Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-25 00:00:00

І. ПРОЦЕДУРА 21.09.2020 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача, який уточнила 20.11.2020 року та просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житлом в будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 29.09.2020 року провадження по справі відкрито. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала заявлений позов та просить його задовольнити. Відповідач [PERSON] до судового засідання повторно не з`явився, повідомлявся належним чином, правом на подання відзиву на позов або будь-якої іншої заяви щодо розгляду справи не скористався. Згідно з ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення заочного рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням вказаного, суд приходить до висновку про наявність підстав у розумінні ч. 1 ст. 280 ЦПК України для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. ІІ. АРГУМЕНТИ (ДОВОДИ) УЧАСНИКІВ СПРАВИ В своїх позовних вимогах позивач посилається на те, що вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування, укладеного 02.12.2002 року. На теперішній час з довідки про зареєстрованих осіб вбачається, що за вказаною адресою з 23.02.2000 року зареєстрований відповідач [PERSON] . При цьому відповідач з травня 2016 року за вказаною адресою не проживає та не з`являється, предметів особистого вжитку та майна відповідача в будинку також немає, комунальні платежі не сплачує. На підставі викладеного, позивач звернулась до суду за захистом своїх прав як власника. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі, правом на подання відзиву або будь-якої іншої заяви по суті спору не скористався. ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ Як встановлено судом, 02.12.2002 року [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар ізольовану квартиру [ADDRESS], про що суду надано відповідний договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори Мельник Л.В. /а.с.9-10/. За відомостями №К4-190762-ф/л про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку за адресою: [ADDRESS] зареєстровані такі особи: [PERSON] , [INFO] , з 23.02.2000 року; [PERSON] , [INFO] , з 26.09.2007 року; [PERSON] , [INFO] , з 23.02.2000 року /а.с.11/. З Акту про фактичне не проживання за місцем реєстрації від 03.09.2020 року, складеного [PERSON] та [PERSON] , підписи яких засвідчені начальником ділянки ЖКС Головчак Н., вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , починаючи з травня 2016 року, не зважаючи на реєстрацію, фактично не проживає [PERSON] /а.с.10/. В судовому засіданні 26.01.2021 року судом було допитано свідка [PERSON] , який підтвердив факт складання ним акту про не проживання від 03.09.2020 року та пояснив суду, що є сусідом позивачки та протягом 4-5 років не бачив відповідача у вказаній квартирі. Також 26.01.2021 року в судовому засіданні була допитана свідок [PERSON] , яка суду пояснила, що є тіткою відповідача, оскільки вона є рідною сестрою його батька. Свідок [PERSON] зазначила, що останній раз бачила племінника за вказаною адресою в лютому-березні 2016 року, знає що він закінчив економічний ВНЗ, у нього була дівчина та він хотів жити окремо від мами - позивача по справі. Свідок мешкає разом з рідним братом та батьком. Брат є батьком відповідача. Відповідач не провідує ні батька, ні дідуся, де його місце перебування сім`ї невідомо. [PERSON] підтверджує факт не проживання відповідача з 2016 року в квартирі, де він зареєстрований. IV. ПРАВОВІ НОРМИ, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ Суд зазначає, що спірні правовідносини регламентуються положеннями ст. ст. 317, 319, 321, 405 ЦК України. Згідно з ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Положеннями ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. V. ОЦІНКА ДОВОДІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ВИСНОВКИ СУДУ В ході судового розгляду справи встановлено, що позивач є власником квартири за [ADDRESS] , в якій на теперішній час крім позивача зареєстрований також відповідач [PERSON] , який не проживає в квартирі з 2016 року. Матеріали справи не містять доказів, які були б відхилені судом. Оскільки, факт реєстрації відповідача призводить до порушення прав позивача як власника майна, то суд приходить до висновку, що права, свободи та інтереси позивачів порушені, що призвело до правомірного звернення позивача до суду за захистом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені.

Outcome: approved