Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-07 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила недійсним генеральний кредитний договір № 014/05/641 від 10 квітня 2008 року та укладених до цього договору кредитних договорів № 014/05/641/1 від 15 квітня 2008 року, № 014/05/641/2 від 18 квітня 2008 року, № 014/05/641/3 від 12 червня 2008 року та додаткові угоди, укладені у межах цих договорів у зв`язку із їх не підписанням нею. В обґрунтування позову вказано, що вона, з метою отримання кредитних коштів для закупки товарів, разом з [PERSON] як поручителем, домовилися з відповідачем про умови та порядок отримання валютного кредиту, проте примірники договорів банк ні позичальнику, ні поручителю на руки не надав. У подальшому, після укладення договорів відступлення, право вимоги по договорам, яких, як стверджує позивач, вона та третя особа у справі не укладали, отримав ПАТ «Комерційний індустріальний банк». Про суттєву різницю у підписах позивач дізналася 11 березня 2020 року при ознайомленні у Глибоцькому районному суді Чернівецької області. Відповідач АТ «Райффазен Банк Аваль» не визнав позов, зазначив у відзиві, що доводи позивача не відповідають дійсності, вона не вказує у матеріалах якої справи вона ознайомилася 11 березня 2020 року з кредитними договорами, із позовами про визнання недійсним договору іпотеки, кредитного договору, договору поруки та додаткових угод, про дострокове розірвання кредитного договору та додаткових угод до АТ «Райффайзен Банк Аваль» вона зверталася неодноразово, судовими рішеннями щодо розгляду яких встановлювалися обставини підписання кредитних договорів, що не потребує повторного доказування і встановлення, належним відповідачем ПАТ «Комерційний індустріальний банк», а також представник вказав, що позивач пропустила строк позовної давності. Відповідач ТОВ «ФК «Укрфінанс груп» у відзиві також не визнав позов, вказував, що позивачем не доказано невиконання банком вимог Закону про надання повної інформації про умови кредитування, сукупну вартість кредиту тощо, укладення договорів відступлення прав вимог не заборонено і не суперечить законодавству, дане звернення до суду із позовом є черговою спробою не повертати борг за кредитними договорами та чинити перешкоди його поверненню. ІІ. Процесуальні дії. 16 березня 2020 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі судді, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 17 березня 2020 року у справі відкрито провадження для розгляду у спрощеному порядку з викликом сторін. 26 травня 2020 року засобами поштового зв`язку до суду надійшло клопотання про призначення судової почеркознавчої і судової технічної експертизи. 29 травня 2020 року надійшов відзив від відповідача АТ «Райффазен Банк Аваль». 01 червня 2020 року надійшов відзив від відповідача ТОВ «ФК «Укрфінанс груп». 23 вересня 2020 року ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання позивача про призначення судової почеркознавчої і судової технічної експертизи. У судове засідання сторони, їхні представники не з`явилися, представник відповідача АТ «Райффазен Банк Аваль» у відзиві просив розглядати справу без його участі. Інші, окрім вищевказаних, заяви по суті та з процесуальних питань до суду не надходили. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 03 липня 2014 року у справі № 2-894/11, яке набрало законної сили 27 серпня 2014 року на підставі ухвали Апеляційного суду Чернівецької області (реєстраційні номери у ЄДРСР 39712163, 51594086), присуджено стягнути у солідарному порядку з [PERSON] і [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором № 014/05/641 від 10 квітня 2008 року у розмірі 1 696 575, 64 грн, встановлено, що згідно з генеральним кредитним договором № 014/05/641 від 10 квітня 2008 року та укладених у межах цього договору кредитних договорів № 014/05/641/1 від 15 квітня 2008 року, №014/05/641/2 від 18 квітня 2008 року, № 014/05/641/3 від 12 червня 2008 року [PERSON] отримала в Чернівецькій обласній дирекції ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» кредитні кошти в сумі: - 20 000, 00 доларів США за кредитним договором № 014/05/641/1 від 15 квітня 2008 року терміном на 84 місяці, зі сплатою 14 % річних. - 70 000, 00 доларів США за кредитним договором № 014/05/641/2 від 18 квітня 2008 року терміном на 84 місяці, зі сплатою 14 % річних. - 48 000, 00 доларів США за кредитним договором № 014/05/641/3 від 12 червня 2008 року терміном на 82 місяці, зі сплатою 15 % річних. Договір поруки № 014/05/641/293 від 10 квітня 2008 року, укладений [PERSON] , який поручився перед кредитором (позивачем) за виконання [PERSON] обов`язків за кредитними договорами. Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 08 листопада 2012 року у цивільній справі № 2-1172/12 (реєстраційний номер у ЄДРСР27346362), що набрало законної сили 25 грудня 2012 року, яким відмовлено у задоволенні позову [PERSON] і [PERSON] про дострокове розірвання кредитних договорів, встановлено, що [PERSON] укладено генеральний кредитний договір, додаткові договори, за якими вона отримала у Чернівецькій обласній дирекції ВАТ «Райффайзен банк Аваль» кредитні кошти в сумі 20 000, 00 доларів США за кредитним договором № 014/05/641/1 від 15 квітня 2008 року терміном на 84 місяці зі сплатою 14 % річних; 70 000, 00 доларів США за кредитним договором № 014/05/641/2 від 18 квітня 2008 року терміном на 84 місяці, зі сплатою 14 % річних; 48 000, 00 доларів США за кредитним договором № 014/05/641/3 від 12 червня 2008 року терміном на 82 місяці зі сплатою 15 % річних, а також [PERSON] договору поруки № 014/05/641/293 від 10 квітня 2008 року, Проте, у зв`язку із настанням міжнародної фінансової кризи та розповсюдженням кризових явищ на економіку України [PERSON] не в змозі своєчасно розрахуватися з банком по отриманому нею кредиту, відсотках за користування кредитом, також вона повинна сплачувати пеню по 0,1 % за прострочення платежів не тільки основному боргу, а також і за прострочення платежів по відсотках за користування кредитом, що лягає тяжким тягарем на її діяльність і є кабальними договірними зобов`язаннями. Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 березня 2014 року у справі 725/7319/13-ц (реєстраційний номер у ЄДРСР 37860678) за позовом [PERSON] , [PERSON] до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Чернівецької обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсним кредитного договору, договору поруки та додаткових угод, відмовлено у задоволені вказаного позову. Так, судовим рішенням від 25 березня 2014 року встановлено, що в укладеному сторонами [PERSON] , [PERSON] і банком 10 квітня 2008 року генеральному кредитному договорі № 014/05/641 в мінімально необхідній кількості були викладені умови кредитування, які, в подальшому, в укладених кредитних угодах були деталізовані, із якими [PERSON] була ознайомлена. Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07 травня 2013 року у справі № 725/1853/13-ц (реєстраційний номер у ЄДРСР 31068124), яке набрало законної сили 20 травня 2013 року, відмовлено у задоволенні позову [PERSON] , [PERSON] до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсним генерального кредитного договору № 014/05/641 від 10 квітня 2008 року, укладені до цього договору кредитні договори № 014/05/641/1 від 15 квітня 2008 року, № 014/05/641/2 від 18 квітня 2008 року, № 014/05/641/3 від 12 червня 2008 року, а також договір поруки № 014/05/641/293 від 10 квітня 2008 року та додаткові угоди № 014/05/641/4 від 18 червня 2010 року до кредитного договору № 014/05/641/1/4 від 15 квітня 2008 року, № 014/05/641/2/4 від 18 червня 2010 року до кредитного договору № 014/05/641/2 від 18 квітня 2008 року, № 014/05/641/3/4 від 18 червня 2010 року до кредитного договору № 014/05/641/3 від 12 червня 2008 року про надання дозволу на укладення договору страхування отриманого кредиту, а також додаткові угоди № 014/05/641/1/5 від 29 липня 2010 року до кредитного договору № 014/05/641/1 від 15 квітня 2008 року, № 014/05/641/2/5 від 29 липня 2010 року до кредитного договору № 014/05/641/2 від 18 квітня 2008 року, № 014/05/641/3/5 від 29 липня 2010 року до кредитного договору № 014/05/641/3 від 12 червня 2008 року. Судовим рішенням від 07 травня 2013 року встановлено також, що укладені між сторонами кредитні договори не суперечать нормам цивільного законодавства, відповідають вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину, та спрямовані на реальне настання правових наслідків, суд вважає, що відсутні передбачені ст.ст. 203, 215, 216, 227 ЦК України підстави для визнання вказаних правочинів недійсним. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.3. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до частини першої, шостої ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частиною першою, другою ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до частини четвертої, п`ятої статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, а також не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.. Преюдиціальні факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені в порядку, передбаченому процесуальним законодавством, у процесуальній формі, а тому немає необхідності встановлювати їх знову. Такі правила спрямовані на додержання процесуальної економії в новому процесі. У випадку встановлення певних обставин особам, які беруть участь у справі, не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їх повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що необґрунтованість позову і відмову у задоволенні його вимог. Судом враховуються роз`яснення, надані у пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» про те, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у справі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Виходячи з норм чинного законодавства пропуск строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог і застосовується у разі наявності порушеного права, відсутність порушеного права само по собі є підставою для відмови у задоволенні позову. Оскільки суд, на підставі встановлених судом обставин, що мають значення у справі, прийшов до висновку про необґрунтованість позову, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, заяву представника відповідача АТ «Райффайзен Банк Аваль» про застосування строків позовної давності суд відхиляє. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про необґрунтованість позову. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя . Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). У відповідності до положень статті 141 ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed