Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-17 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. 16.11.2018 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є власником житлового будинку за адресою вул. Першотравнева, 26-А, м. Охтирка, Сумської області. В даному будинку, крім неї, зареєстрований також її колишній чоловік [PERSON], шлюб з яким рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 10.01.2013 року розірваний, а також їхня спільна дочка [PERSON], [INFO], та матір позивачки [PERSON], [INFO]. Відповідач тривалий час не проживає у належному їй будинку, так як після розірвання шлюбу в 2013 році залишив помешкання та фактично проживає за іншою адресою; участі в утриманні житла за місцем реєстрації, сплаті комунальних послуг не приймає. Позивачка вказує, що будинок належить їй на праві приватної власності, відповідачем порушуються її права, в тому числі на отримання житлової субсидії, у звязку з тим, що в будинку зареєстрований відповідач. Тому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою: вул. Першотравнева, 26-А, м. Охтирка, Сумської області. Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 19.11.2018 року позовну заяву було залишено без руху. Після усунення недоліків 03.12.2018 ухвалою суду відкрито провадження по справі у спрощеному позовному провадженні без виклику учасників справи. Крім цього, відповідачу визначено пятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Відповідач, будучи повідомленою про розгляд справи у спрощеному провадженні, відзив на позовну заяву та заперечення проти розгляду справи у спрощеному провадженні до суду не надала. Відповідно до положень ст.277 ч.4, ч.5 ЦПК України відповідач не подав у встановлений строк заперечення, не ініціював перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, будь яких заяв від нього не надійшло. У звязку з ненаданням відповідачем відзиву у встановлений судом строк та відсутністю клопотань будь якої зі сторін про інше, суд вирішує справу за наявними матеріалами відповідно до положень ч.5 ст. 278 ЦПК). За таких обставин відповідно до положень ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до норм ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи у відсутності відповідачки на підставі наявних у справі матеріалів. Суд, проаналізувавши матеріали справи, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Фактичні обставини справи, встановлені судом та мотиви суду. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.05.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу [PERSON] від 28.05.2012 року, зареєстрованого у реєстрі за №252 є власником 1/2 частини житлового будинку з надвірними та побутовими спорудами та земельної ділянки за адресою: вул. Першотравнева, буд.26-А, м. Охтирка, Сумська область (а.с.20, 23). Даний факт підтверджується копіями відповідних правовстановлюючих документів та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №3036267 від 27.04.2013 року (а.с.23). 02.06.2007 року позивачка уклала шлюб з [PERSON], який розірвано за рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 10 січня 2013 року (а.с.9). Як встановлено судом з матеріалів справи, що у вказаному житловому будинку за адресою вул. Першотравнева, 26-А, м. Охтирка Сумської області зареєстрована спільна дочка сторін [PERSON], [INFO], а також матір позивачки [PERSON], [INFO], та колишній чоловік позивачки [PERSON] (а.с.4-5). Зазначена обставина підтверджується довідками квартального комітету «Перша сотня» від 12.11.2018 року №732 та №731 (а.с.4-5). Довідкою відділу з питань державної реєстрації Охтирської міської ради №15-11/5881 від 19.11.2018 року підтверджується, що [PERSON], [INFO], дійсно зареєстрований за адресою [INFO] (а.с.16). З довідки квартального комітету «Перша сотня» від 12.11.2018 року №732 вбачається, що крім позивачки, в будинку по вул. Першотравнева, 26-А в м. Охтирка Сумської області зареєстрований також її колишній чоловік [PERSON], який не мешкає за вказаною адресою з листопада 2012 року. Вказану довідку, наданою позивачкою в обґрунтування своїх вимог, суд приймає як належний допустимий доказ, яким підтверджується факт відсутності відповідача за місцем реєстрації з вказаного періоду, тобто понад рік, яка не спростована відповідачем в установленому законом порядку (а.с.4). Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно з ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (пункт другий вказаної статті). Право приватної власності, згідно частини четвертої наведеної статті Основного закону України, є непорушним. Зазначені положення кореспондуються з вимогами статті 319 ЦК України, відповідно до якої власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 вказаного кодексу визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції»\~\~закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із\~практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних субєктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій обєктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обовязків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України\~передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до пункту 34 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сімї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічна правова позиція висловлена і Верховним судом України у постановах від 16.11.2016 у справі № 6-709цс16, 01.03.2016 року у справі №825/1335/13-а, від 30.06.2015 року у справі №21-1438а15, від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом на підставі досліджених доказів встановлено, що позивачка є власником 1/2 частини житлового будинку з 28.05.2012 року, відповідач за її згодою прописаний у вказаному будинку на даний час. Оскільки [PERSON] не є членом сімї позивачки, вибув з вказаного будинку з 2013 року та без поважних причин понад один рік не проживає за місцем реєстрації, то право позивачки порушено. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України члени сімї власника житла втрачають право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 72 ЖК України, встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Окрім того, відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України\~власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Висновок суду. З огляду на встановлені обставини, аналізуючи докази та даючи їм оцінку, вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення\~ст. 13 ЦПК України\~щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами і не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. У звязку з задоволенням позову на підставі вимог ст. 141 ЦПК України на користь позивачки з відповідача підлягає стягненню судовий збір у сумі 704,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved