Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-16 00:00:00

І. Стислий виклад позицій учасників справи. У жовтні 2014 р. [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , відповідач) про визнання права власності на Ѕ частку майна в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] (далі - [PERSON] , спадкодавець). Впродовж розгляду справи в суді позивач [PERSON] неодноразово уточнювала позов та змінювала його предмет. З урахуванням усіх змін та доповнень [PERSON] заявила вимоги про визнання права власності на: Ѕ частку однокімнатної квартири [ADDRESS] ; на Ѕ частку земельної ділянки для ведення садівництва, площею 0,06 га, кадастровий номер 3220286600:20:042:1000, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] Ѕ частку легкового автомобіля Ауді-100, 2.8., 1992 року випуску, номер кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] ; Ѕ частку виробничого обладнання та інструментів, а саме: станка рейсмусового СРБ-7; станка фуганок; станка фрезерного універсального вертикального; електрозварювального апарату; кутової шліфувальної машинки; перфоратора; двох шуруповертів; заводської переносної циркулярки; двох шліфувальних машинок; електропилки; двох електродрелей; про визнання права забудовника незавершеного будівництвом садового будинку з надвірними спорудами готовністю 58%, розташованого за адресою: ділянка [ADDRESS] Іншу Ѕ частку вищевказаного майна позивач просила визнати за [PERSON] (т. 2 а.с. 1-3). Вимоги позову мотивовані такими обставинами. [INFO] помер [PERSON] - батько позивача та чоловік відповідача. Заповіту він не залишив, а тому сторони набули право на спадкування за законом як спадкоємці першої черги. Сторони в установленому порядку та у визначені строки прийняли спадщину, однак не змогли дійти згоди щодо оформлення права власності на успадковане майно у позасудовому порядку. Усе зазначене у позовній заяві майно було набуто спадкодавцем до реєстрації шлюбу з позивачем, а тому кожен зі спадкоємців має право на Ѕ його частину. Незавершений будівництвом садовий будинок зводився під час шлюбу спадкодавця з матір`ю позивача, а після їх розлучення не був предметом поділу. З огляду на ступінь готовності будинку у ньому можливо технічно визначити частини. У січні 2015 р. [PERSON] пред`явила до [PERSON] зустрічний позов про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання боргових зобов`язань спільними борговими зобов`язаннями, набутими в шлюбі, визнання права власності на частку майна, що набуте в шлюбі, визнання права власності на спадщину за законом (а.с. 87-93 том 1). В подальшому до зустрічного позову неодноразово вносилися уточнення та змінювався предмет позову. З урахуванням усіх змін та доповнень [PERSON] заявила вимоги про встановлення факту її проживання з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01.06.2006 по 25.03.2008; визнання заборгованості за кредитним договором № К2Р6GB00260015 від 29.02.2008 борговими зобов`язаннями, набутими у шлюбі; визнання права власності на: 40,58 кв.м. квартири [ADDRESS] ; 1/6 частку земельної ділянки розміром 0,5308 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; 1 /6 частку житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] ; ј частку двокімнатної квартири [ADDRESS] ; ј частку легкового автомобіля марки ЗАЗ Славута 110308, 2003 р.в., д.н.з. [NUMBER] ; ј частку трикімнатної квартири [ADDRESS] ; Ѕ частку легкового автомобіля Ауді-100, 2.8., 1992 р.в., д.н.з. [NUMBER] , з урахуванням коштів, витрачених спільно зі спадкодавцем за період з 01.06.2006 по 25.06.2014, та одноосібно відповідачем після смерті чоловіка; Ѕ частку земельної ділянки для ведення садівництва, площею 0,06 га, кадастровий номер 3220286600:20:042:1000, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]; Ѕ частку матеріалів для об`єкта незавершеного будівництва садового будинку з надвірними спорудами загальною площею 100 кв.м., розташованих на земельній ділянці площею 0,06 га, кадастровий номер 3220286600:20:042:1000, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , з урахуванням коштів, витрачених спільно зі спадкодавцем за період з 01.06.2006 по 25.06.2014, та одноосібно відповідачем після смерті чоловіка; стягнення з [PERSON] компенсації витрат у гривневому еквіваленті за курсом НБУ на день ухвалення рішення, а саме: Ѕ частки боргового зобов`язання по кредиту на спірну квартиру, яке складає 19 684,24 дол. США; 1/2 частки вартості ремонтно-відновлювальних робіт по автомобілю Ауді-100, 2.8., 1992 р.в., д.н.з. [NUMBER] , на загальну суму 3 139,53 дол. США; 1/2 частки вартості ремонтно-відновлювальних робіт по садовому будинку на загальну суму 3 601,31 дол. США та 750 грн. Вимоги зустрічного позову обґрунтовані тим, що з червня 2006 р. і до моменту офіційної реєстрації шлюбу відповідач проживала зі спадкодавцем однією сім`єю, а квартира [ADDRESS] придбавалась за рахунок кредитних коштів згідно з укладеним відповідачем в інтересах сім`ї кредитним договором, особистих коштів відповідача, отриманих від продажу у 2002 р. її власної квартири, коштів, що знаходились на депозитному рахунку, та отриманих у борг. За міркуванням відповідача позивач може претендувати у даній квартирі на Ѕ частку від Ѕ частки її батька з вирахуванням сплаченого нею до шлюбу платежу по кредиту в розмірі 1100 дол. США, з яких 833 дол. США є її особистими коштами. Відповідач вважає, що частка позивача у даній квартирі складає 5,12 кв.м. і лише за умови відшкодування нею 19684,24 дол. США та подальших платежів відповідача за кредитним договором. Також відповідач вважає, що позивач повинна відшкодувати їй половину коштів, витрачених подружжям [PERSON] на ремонт автомобіля Ауді-100 та на об`єкт незавершеного будівництва, а також половину витрачених нею особистих коштів після смерті чоловіка. Що стосується вимог про визнання права власності на частки у земельній ділянці та будинку у [ADDRESS]., у двох квартирах по [ADDRESS] та в автомобілі ЗАЗ Славута, то їх заявлення обґрунтоване посиланням на удаваність і штучність позовних вимог третьої особи та набуття спадкодавцем за життя майнових прав на вказане майно. У травні 2015 р. третя особа [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , третя особа) заявила самостійні вимоги щодо предмета спору. З урахуванням подальших змін та уточнень [PERSON] просила визнати незавершений будівництвом садовий будинок з надвірними спорудами готовністю 58%, розташований за адресою: ділянка [ADDRESS] кадастровий номер 3220286600:20:042:1000, Садівська сільська рада Баришівського р-ну Київської області, Садове товариство «Житловик», спільною сумісною власністю її та [PERSON] , та визнати за нею право власності на вказаний об`єкт (т. 5 а.с. 152-154). На обґрунтування вимог вказала, що садовий будинок споруджувався на належній їй земельній ділянці в період її шлюбу з [PERSON] за рахунок коштів їх сімейного бюджету, а відтак він є їх спільною сумісною власністю. Після розлучення та поділу майна ними було досягнуто згоди про те, що [PERSON] не буде на нього претендувати, і він дотримувався цих домовленостей. Після його смерті будинок було включено до спадкової маси і почалися спори між спадкоємцями, а тому саме з цього часу у неї виникло право на захист. Треті особи - Головне територіальне управління юстиції у м. Києві та Акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк», подали письмові пояснення по справі та просили розглядати справу за відсутності їх представників (т. 1 с. 46-47, т. 2 а.с. 245-247). Представник Садового товариства «Житловик» в суді підтвердив факт одноособового користування [PERSON] спірною земельною ділянкою та незавершеним будівництвом садовим будинком після 2008 р. та просив вирішити справу відповідно до закону. ІІ. Рух справи, заяви (клопотання) учасників справи та процесуальні дії суду. Ухвалою від 23.10.2014 суд (під головуванням судді Парамонова М.Л.) відкрив провадження у справі та призначив її до попереднього судового засідання на 03.11.2014 (т. 1 а.с. 18). 03.11.2014 представником позивача подано клопотання про витребування доказів, залучення до участі у справі третьої особи та заяву про уточнення позовних вимог (т. 1 а.с. 22, 24, 25. 26. 27-28) Протокольними ухвалами від 03.11.2014 суд залучив до участі у справі третіх осіб - Головне територіальне управління юстиції у м. Києві та Садове товариство «Житловик», прийняв заяву про уточнення позовних вимог, задовольнив клопотання про витребування доказів та оголосив перерву в попередньому засіданні до 25.11.2014 (т. 1 а.с. 29). 25.11.2014 представником відповідача подано заяву про закриття провадження у справі (т. 1 а.с. 54-55). 25.11.2014 суд постановив протокольну ухвалу про закінчення попереднього засідання та призначення справи до судового розгляду на 16.01.2015 (т. 1 а.с. 57). 17.12.2014 представником позивача подано заяви про забезпечення доказів (т. 1 а.с. 67-68. 71-73). 16.01.2015 представником відповідача подано зустрічний позов та клопотання про виклик свідків (т. 1 а. с. 82-84, 87-93). Протокольною ухвалою від 16.01.2015 суд прийняв до спільного розгляду з первісним позовом зустрічний позов та відклав розгляд справи на 27.02.2015 (т. 1а.с. 1ё49-150). Протокольною ухвалою від 27.02.2015 суд задовольнив заяви представника позивача про забезпечення доказів та у зв`язку з неявкою сторони відповідача відклав розгляд справи на 07.04.2015 (т. 1 а.с. 185). 24.03.2015 суд постановив письмові ухвали про витребування доказів (т. 1 а.с. 201, 202). 07.04.2015 розгляд справи перенесено на 19.05.2015 (т. 1 а.с. 209). 19.05.2015 третьою особою [PERSON] подано позовну заяву (т. 1 ас. 235-238). 19.05.2015 розгляд справи перенесено на 26.06.2015 (т. 1 а.с. 232). 26.06.2015 позивачем подано заяву про зміну предмету позову та клопотання про забезпечення позову (т. 2 а.с. 1-3, 14). 26.06.2015 відповідачем подано клопотання про приєднання письмових доказів (т. 2 а.с. 17). Протокольними ухвалами від 26.06.2015 прийнято заяву позивача про зміну предмету позову, приєднано письмові докази та прийнято до розгляду позовну заяву третьої особи та відкладено розгляд справи на 04.08.2015 (т. 2 а.с. 24). 02.07.2015 постановлено ухвалу про забезпечення первісного позову (т. 2 а.с. 31-32). 04.08.2015 представником третьої особи подано клопотання про приєднання письмових доказів (т. 2 а.с. 43, 44). 04.08.2015 відповідачем подано клопотання про витребування доказів, про виклик свідків, заперечення проти позову третьої особи та відзив на заяву позивача про зміну предмету позову (т. 2 а.с. 89-91, 92-93, 94-98, 101-106). 04.08.2015 суд прийняв подані представником третьої особи письмові докази та заперечення і відзив відповідача, частково задовольнив клопотання про витребування доказів та оголосив перерву до 24.09.2015 (т. 2 а.с. 115-116). 11.09.2015 представником Садового товариства «Житловик» подано письмові пояснення щодо позовів (т. 2 а.с. 137-138). 24.09.2015 відповідачем подано заяву про уточнення позовних вимог та внесення змін до предмету зустрічного позову та клопотання про витребування доказів (т. 2 а.с. 140-141, 149-150, 151-152). 24.09.2015 представником позивача подано заяви про призначення будівельно-технічної експертизи та про визнання письмових доказів недопустимими (т. 2 а.с. 155-156, 157-159). 24.09.2015 суд прийняв заяву про уточнення позовних вимог та внесення змін до предмету зустрічного позову і оголосив перерву до 02.11.2015 (а.с. 161-162). 31.10.2015 відповідачем подано заяву про уточнення позовних вимог та внесення змін до предмету зустрічного позову (т. 2 а.с. 177-179). 02.11.2015 суд прийняв заяву про уточнення позовних вимог та внесення змін до предмету зустрічного позову та оголосив перерву до 08.12.2015 (т. 2 а.с. 239-240). 31.10.2015 відповідачем подано письмові пояснення по справі з письмовими доказами та повторні клопотання про витребування доказів (т. 3 а.с. 1-2, 18-20, 39-40. 46-47). 08.12.2015 представником позивача подано клопотання про приєднання письмових доказів та про витребування доказів (т. 3 а.с. 58, 64, 66-67). 08.12.2015 суд прийняв заяву про уточнення позовних вимог та внесення змін до предмету зустрічного позову, долучив письмові пояснення по справі з письмовими доказами, частково задовольнив клопотання про витребування доказів та оголосив перерву до 14.01.2016 (т. 2 а.с. 71-72). 30.12.2015 суд постановив письмову ухвалу про витребування доказів (т. 3 а.с. 84-85). 14.01.2016 у зв`язку з неявкою сторони відповідача суд відклав розгляд справи на 12.02.2016 (т. 3 а.с. 96). 14.01.2016 позивачем, третьою особою та представником Садового товариства «Житловик» подано заяву про застосування до представника відповідача заходів процесуального примусу (т. 3 а.с. 100-101). 12.02.2016 відповідачем подано клопотання про витребування доказів, про виклик свідків, про приєднання доказів та про відкладення розгляду справи (т. 3 а.с. 1231-123, 124-125, 127-128, 129-130, 139-141). 12.02.2016 суд оголосив перерву до 14.03.2016 (т. 3 а.с. 142-143). 14.03.2016 відповідачем подано клопотання про залучення третьої особи, про витребування доказів та про приєднання доказів (т. 3 а.с. 153, 154-155, 160). 14.03.2016 суд оголосив перерву до 25.04.2016 (т. 3 а.с. 168-169). 22.04.2016 позивачем подано письмові пояснення по справі (т. 3 а.с. 179-199). 25.04.2016 суд оголосив перерву до 27.05.2016 (т. 3 а.с. 200-201). 13.05.2016 відповідачем подано клопотання про приєднання письмових доказів та письмові пояснення по справі (т. 3 а.с. 228-250, т. 4 а.с. 1-14). 27.05.2016 відповідачем подано заяву про застосування позовної давності до вимог третьої особи та письмові пояснення (т. 4 а.с. 16-17, 19-25). 27.05.2016 представником позивача подано клопотання про виклик свідків (т. 4 а.с 18). 27.05.2016 судом задоволено клопотання сторін про виклик свідків, залучено до участі у справі третю особу - АТ «Комерційний банк «Приватбанк» та оголошено перерву для виклику свідків до 06.07.2016 (т. 4 а.с. 26-28). 06.07.2016 відповідачем подано уточнене клопотання про виклик свідків (т. 4 а.с. 60). 06.07.2016 суд допитав свідків та оголосив перерву до 12.08.2016 (т. 4 а.с 81-84). 22.07.2016 відповідачем подано клопотання про забезпечення позову (т. 4 а.с. 94). Ухвалою від 03.08.2016 суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача про забезпечення позову (т. 4 а.с. 96-97). 11.08.2016 третьою особою [PERSON] подано письмові пояснення по справі (т. 4 а.с. 101-105). 11.08.2016 представником третьої особи подано заяву про приєднання доказів (т. 4 а.с. 106-107). 12.08.2016 відповідачем подано уточнене клопотання про виклик свідків (т. 4 а.с. 115). 06.07.2016 суд задовольнив клопотання відповідача про виклик свідків, допитав свідків та оголосив перерву до 02.09.2016 (т. 4 а.с 137-141). 02.09.2016 представником позивача подано клопотання про проведення технічної експертизи давності документа (т. 4 а.с. 153-154). 02.09.2016 суд допитав свідків та оголосив перерву до 03.11.2016 (т. 4 а.с. 163-165). 27.10.2016 позивачем подано заяву про постановлення судом окремої ухвали (т. 4 а.с. 174-175). 02.11.2016 відповідачем подано повторне клопотання про витребування доказів, про приєднання письмових доказів (т. 4 а. 182-183, 184-185, 212-213, 243-245). 03.11.2016 суд частково задовольнив клопотання та оголосив перерву до 14.12.2016 (т. 4 а.с. 246-249). 12.12.2016 позивачем та третьою особою подано письмові зауваження на дії головуючого (т. 5 а.с. 28). 12.12.2016 відповідачем подано заяву про збільшення позовних вимог (т. 5 а.с. 40-46). Ухвалою від 14.12.2016 суд відмовив у прийнятті до спільного розгляду у справі зустрічного позову до [PERSON] (т. 5 а.с. 34-35). 14.12.2016 суд прийняв заяву відповідача про збільшення позовних вимог, відмовив у прийнятті до розгляду зустрічного позову до [PERSON] та оголосив перерву до 12.01.2017 (т. 5 а.с. 34-35, 50-54). 12.01.2017 представником позивача подано заяву про витребування доказів (т. 5 а.с. 90). 12.01.2017 суд відмовив у задоволенні заяви про витребування доказів, почав дослідження письмових доказів та оголосив перерву до 28.02.2017 (т. 5 а.с. 93-95). 15.02.2017 Головним територіальним управлінням юстиції у м. Києві подано письмові пояснення по справі (т. 5 а.с. 99-101). 27.02.2017 позивачем подано заперечення на заяву відповідача про збільшення позовних вимог (т. 5 а.122-128). 24.02.2017 відповідачем подані клопотання про витребування доказів (т. 5 а.с. 134-135, 136-137, 138). 28.02.2017 суд продовжив дослідження письмових доказів, постановив ухвалу про часткове задоволення клопотання відповідача про витребування доказів та оголосив перерву до 27.04.2017 (т. 5 а.с. 139-143, 147-148). 10.04.2017 третьою особою подано заяву про збільшення позовних вимог (т. 5 а.с. 152-154). 15.04.2017 позивачем подано клопотання про приєднання письмових доказів (т. 5 а.с. 162). 27.04.2017 розгляд справи перенесено на 03.07.2017 (т. 5 а.с. 169). 09.06.2017 позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог (т. 5 а.с. 172). 03.07.2017 позивачем подано заяву про визнання письмових доказів недопустимими та клопотання про приєднання письмових доказів (т. 5 а.с. 178-181, 183). 03.07.2017 суд прийняв заяви позивача та третьої особи та оголосив перерву до 31.08.2017 (т. 5 а.с. 194-197). 26.07.2017 справу передано до провадження судді Вовка Є.І. (т. 5 а.с. 200). Ухвалою від 09.10.2017 суд закрив провадження у справі (т. 5 а.с. 215-218). Ухвалою від 09.11.2017 Апеляційний суд м. Києва скасував ухвалу про закриття провадження у справі (т. 6 а.с. 23-25). 18.12.2017 справу передано до провадження судді Комаревцевої Л.В. (т. 6 а.с. 32). Ухвалою від 21.12.2017 у справі призначено підготовче засідання на 23.03.2018 (т. 6 а.с. 33-34). 23.03.2018 позивачем подано заяву про призначення технічної експертизи давності документів, про підроблення доказів стороною відповідача та клопотання про виклик свідків (т. 6 а.с. 41-46, 51-54, 55-56). 23.03.2017 суд задовольнив клопотання позивача про виклик свідків та оголосив перерву в підготовчому засіданні до 11.06.2018 (т. 6 а.с. 57-58). 11.04.2018 Головним територіальним управлінням юстиції у м. Києві подано пояснення щодо позовів (т. 6 а.с. 63-66). 25.05.2018 відповідачем подані клопотання про виклик свідків та про приєднання письмових доказів (т. 6 а.с. 73, 80). 11.06.2018 за клопотанням сторін суд продовжив перерву у підготовчому засіданні до 05.09.2018 (т. 6 а.с. 70). 05.09.2018 суд задовольнив клопотання відповідача про виклик свідків та оголосив перерву в підготовчому засіданні (т. 6 а.с. 86-87). 02.11.2018 справу передано до провадження судді Трусової Т.О. (т. 6 а.с. 97). Ухвалою від 06.11.2018 у справі призначено підготовче засідання на 13.02.2019 (т. 6 а.с. 98-99). 29.11.2018 позивачем подано зауваження щодо протоколу судового засідання (т. 6 а.с. 102). 13.02.2019 у зв`язку з хворобою судді підготовче засідання перенесене на 10.04.2019 (т. 6 а.с. 110, 111). 13.02.2019 позивачем подано відзив на зустрічний позов (Т. 6 а.с. 118-134). Ухвалою від 10.04.2019 суд посвідчив правильність зауважень позивача щодо протоколу судового засідання (т. 6 а.с. 145). Протокольною ухвалою від 10.04.2019 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 18.09.2019 (т. 6 а.с. 142-144). 17.09.2019 представником позивача подано клопотання про виклик свідка (т. 6 а.с. 154-155). 18.09.2019 суд відмовив у задоволенні клопотання про виклик свідка, заслухав вступні промови сторони позивача і третьої особи, розпочав дослідження письмових доказів та оголосив перерву до 24.09.2019 (т. 6 а.с. 157-159). 24.09.2019 представником позивача подано клопотання (заяву) в порядку ст. 95 ЦПК України (т. 6 а.с. 171-172). 24.09.2019 суд продовжив дослідження письмових доказів та оголосив перерву до 09.10.2019 (т. 6 а.с. 176-177). 09.10.2019 суд допитав свідків позивача та оголосив перерву до 22.01.2020 (т. 6 а.с. 187-189). 22.01.2020 суд відмовив у прийнятті заяви відповідача про збільшення позовних вимог, продовжив допит свідків позивача та оголосив перерву до 13.02.2020 (т. 6 а.с. 220-221). ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, норми права і мотиви їх застосування. [INFO] помер [PERSON] (т. 1 а.с. 5). За приписами статті 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Отже після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої увійшли усі права та обов`язки, що належали йому на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Стаття 1217 ЦК України закріплює існування двох видів спадкування: за заповітом або за законом. Заповіту щодо розпорядження майном на випадок своєї смерті [PERSON] не залишив, а тому відповідно до положень частини 2 статті 1223, статей 1258, 1261 ЦК України право на спадкування усього належного йому майна одержали спадкоємці першої черги за законом, якими є його дочка [PERSON] та дружина [PERSON] (т. 1 а.с. 6, 7, 95). На підставі заяви [PERSON] про прийняття спадщини Одинадцятою київською державною нотаріальною конторою було відкрито спадкову справу № 896/2014 щодо майна померлого [PERSON] (т. 1 а.с. 152-182). [PERSON] у встановлений законом шестимісячний строк (частина 1 статі 1270 ЦК України) також подала заяву про прийняття спадщини після смерті батька (т. 1 а.с. 168). Судом встановлено, що до складу спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON] , увійшло таке майно: ?однокімнатна квартира [ADDRESS] загальною площею 46,20 кв.м., жилою площею 18,70 кв.м., яка належала померлому на підставі свідоцтва про право власності від 15.10.2009 (т. 1 а.с. 134-135); ?земельна ділянка для ведення садівництва площею 0,06 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 3220286600:20:042:1000, яка належала померлому на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 08.05.2008 (т. 1 а.с. 98-99); ?легковий автомобіль Ауді-100, 2.8., 1992 року випуску, номер кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , який належав померлому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 06.04.2005 (т. 1 а.с. 12, 60, 97). ?станок рейсмусовий СРБ-7; станок фуганок; станок фрезерний універсальний вертикальний, наявність якого підтверджується актом опису майна від 24.01.2015 (т. 2 а.с. 7-10). Доводи відповідача про те, що вищевказане виробниче обладнання не може бути включене до спадкової маси як таке, що не наділене родовими ознаками, характерними властивостями і якостями та не відповідає критеріям, встановленим ДСТУ 2654-94, суд відхиляє, оскільки актом опису майна підтверджено наявність трьох станків, ці станки мають певну матеріальну цінність і доказів, належності цього майна відповідачу, а не спадкодавцю, суду не надано. До того ж за обставинами справи встановлено, що спадкодавець професійно займався будівництвом і деревообробкою, а свідки підтвердили в суді, що саме йому належали станки та інструменти, що знаходились в недобудованому садовому будинку. Позивачем заявлено до поділу і інше виробниче обладнання та інструменти, а саме: електрозварювальний апарат, кутову шліфувальну машинку, перфоратор, два шуруповерти, заводську переносну циркулярку, дві шліфувальні машинки, електропилку та дві електродрилі, однак факт наявності цього майна відповідач заперечує, а належних і достатніх доказів існування вказаного майна на момент смерті спадкодавця суду не надано. Висновок дільничного офіцера поліції Баришівського РВ ГУ МВС України в Київській області від 18.05.2015, що був складений за результатами звернення позивача з приводу відсутності (крадіжки) частини майна її покійного батька, витяг з кримінального провадження № 12015110070000519 та копії матеріалів з цього провадження (т. 2 а.с. 15-16, 46, 47-56) містять лише інформацію про звернення позивача до правоохоронних органів з відповідними заявами та відсутність вищевказаного обладнання та інструментів станом на січень 2015 р., проте доказом існування цього майна на момент смерті спадкодавця вони не являються, а відтак вимоги позивача в цій частині є недоведеними. На підставі наданих сторонами доказів судом встановлено, що на належній спадкодавцю земельній ділянці у Садовому товаристві «Житловик» знаходиться незавершений будівництвом садовий будинок з надвірними спорудами готовністю 58% (т. 1 а.с. 69, 240, 242-244, т. 2 а.с. 23, 71-76, т. 3 а.с. 3-5). Визначаючи правовий режим вищевказаного об`єкта незавершеного будівництва, суд виходить з наступного. За змістом статті 1218 ЦК України об`єктом спадкування є сукупність усіх прав та обов`язків, носієм яких був спадкодавець (за винятком тих, які є невідчужуваними). Право власника на забудову земельної ділянки визначене нормами статті 90 Земельного Кодексу України та статті 375 ЦК України, проте реалізація цього права передбачає виконання власником комплексу юридично значимих дій, пов`язаних, зокрема, з організацією планування території і окремої ділянки, одержанням дозволу на будівництво тощо. За приписом частини 3 статті 375 ЦК України право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Отже за положеннями чинного законодавства власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди чи інше нерухоме майно, якщо забудова проведена правомірно. Водночас для особи, яка здійснила чи здійснює самочинне будівництво на земельній ділянці, наступають юридичні наслідки, передбачені статтею 376 ЦК України. Дана норма визначає, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Верховний Суд України у пункті 8 постанови Пленуму № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив, що якщо будівництво здійснювалось згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки як забудовника входять до складу спадщини. З довідок Садового товариства «Житловик» та матеріалів інвентаризації спірногооб`єкта незавершеного будівництвавбачається, що його будівництвоздійснювалось господарським способом і доказів здійснення його згідно із законом (наявності належно затвердженого проекту чи дозволу на виконання будівельних робіт) суду не надано, а відтак даний об`єкт є самочинним будівництвом. Відповідно до частини 3 статті 331 ЦК України до завершення будівництва особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Отже на підставі вищенаведених законодавчих норм та з урахуванням встановлених обставин суд визнає необґрунтованими вимоги позивача про визнання за спадкоємцями прав забудовника об`єкта незавершеного будівництва та включає до складу спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON] , будівельні матеріали та конструктивні елементи, які були використані в процесі будівництва цього об`єкта. Окрім вищевказаного майна, спадкоємець [PERSON] претендує також на 1/6 частку земельної ділянки та житлового будинку, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , 1/4 частку квартири [ADDRESS] , 1/4 частку квартири [ADDRESS] та 1/4 частку легкового автомобіля марки ЗАЗ Славута 110308, 2003 р.в., д.н.з. [NUMBER] , обґрунтовуючи свою позицію тим, що за життя спадкодавець набув майнові права на вищевказане майно. В свою чергу перша дружина спадкодавця [PERSON] вважає себе забудовником незавершеного будівництвом садового будинку посилаючись на те, що його будівництво здійснювалось в період її шлюбу зі спадкодавцем за рахунок коштів їх сімейного бюджету, а після розлучення та поділу майна ними було досягнуто згоди про те, що останній не буде на нього претендувати. Проте вищевказані доводи відповідача та третьої особи не знайшли свого підтвердження в суді. Так, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 01.07.1978 по 27.01.2004. В період шлюбу ними було набуто у власність квартиру [ADDRESS] , що була зареєстрована за дружиною на підставі договору купівлі-продажу квартири від 23.12.2000 (т. 3 а.с. 48, 59), квартиру [ADDRESS] , що була зареєстрована за дружиною на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30.04.2002, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації (т. 3 а.с. 88), земельну ділянку у Садовому товаристві «Житловик» на території Садівської сільської ради Баришівського району Київської області, що була зареєстрована за дружиною на підставі Державного акту на право власності на землю від 19.04.1994 (т. 5 а.с. 78), та автомобіль ЗАЗ Славута, д.н.з. [NUMBER] , що був зареєстрований за дружиною на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 26.09.2003 (т. 5 а.с. 76). За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина 1 статті 58 Конституції України) та відповідно до положень статті 5 ЦК України норми Цивільного та Сімейного кодексів України застосовуються до цивільних і сімейних відносин, які виникли після набуття ними чинності, тобто не раніше 01.01.2004. Водночас частина 3 статті 5 ЦК України визначає, що якщо цивільну відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до статті 16 Закону України «Про власність», чинного на момент набуття вищевказаного майна, майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України. Отже враховуючи, що права і обов`язки щодо нерухомого майна виникають у момент його набуття, правовий режим майна, набутого подружжям [PERSON] та [PERSON] до 01.01.2004, повинен регулюватися чинним на той час Кодексом про шлюб та сім`ю України. Статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. За приписами статті 23 цього Кодексу майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. При укладенні угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі. Аналогічним чином питання розпорядження спільним сумісним майном подружжя врегульоване і в статті 65 чинного на цей час Сімейного кодексу України. Вказана норма також передбачає право дружини, чоловіка на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового, а також встановлює обов`язкову нотаріальну форму згоди другого з подружжя на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації,. З довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна вбачається, що на підставі договору дарування від 23.05.2003 право власності на квартиру [ADDRESS] від [PERSON] перейшло до їх спільної зі спадкодавцем дочки - позивача [PERSON] , а 27.04.2006 остання відчужила квартиру на користь [PERSON] (т. 3 а.с. 88). Квартиру [ADDRESS] [PERSON] відчужила [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 28.04.2006, а в подальшому знову набула право власності на неї на підставі договору купівлі-продажу від 08.06.2006 (т. 3 а.с. 87). Судом установлено, що на виконання вимог статті 65 Сімейного кодексу України [PERSON] надавав колишній дружині нотаріально посвідчену згоду на відчуження квартири [ADDRESS] за ціну та на умовах на її розсуд (т. 4 а.с. 109). Відповідно до положень статті 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Отже ураховуючи, що квартира [ADDRESS] вибула із власності подружжя [PERSON] ще під час їх шлюбу і правомірність набуття її у власність їх дочкою [PERSON] [PERSON] ніколи не оспорював, а квартирою [ADDRESS] [PERSON] розпорядилася за згодою і з урахуванням інтересів [PERSON] , про що свідчить його нотаріально посвідчена згода на відчуження, дані квартири з моменту їх відчуження втратили статус об`єктів права спільної сумісної власності [PERSON] і [PERSON] У січні 2008 р. [PERSON] звернувся до Баришівського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя (цивільна справа № 2-159/08, т. 5 а.с. 59-86). У позовній заяві ним ставилось питання про поділ земельної ділянки у Садовому товаристві «Житловик» на території Садівської сільської ради Баришівського району Київської області та розташованого на ній незавершеного будівництвом садового будинку шляхом визнання за ним права власності на Ѕ частину даних об`єктів та виділення його частки в натурі. В ході розгляду справи [PERSON] доповнив позов вимогами про зобов`язання [PERSON] сплатити йому компенсацію за продані без його згоди автомобіль ЗАЗ 110308, д.н.з. [NUMBER] і квартиру [ADDRESS] та відшкодування моральної шкоди. Згідно даних довідки УДАІ ГУ МВС України в м. Києві автомобіль ЗАЗ Славута, д.н.з. [NUMBER] , що був зареєстрований за [PERSON] , знятий з обліку 01.08.2006 (т. 5 а.с. 76). 19.02.2008 [PERSON] подав суду заяву про відмову від позову в частині вимог про зобов`язання сплатити компенсацію за автомобіль і квартиру та відшкодування моральної шкоди та уклав з [PERSON] мирову угоду (т. 5 а.с. 79, 81). За умовами мирової угоди у власність [PERSON] перейшла земельна ділянка у Садовому товаристві «Житловик» на території Садівської сільської ради Баришівського району Київської області, при цьому він зобов`язався в подальшому не чинити жодних дій, спрямованих на вирішення питань щодо поділу майна подружжя. Цієї ж дати судом були постановлені ухвали про прийняття відмови позивача від частини позовних вимог, затвердження (визнання) укладеної сторонами мирової угоди та закриття провадження у справі (т. 5 а.с. 80, 84). Дані ухвали ніким не оскаржувались і є чинними. За приписами статті 174 ЦПК України (в редакції Закону від 18.03.2004 № 1618-IV, чинній на час постановлення вищевказаних ухвал) позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнання позову відповідачем суд роз`яснює сторонам насідки відповідних процесуальних дій… У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Відповідно до статті 175 цього Кодексу мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов`язків сторін та предмета позову. Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну заяву. Якщо мирову угоду або повідомлення про неї викладено в адресованій суду письмовій заяві сторін, ця заява приєднується до справи. До ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз`яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення. У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди. Якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд. У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається (частина 3 статті 206 ЦПК України). Предмет позову у цивільній справі № 2-159/08 та зміст укладеної сторонами даної справи мирової угоди дають підстави вважати, що заява позивача про відмову від позову та мирова угода охоплювали усі питання поділу майна між [PERSON] та [PERSON] , в тому числі і щодо відчужених останньою автомобіля ЗАЗ 110308, д.н.з. [NUMBER] , квартири [ADDRESS] , а також об`єкта незавершеного будівництва, який не набув статусу нерухомого майна, у зв`язку з чим не міг бути поділений у заявлений [PERSON] спосіб. Відтак, незважаючи на те, що укладена зі спадкодавцем мирова угода прямо не визначала, кому з подружжя переходить право на об`єкт незавершеного будівництва, в даному випадку сторони, розуміючи наслідки укладення мирової угоди та усвідомлюючи, що на земельній ділянці, яка за умовами мирової угоди переходить у власність [PERSON] , розташований об`єкт цивільних прав, що не набув статусу нерухомого майна, дійшли добровільної згоди про способи і порядок поділу майна без будь-яких додаткових умов, і тим самим погодились, що саме [PERSON] набуває прав на об`єкт незавершеного будівництва (будівельні матеріали, які були використані в процесі будівництва). Доказів, які б свідчили про те, що після укладення мирової угоди і до моменту смерті [PERSON] третя особа здійснювала правомочності права власника спірного об`єкта незавершеного будівництва або хоча б з`являлась на території земельної ділянки, яка перейшла у власність спадкодавця, суду не надано. Обґрунтовуючи свої вимоги, третя особа посилається, зокрема, на заяву-замовлення [PERSON] про здійснення технічної інвентаризації об`єкта незавершеного будівництва та довідку Баришівського бюро технічної інвентаризації, у яких зазначено, що недобудований садовий будинок належить [PERSON] (т. 2 а.с. 20, 23), проте ці доводи є безпідставними, оскільки заява та довідка складені до визнання судом мирової угоди і переходу земельної ділянки у власність спадкодавця (у квітні 2007 р.), а відтак не є доказом належності їй об`єкта незавершеного будівництва. Не є належним та допустимим доказом належності третій особі об`єкта незавершеного будівництва і адресована суду заява знайомих та сусідів спадкодавця по садовому товариству (т. 4 а.с. 133-134). Судом також встановлено, що у 1993 р. мати спадкодавця [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого заповіла сину [PERSON] та двом дочкам [PERSON] і [PERSON] в рівних частках належний їй житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] (т. 4 а.с. 197). [PERSON] померла [INFO] . 4 а.с. 194). 22.04.1994 [PERSON] та [PERSON] звернулися до Згурівської державної нотаріальної контори Київської обл. із заявами про прийняття спадщини після смерті матері, на підставі яких було заведено спадкову справу № 61/1994 (т. 4 а.с. 192, 193). 24.12.1994 [PERSON] та [PERSON] у встановленому законом порядку було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 2/3 частин успадкованого ними після смерті матері житлового будинку (т. 4 а.с. 198). Із заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] не звертався, а тому 1/3 частка житлового будинку залишилась не успадкованою. Після смерті [PERSON] за заявами [PERSON] та [PERSON] їм були видані свідоцтва про право на спадщину на 1/3 частку успадкованого після смерті матері житлового будинку, а саме: 1/6 частка - [PERSON] , 2/3 часток - [PERSON] (т. 4 а.с. 62, 63, 64). Відповідно до статті 548 Цивільного кодексу УРСР (чинного на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] ) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Стаття 549 цього Кодексу визначає, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає припини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину (частина 1 статті 550 Цивільного кодексу УРСР). Відповідно до статті 560 Цивільного кодексу УРСР спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Згідно з приписом частини 1 статті 554 Цивільного кодексу Української РСР в разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення права спадкування його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Аналогічна чином врегульоване питання неприйняття спадщини спадкоємцем за заповітом і у чинному ЦК України (стаття 1275). Отже зважаючи на те, що [PERSON] не подавав заяву про прийняття спадщини після смерті матері і факт його вступу в управління або володіння спадковим майном не встановлений, наявні підстави вважати, що спадщину він не прийняв. Що стосується земельної ділянки за вищевказаною адресою, то відповідно до довідки виконавчого комітету Згурівської селищної ради Згурівського району Київської обл. від 19.12.2008 № 4757 [PERSON] дійсно користувався нею, проте власниками даної земельної ділянки є [PERSON] та [PERSON] (т. 4 а.с. 189). За таких обставин право власності на житловий будинок та земельну ділянку в [ADDRESS]. у [PERSON] не виникло. Зважаючи на викладене, вимоги зустрічного позову про включення до спадкової маси часток квартири [ADDRESS] , квартири [ADDRESS] , автомобіля марки ЗАЗ 110308, д.н.з. [NUMBER] , земельної ділянки та житлового будинку у смт. Згурівка Київської області, та вимоги позову третьої особи про визнання незавершеного будівництвом садового будинку об`єктом права спільної сумісної власності суд визнає безпідставними та відмовляє у їх задоволенні. Вирішуючи вимоги зустрічного позову про встановлення факту проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання заборгованості за кредитним договором їх спільними борговими зобов`язаннями та визнання квартири [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності, суд виходить з наступного. Статтею 74 Сімейного кодексу України передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (частини 2, 4 статті 3 Сімейного кодексу України) . Про ознаки проживання однією сім`єю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 03.06.1999 №5-рп/99, у якому зазначив, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Отже для вирішення майнового спору на підставі статті 74 Сімейного кодексу України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Як роз`яснив Верховний Суд у низці своїх рішень, прийнятих в аналогічних справах, вирішуючи питання щодо правового режиму майна, набутого жінкою та чоловіком, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою, суди мають встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясувати час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Судом установлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 25.03.2008, про що Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї було зроблено актовий запис № 423 (т. 1 а.с. 95). Квартира [ADDRESS] була придбана [PERSON] на підставі договору про участь у Фонді фінансування будівництва № 56949 від 06.02.2008 р., укладеного з Акціонерним комерційним банком «Аркада» (далі - АКБ «Аркада) - управителем фінансування будівництва (т. 1 а.с. 213-215). Кошти на виконання умов вищевказаного договору вносилися в період з 06.02.2008 по 04.03.2008 наступними платежами: 06.02.2008 - 230 588,16 грн.; 15.02.2008 - 27 433,65 грн.; 04.03.2008 - 223 937,58 грн. (т. 1 а.с. 221). Таким чином на виконання умов договору про участь у фонді фінансування будівництва у придбання спірної квартири було вкладено грошових коштів в загальній сумі 481 959,39 грн. Судом достовірно встановлено, що останній платіж в розмірі223 937,58 грн. було сплачено за рахунок кредитних коштів, отриманих на підставі кредитного договору № К2Р6GB00260015 від 29.02.2008,укладеного між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ «КБ «Приватбанк»), та позичальником [PERSON] (т. 1 а.с. 119-122). Відповідно до умов цього договору банк надав позичальнику кредит у вигляді непоновлюваної кредитної лінії в загальному розмірі 54 101,25 дол. США, з яких: 45 000 дол. США - на оплату по договору про участь у Фонді фінансування будівництва від 06.02.2008 шляхом видачі готівкових коштів через касу банку; 9 101,25 дол. США - на сплату страхових платежів, зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 1% в місяць (12% річних) на строк до 29.02.2023. На виконання умов даного кредитного договору банк перерахував на рахунок АКБ «Аркада» грошову суму в розмірі 228 274,80 грн., що підтверджується платіжним дорученням № null від 03.03.2008 (т. 1 а.с. 129). Виконання [PERSON] зобов`язань за даним кредитним договором забезпечувалось заставою та порукою. Так, згідно з договором застави № б/н від 29.02.2008[PERSON] передав в заставу банку майнові права (предмет застави) на отримання грошових коштів, належних йому праві власності (або будуть належати йому в майбутньому) на підставі договору про участь у фонді фінансування будівництва від 06.02.2008 № 56949, що укладений між ним та АКБ «Аркада» (т. 1 а.с. 123-126). Цієї ж дати між банком та [PERSON] (поручителем) було укладено договір поруки № К2Р6GB00260015/01, відповідно до умов якого поручитель зобов`язався перед банком відповідати за виконання боржником [PERSON] зобов`язань за кредитним договором в тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені, інших платежів та відшкодування збитків (т. 1 а.с. 127-128). 04.03.2008 між АКБ «Аркада» (банком) та [PERSON] (довірителем) було укладено договір про уступку майнових прав № 56949, предметом якого є уступка банком довірителю майнових прав на об`єкт інвестування - квартиру [ADDRESS] , повна вартість об`єкта інвестування - 481 959,39 грн. (т. 1 а.с. 130). Відповідно до свідоцтва до договору № 56949 від 06.02.2008 про участь у фонді фінансування будівництва [PERSON] в повному обсязі здійснив інвестування квартири [ADDRESS] а.с. 131). Згідно з актом прийому-передачі квартири інвестору від 14.08.2009 АТ ХК «Київміськбуд» передав [PERSON] однокімнатну квартиру [ADDRESS] (т. 1 а.с. 133). За результатами інвентаризації об`єкта інвестування було встановлено, що загальна площа переданої [PERSON] квартири становить 46,20 кв.м., і саме така площа зазначена у свідоцтві про право власності від 15.10.2009 (т. 1 а.с. 134-135). Дослідженням змісту договорів про участь у Фонді фінансування будівництва, про уступку майнових прав та застави майнових прав встановлено, що незважаючи на те, що на момент їх укладення місце проживання [PERSON] було зареєстроване у квартирі його сестри [PERSON] ( [ADDRESS] ), фактичним місцем свого перебування він зазначив квартиру [ADDRESS] , тобто адресу зареєстрованого місця проживання [PERSON] . Отже сукупність встановлених на підставі письмових доказів обставин, а саме: вищенаведена послідовність подій; вкладення у придбання квартири [ADDRESS] коштів, отриманих [PERSON] на підставі кредитного договору; порука та застава [PERSON] за даним договором; зазначення самим [PERSON] адресою свого місця перебування адреси зареєстрованого місця проживання [PERSON] , дають достатні підстави вважати, що з лютого 2008 р. вони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та спільно придбавали це майно. Допитані на прохання позивача свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] пояснили в суді, що до переїзду у квартиру [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] разом не проживали, проте їх показання жодним чином не спростовують факт спільного набуття ними майна ще до реєстрації шлюбу, що є визначальним при визначенні правового статусу вищевказаної квартири. Водночас відповідачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту її проживання однією сім`єю зі спадкодавцем без реєстрації шлюбу до лютого 2008 р., а засвідчений головою ОСББ «Світанок» акт від 25.06.2015 (т. 2 а.с. 19) та витяг з протоколу ОСББ «Світанок» від 20.01.2008 (т. 4 а.с. 130), згідно з якими [PERSON] з липня 2006 р. проживав у кв. [ADDRESS] , та спільні фото [PERSON] і [PERSON] (т. 4 а.с. 214), не підтверджують факт ведення відповідачем зі спадкодавцем спільного господарства, наявність спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків подружжя та набуття майна. Більше того, документи ОСББ «Світанок» взагалі викликають обґрунтовані сумніви у їх достовірності, оскільки зазначені у них відомості спростовуються показаннями свідків та матеріалами перевірок, проведеними за результатами розгляду заяв позивача Голосіївським, Оболонським та Дарницьким РУ ГУ МВС України в м. Києві (т. 2 а.с. 57, 58, т. 5 а.с. 168). Окрім того звертає на себе увагу той факт, що акт про проживання [PERSON] у квартирі відповідача складений вже після його смерті, а у відповідь на запит представника позивача ОСББ «Світанок» повідомило, що протоколи засідання правління за 2008 р. не збереглися, книга реєстрації протоколів відсутня, а [PERSON] , якою як секретарем правління ОСББ «Світанок» підписано витяг з протоколу від 20.01.2008, на даній посаді ніколи не перебувала і взагалі така посада в ОСББ ніколи не існувала і не існує (т. 4 а.с. 176). За положеннями статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Випадки, коли набуте за час шлюбу майно є особистою приватною власністю дружини чи чоловіка, встановлені статтею 57 цього Кодексу. Так, відповідно до пункту 3 частини 1 зазначеної норми особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Якщо річ, що належить одному з подружжя, плодоносить, дає приплід або дохід (дивіденди), він є власником цих плодів цих плодів, приплоду або доходу (дивідендів) (частина 1 статті 58 Сімейного кодексу України). Відповідач стверджує, що окрім кредитних коштів, у придбання спірної квартири були вкладені її особисті кошти, отримані від продажу у 2002 р. її власної квартири, кошти, що знаходились на її депозитному рахунку, та отримані нею у борг від третіх осіб, однак належних та достатніх доказів, які б це підтверджували, суду не надано. Надані відповідачем на підтвердження вимог зустрічного позову розписки про отримання грошей у борг суд відкидає як недостовірні докази та покладає в обґрунтування рішення показання свідка [PERSON] - працівника очолюваної [PERSON] компанії, яка в суді під присягою пояснила, що розписки про одержання [PERSON] грошей в борг від [PERSON], [PERSON] та [PERSON] складались вже після смерті [PERSON] з метою штучного створення доказів. [PERSON] також заявила, що вона та інші підлеглі [PERSON] на її прохання писали чеки та квитанції на придбання будівельних матеріалів, які мали б підтвердити вкладення відповідачем коштів у будівництво садового будинку. Жодних підстав сумніватися у правдивості показань [PERSON] у суду немає, оскільки вона не є особою, заінтересованою у розгляді цієї справи. Водночас судом встановлено, що із загальної суми коштів, вкладених у придбання спірної квартири, кошти в сумі 230 588,16 грн., що становить 48/100 частин спірної квартири (230 588,16х100/481 959,39), були особистими коштами спадкодавця [PERSON] . Так, 20.11.2007 [PERSON] уклав з АКБ «Аркада» договір № 11049 про депозитний вклад «Стандарт», за умовами якого розмістив на депозитному рахунку вклад в сумі 240 000 грн. на строк 6 місяців - до 20.05.2008, під 12,50% річних (т. 1 а.с. 226-227). З виписки про рух коштів за договором № 11049 від 20.11.2007 вбачається, що договір було достроково розірвано 06.02.2008, тобто в той же день, коли було укладено договір про участь у Фонді фінансування будівництва та здійснено перший платіж на виконання його умов (прибутковий ордер № 34 від 06.02.2008). Отже з огляду на встановлені обставини та ураховуючи, що належних та достовірних доказів наявності у подружжя на вказану дату спільних коштів в зазначеному розмірі відповідачем не надано, суд вбачає підстави для визнання 48/100 частин квартири [ADDRESS] особистою приватною власністю спадкодавця. Зважаючи на доведеність факту проживання відповідача зі спадкодавцем однією сім`єю без реєстрації шлюбу з лютого 2008 р., 52/100 частин вищевказаної квартири суд визнає об`єктом права їх спільної сумісної власності. Частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах (частина 1 статті 1226 ЦК України). Перехід права власності на майно спадкодавця до спадкоємців посвідчується свідоцтвом про право на спадщину (стаття 1296 ЦК України), отримання якого є правом спадкоємця, водночас норма частини 1 статті 1297 ЦК України зобов`язує спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Покладаючи на спадкоємців обов`язок отримання свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, законодавець тим самим забезпечує їх можливістю реалізовувати набуте право власності щодо успадкованого нерухомого майна. Стаття 71 Закону України «Про нотаріат» визначає, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. За положеннями підпункту 4.15 пункту 4 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 22.02.2012 за № 292/20595, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. За обставинами даної справи встановлено, що між сторонами існує спір як щодо обсягу та складу спадкової маси, так і з приводу права пережившої дружини спадкодавця на частку у праві спільної сумісної власності на квартиру, що є перешкодою для видачі спадкоємцям свідоцтв про право на спадщину нотаріусом, у зв`язку з чим наявні підстави для поділу спадщини в судовому порядку. Розмір частки відповідача у майні, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначається судом за правилами частини 1 статті 70 СК України, згідно з якою частки майна дружини та чоловіка у спільній сумісній власності є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Суду не надано доказів наявності між [PERSON] та [PERSON] домовленості або шлюбного договору, які б визначали нерівність їх часток у спільному сумісному майні подружжя, а тому слід виходити з того, що частки подружжя у праві спільної сумісної власності на квартиру є рівними. Зважаючи на викладене суд дійшов висновку, що відповідачу [PERSON] як дружині спадкодавця належить 26/100 частин квартири [ADDRESS] , а відтак спадкуванню за законом на загальних підставах підлягає 74/100 частин вищевказаної квартири. Аналіз положень норм глави 84 ЦК України «Загальні положення про спадкування» дає підстави для висновку, що спадковим правом регулюються суспільні відносини правонаступництва, тобто наступництва спадкоємців у правах та обов`язках фізичної особи, яка померла (спадкодавця). Об`єктом спадкового правонаступництва є спадщина, тобто вся сукупність прав та обов`язків спадкодавця, у яких він перебував на момент своєї смерті, котрі за своєю правовою природою не є невіддільними від їх носія і здатні перейти до інших осіб. Кредитні зобов`язання не є зобов`язаннями, які нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, а отже вони входять до складу спадщини на загальних підставах. Оскільки при спадкуванні права та обов`язки померлого переходять до його правонаступників як єдине ціле, спадкове правонаступництво, за певними винятками, є універсальним правонаступництвом. Наведене у статті 1216 ЦК України визначення спадкування в сукупності з іншими нормами спадкового права, зокрема статті 1268, яка містить норму про безумовність акту прийняття спадщини, та статті 1281, якою закріплюється правило про відповідальність спадкоємців за борги спадкодавця, дає підстави для висновку, що закликання кожного зі спадкоємців до спадкування стосується усієї спадкової маси. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України). За нормою частини 4 статті 65 Сімейного кодексу України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Отже ураховуючи, що відповідач в період проживання однією сім`єю зі спадкодавцем уклала з АТ «КБ «Приватбанк» кредитний договір, а кошти, отримані на виконання даного договору, були вкладені у придбання спірної квартири, 74/100 частин якої є спадковим майном, до складу спадщини входить також відповідна частка зобов`язання за даним кредитним договором, розмір якого визначається на день смерті спадкодавця. Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази згідно вимог статей 77-80 цього Кодексу мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми. Зважаючи на предмет зустрічного позову, яким є зокрема вимоги про стягнення частини боргового зобов`язання за кредитним договором, доказуванню у даній справі підлягає розмір невиконаного кредитного зобов`язання станом на [INFO] (день смерті спадкодавця). Водночас остаточна редакція зустрічного позову (т. а.с. 40-46) не містить обґрунтованого розрахунку сум невиконаного кредитного зобов`язання на день смерті спадкодавця і належних доказів, на підставі яких можливо було б встановити розмір зобов`язання за кредитним договором, яке входить до складу спадщини, відповідачем не надано. Суд не приймає до уваги та відхиляє наведені у зустрічному позові розрахунки витрат по кредиту як такі, що суперечать встановленим обставинам (містять платежі, які були сплачені у шлюбі зі спадкодавцем), здійснені в іноземній валюті та за незрозумілою формулою. За таких обставин вимоги зустрічного позову про компенсацію Ѕ частини боргового зобов`язання по кредитному договору суд визнає недоведеними та відмовляє у їх задоволенні. Не доведені належними, достатніми та достовірними доказами і вимоги зустрічного позову про компенсацію позивачем 1/2 частини коштів, вкладених у ремонт автомобіля Ауді-100, на загальну суму 3 139,53 дол. США та у будівельні роботи на об`єкті незавершеного будівництва на загальну суму 3 601,31 дол. США та 750 грн., а вимоги про урахування при поділі спадщини спільних витрат подружжя на утримання спадкового майна взагалі є неприйнятними з огляду на законодавство. За положенням частини 1 статті 62 Сімейного кодексу України майно, що є особистою приватною власністю дружини чи чоловіка, може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо таке майно за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Ураховуючи, що визначення вартості майна потребує спеціальних знань, належним доказом його істотного збільшення у своїй вартості може бути висновок експертизи, проте такого висновку суду не надано, а відтак є бездоказовими ствердження відповідача про виникнення у неї права спільної власності на інше майно, яке належало спадкодавцю. За положеннями частини статті 1278 ЦК України кожен зі спадкоємців має право на виділ його частки в натурі. Реалізувати це право спадкоємці можуть за взаємною згодою, шляхом укладення договору або в судовому порядку. Ураховуючи, що спірна квартира не може бути поділена в натурі, оскільки неможливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири, вона не може бути поділена у спосіб, про який просить відповідач [PERSON] (шляхом визначення площі квартири, яка переходить у її власність), а по іншому сторони питання не ставлять. За таких обставин вирішити спір можливо лише шляхом визначення ідеальних часток кожного зі спадкоємців у спадковому майні. Отже за результатами оцінки наведених сторонами аргументів і наданих ними доказів, зважаючи на принцип рівності часток спадкоємців у спадщині (частина 1 статті 1278 ЦК України), суд визнає за відповідачем [PERSON] як за пережившою дружиною право власності на 26/100 частин квартири [ADDRESS] та на 37/100 її частин в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка, тобто в цілому на 63/100 частин даної квартири, а за позивачем [PERSON] - на 37/100 частин квартири в порядку спадкування за законом після смерті її батька. З огляду на недоведеність розміру боргових зобов`язань спадкодавця за кредитним договором, суд вбачає підстави для визнання зобов`язань [PERSON] перед АТ «КБ «Приватбанк» спільними зобов`язаннями її та спадкодавця [PERSON] , що в подальшому може бути підставою для заявлення вимог про відшкодування позивачем частини сплачених на виконання даного договору сум. Також суд визнає за кожним зі спадкоємців право власності на Ѕ частину земельної ділянки, розташованої у Садовому товаристві «Житловик» на території Садівської сільської ради Баришівського району Київської області, Ѕ частину будівельних матеріалів та конструктивних елементів незавершеного будівництвом садового будинку з надвірними спорудами готовністю 58%, розташованого за вищевказаною адресою, Ѕ частку легкового автомобіля Ауді-100, 2.8., 1992 р.в., д.н.з. [NUMBER] , та Ѕ частку виробничого обладнання, а саме: станка рейсмусового СРБ-7; станка-фуганка; станка фрезерного універсального вертикального. ІV. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України суд здійснює розподіл судових витрат між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За результатом здійсненого судом математичного підрахунку встановлено, що позивачем понесено витрат, пов`язаних з розглядом даної справи, на загальну суму 4 690,88 грн., відповідачем - на суму 4 387,90 грн., а третьою особою - на суму 1 820,24 грн. Водночас жодна зі сторін даної справи належним чином не визначила ціну свого позову, що позбавляє суд можливості виконати вимоги статті 141 ЦПК України, у зв`язку розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється. На підставі викладеного,

Outcome: partial