3 червня 1986 року № 208 Про затвердження Примірного положення про гуртожиток. Пунктом 9 Постанови РМ Української РСР від 03.06.1986 року передбачено, що жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. Пунктом 10 даної постанови передбачено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. У пункті 40 Постанови Ради Міністрів Української РСР від 3 червня 1986 року № 208 зазначено, що сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку у зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Абзацом 2, 4 пункту 41 Постанови Ради Міністрів Української РСР від 3 червня 1986 року № 208 передбачено, що з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення не може бути виселено: 2) осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм жилу площу в гуртожитку, не менш як десять років; 4) пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; 5) одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними. У п. 22 Постанови Пленуму ВС України № 2 від 12.04.1985 р. із змінами внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 1 від 25.05.98 р. зазначено, при припиненні трудового договору з інших підстав вони, як і особи, перелічені в ст. 125 ЖК, можуть бути виселені лише з наданням іншого жилого приміщення. Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-ІV від 11.12.2003 року передбачено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Статтею 6 Закону передбачено обов'язок громадянина України, який постійно або тимчасово проживає в Україні,зареєструвати місце проживання після прибуття до нового місця проживання. У статті 11 Закону № 1382-IV встановлено, що реєстрація місця проживання та місця перебування особи здійснюється відповідним органом реєстрації. Пунктом 14 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії соціального захисту» передбачено першочергове забезпечення жилою площею осіб, які потребують поліпшення житлових умов. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Пунктом 12 Наказу МО України № 737 від 30.11.2011 року передбачено, що контроль за станом обліку військовослужбовців та членів їх сімей, які потребують поліпшення житлових умов, здійснюється відповідними КЕВ (КЕЧ) районів у взаємодії з виконавчим органом сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі створення) рад або районними державними адміністраціями. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в надання ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконаності. Статтею 213 ЦПК України передбачено, законність і обґрунтованість судового рішення. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні справи, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в надання ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконаності. Проаналізувавши положення перелічених законодавчих та нормативних актів, суд вважає, що предметом доказування у даній категорії спорів є з'ясування правомірності проживання особи в гуртожитку та користування гуртожитком, реєстрація за місцем проживання у гуртожитку більше 5 років на законних підставах, фактичне проживання протягом п'яти років за місцем реєстрації в гуртожитку, відсутність в особи власного житла та перебування на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов. При цьому судом встановлено, що [PERSON] згідно рішення Київського КЕУ, його посадових осіб, офіційно було надано дозвіл для оформлення документів на проживання та вселення на вказану вільну житлову площу - гуртожиток [ADDRESS]. Тобто вселення [PERSON] у гуртожиток, проживання в ньому, користування житловою площею у гуртожитку відбулося на законних підставах - на підставі рішення посадових осіб Київського КЕУ, де [PERSON] більше п'яти років на законних підставах зареєстрований по місцю проживання та тривалий час - понад десять років на законних підставах проживає. Щодо обставин зазначених позивачем про відсутність у відповідача спеціального ордеру на вселення у житлове приміщення гуртожитку, то суд зазначає, що дозвіл на проживання, вселення в житлове приміщення в гуртожитку надавалося [PERSON] згідно рішення посадових осіб Київського КЕУ, відповідач перебував у службових відносинах із ВП Центрального регіону України, який зареєстрований відповідно до закону та не має іншого житла. При цьому спеціальний ордер на вселення у житлове приміщення в гуртожитку видається посадовими особами Київського КЕУ, які надавши дозвіл на вселення та оформлення документів на проживання, мали виконати покладені на них обов'язки та видати відповідачу відповідний ордер на вселення у гуртожиток, чого ними, не з вини позивача, зроблено не було. Тобто вселення [PERSON] у гуртожиток і користування житловою площею у гуртожитку відбулося на законних підставах - на підставі рішення посадових осіб Київського КЕУ, а отримання спеціального ордера є формалізованим підтвердженням наявності такого рішення. Враховуючи, що [PERSON] вселявся в спірне жиле приміщення - гуртожиток на законних підставах, де більше п'яти років на законних підставах зареєстрований по місцю проживання та понад десять років на законних підставах проживає, на день вселення проходив службу прокурором відділу тобто перебував у службових відносинах із Військовою прокуратурою Центрального регіону України, тому, суд вважає, що відсутні підстави про виселення відповідачів із гуртожитку без надання їм іншого житлового приміщення та зняття з реєстраційного обліку, За таких обставин, з урахуванням вимог чинного законодавства, нормативно правових актів, що регулюють спірні правовідносини, з огляду на зібрані судом докази в справі, суд приходить до висновку що вимоги позивача є необґрунтованими та безпідставними, а тому відмовляє в задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed