Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-22 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив суд стягнути з відповідача безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 30 600, 00 доларів США, що згідно з офіційним курсом, встановленим Національним банком України, становить еквівалент у національній валюті 806 911, 56 грн. В обґрунтування позову вказано, що протягом 2012-2014 років відповідач отримала від позивача 30 600 доларів США. У грудні 2014 року позивач звернувся до Корабельного районного суду м. Миколаєва з позовом до [PERSON] про стягнення суми як позики. Справа переглядалася судами різних інстанцій неодноразово та ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 15 березня 2017 року зазначено, що судом встановлено, що у період з 23 березня 2012 року по 11 вересня 2014 року позивачем було перераховано відповідачці через платіжні системи Western Union та MoneyGram кошти в розмірі 23 350, 00 доларів США, також на рахунок [PERSON] у ПАТ «Альфа-Банк» позивачем у період з 09 вересня 2014 року по 10 жовтня 2014 року було перераховано кошти у загальному розмірі 7 250, 00 доларів США, що відповідач не заперечувала. Договір позики сторонами не укладався, інших правових підстав для набуття відповідачем грошових коштів від позивача немає. Відтак оскільки між сторонами відсутні будь-які договірні відносини, а також відсутні будь-які правові підстави для набуття та зберігання даних грошових коштів відповідачем, набуті нею грошові кошти у розмірі 30 600 доларів США за рахунок позивача є безпідставно набутим майном, а тому підлягають поверненню позивачу. Сторона відповідача не скористалася своїм правом на подання відзиву на позов. ІІ. Процесуальні дії та рішення у справі. 23 травня 2017 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 19 червня 2017 року ухвалою судді у справі відкрито провадження після отримання відомостей про зареєстроване місце проживання відповідача /т. І а. с. 47, 48/. 19 червня 2017 року ухвалою суду задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] , із забороною відповідачу, якому вона належить, вчиняти будь-які дії щодо відчуження зазначеної квартири /т. І а. с. 55/. 27 жовтня 2017 року представником позивача подано клопотання про долучення до матеріалів справи доказів, що підтверджують отримання відповідачем грошових коштів від позивача: квитанції про перекази коштів через міжнародну платіжну систему Western Union та MoneyGram та квитанції про перекази на банківський рахунок відповідача, відкритий у ПАТ «Альфа Банк» через міжнародну платіжну систему Swift /т. І а. с. 63-64, 65-186/. На підставі норми пункту 9 частини 1 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 26 лютого 2018 року ухвалою суду встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов, позивачу - строк для подання відповіді на відзив і для відповідача - заперечення на відповідь на відзив, закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до розгляду по суті. 09 липня 2019 року ухвалою суду закрито провадження у справі з посиланням на пункт 3 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки набрало законної сили рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 16 лютого 2016 року, постановлене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав /т. ІІ а. с. 22/ 14 вересня 2020 року ухвалою Київського апеляційного суду скасовано ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 09 липня 2019 року про закриття провадження у справі і направлено справу для продовження розгляду справи до суду першої інстанції. 30 вересня 2020 року матеріали справи надійшли до суду і 01 жовтня 2020 року здійснено автоматизований розподіл справи між суддями. 02 жовтня 2020 року ухвалою судді прийнято справу до свого провадження та призначено підготовче судове засідання. 18 січня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі і призначено до розгляду по суті. 23 лютого 2021 року представник позивача подав до Відділу документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян (загальна канцелярія суду) заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, не заперечує проти постановлення заочного рішення суду, позов підтримує і просить задовольнити. У судове засідання позивач, його представник не з`явилися. Відповідач у судове засідання, про час, дату і місце призначення якого повідомлялася належним чином, не з`явилася, заяви по суті та з процесуальних питань до суду не надходили. На підставі частини першої ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності заперечень позивача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення у справі заочного рішення та задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. ІІІ. Фактичні обставини справи. У період з 23 березня 2012 року по 11 вересня 2014 року позивачем було перераховано відповідачу через платіжні системи Western Union та MoneyGram кошти у розмірі 23 350, 00 доларів США. Крім того, на рахунок [PERSON] у ПАТ «Альфа-Банк» позивачем у період з 09 вересня 2014 року по 10 жовтня 2014 року було перераховано кошти у загальному розмірі 7 250, 00 доларів США. Так, через платіжну систему Western Union [PERSON] отримала від [PERSON] в період з 23 березня 2012 року по 11 вересня 2014 року 21 450,00 доларів США, загальна вартість витрат на здійснення цих переказів становить 1 178, 00 доларів США. Документами, що підтверджують отримання коштів [PERSON] від [PERSON] квитанції про переказ коштів через міжнародну платіжну систему Western Union: 23 березня 2012 року - 400 доларів США, 18 квітня 2012 року - 850 доларів США, 08 травня 2012 року - 300 доларів США, 21 травня 2012 року - 280 доларів США, 02 червня 2012 року - 215 доларів США, 18 липня 2012 року - 300 доларів США, 07 серпня 2012 року - 350 доларів США, 26 вересня 2012 року - 250 доларів США, 19 жовтня 2012 року - 900 доларів США, 05 грудня 2012 року - 400 доларів США, 13 грудня 2012 року - 580 доларів США, 06 лютого 2013 року - 500 доларів США, 21 лютого 2013 pоку - 200 доларів США, 19 квітня 2013 року - 250 доларів США, 25 квітня 2013 року - 300 доларів США, 10 травня 2013 року - 500 доларів США, 12 травня 2013 року - 600 доларів США, 02 квітня 2014 року - 500 доларів CША, 13 квітня 2014 року - 500 доларів США, 16 квітня 2014 року - 250 доларів США, 22 квітня 2014 року - 200 доларів США, 16 травня 2014 року - 200 доларів США, 22 травня 2014 року - 500 доларів США, 23 травня 2014 року - 500 доларів США, 01 червня 2014 року - 400 доларів США, 02 червня 2014 pоку - 400 доларів США, 11 червня 2014 року - 500 доларів США, 11 червня 2014 року - 250 доларів США, 23 червня 2014 року - 1000 доларів США, 03 липня 2014 року - 1400 доларів США, 17 липня 2014 року - 100 доларів США, 17 липня 2014 року - 200 доларів США, 26 липня 2014 року - 200 доларів США, 29 липня 2014 року - 400 доларів США, 11 серпня 2014 року - 500 доларів США, 20 серпня 2014 року - 275 доларів США, 08 вересня 2014 року - 750 доларів США, 10 вересня 2014 року - 750 доларів США, 11 вересня 2014 року - 2000 доларів США, 11 вересня 2014 року - 2500 доларів США /т. І а. с. 65-148/. Через платіжну систему Money Gram 18 червня 2014 року та 23 червня 2014 року [PERSON] отримала від нього 1 900, 00 доларів США, загальна вартість витрат на здійснення переказів становить 37, 99 доларів США. Також документами, що підтверджують отримання коштів [PERSON] від [PERSON] є квитанції про переказ коштів через міжнародну платіжну систему MoneyGram: 19 червня 2014 року - 500 доларів США, 23 червня 2014 року - 1400 доларів США /т. І а. с. 148-151/. Документами, що підтверджують переказ [PERSON] коштів на банківський рахунок [PERSON] , відкритий у ПАТ «Альфа-Банк», через міжнародну платіжну систему SWIFT є квитанції про здійснені перекази: 09 вересня 2014 року - 100 доларів США, 19 вересня 2014 року - 2950 доларів США, 19 вересня 2014 року - 1000 доларів США, 02 жовтня 2014 року - 2450 доларів США, 19 листопада 2014 року - 750 доларів США /т. І а. с. 152-186/. Крім того, на рахунок [PERSON] у ПАТ «Альфа-Банк» ним 09 вересня 2014 року, 11 вересня 2014 року, 19 вересня 2014 року, 02 жовтня 2014 року та 10 жовтня 2014 року було переведено кошти в загальній сумі 7 250, 00 доларів США, загальна вартість витрат на здійснення цих банківських переказів становить 225, 00 доларів США. Заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 18 серпня 2015 року у цивільній справі № 488/6725/14-ц задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики в розмірі 30 600, 00 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ на день ухвалення рішення становить 673 775, 56 грн, фактично понесені витрати щодо безготівкових розрахунків за позикою у розмірі 1 440, 99 доларів США, що еквівалентно 31 728,88 грн, а також судові витрати в розмірі 3 654, 00 грн /т. І а. с. 40-42/. Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 15 грудня 2015 року у цивільній справі № 488/6725/14-ц залишено без задоволення заяву [PERSON] про скасування рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 18 серпня 2015 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики /т. І а. с. 23/. Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 16 лютого 2016 року у цивільній справі № 488/6725/14-ц (провадження № 22-ц/784/410/16) задоволено апеляційну скаргу представника [PERSON] - [PERSON] , скасовано рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 18 серпня 2015 року та ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики /т. І а. с. 12-13/. Апеляційним судом Миколаївської області у своєму рішенні від 16 лютого 2016 року встановлено, що у період з 23 березня 2012 року по 11 вересня 2014 року позивачем було перераховано відповідачці через платіжні системи Western Union та MoneyGram кошти в розмірі 23 350, 00 доларів США, також на рахунок [PERSON] у ПАТ «Альфа-Банк» позивачем у період з 09 вересня 2014 року по 10 жовтня 2014 року було перераховано кошти у загальному розмірі 7 250, 00 доларів США, що відповідач не заперечувала. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 15 березня 2017 року у справі № 6-6517св16 відхилено касаційну скаргу представника [PERSON] - [PERSON] , залишено без змін рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 16 лютого 2016 року /т. І а. с. 8-10/. Наведені рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 16.02.2016 р. і ухвала Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 15.03.2017 р. ґрунтуються та тому, що в період з 23.03.2012 р. по 11.09.2014 р. позивачем [PERSON] було перераховано відповідачці [PERSON] через платіжні системи Western Union та MoneyGram кошти в розмірі 23500 доларів США. Крім того, на рахунок [PERSON] у ПАТ «Альфа-Банк» позивачем у період з 09.09.2014 р. по 10.10.2014 р. було перераховано кошти в загальному розмірі 7250 доларів США. Вказані обставини відповідачка [PERSON] не заперечувала, рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 16.02.2016 не оскаржувала. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 177 Цивільного кодексу України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші. Судом встановлено, що відповідач отримала від позивача у період з 23 березня 2012 року по 11 вересня 2014 року шляхом перерахування грошових коштів через платіжні системи Western Union та MoneyGram кошти в розмірі 23 350, 00 доларів США, на рахунок у ПАТ «Альфа-Банк» у період з 09 вересня 2014 року по 10 жовтня 2014 року - у загальному розмірі 7 250, 00 доларів США. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. При цьому у відповідності до частини першої, другої ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Отже, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого ст. 1212 Цивільного кодексу України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 1212 Цивільного кодексу України, які дають право витребувати у набувача це майно. Отже, норми ст. 1212 Цивільного кодексу України застосовуються до позадоговірних зобов`язань. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. У відповідності до частини четвертої статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, обставини, встановлені рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 16 лютого 2016 року № 488/6725/14-ц не повинні доказуватися при розгляді цієї справи, оскільки у ній беруть участь ті ж сторони, щодо яких вони встановлені. Як було встановлено судами при розгляді справи № 488/6725/14-ц, договір позики сторонами не укладався, під час вирішення спору у справі за позовом [PERSON] з вимогами до [PERSON] про повернення безпідставно набутого майна, судом встановлено, що й інших правових підстав для набуття відповідачем грошових коштів від позивача немає. Таким чином, стороною позивача доведено обставини, на які посилається у позовній заяві, а стороною відповідача вони не спростовані. У відповідності до положень статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, і кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, маючи рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною першою статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про обґрунтованість позову, а відтак про його задоволення. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). У зв`язку із задоволенням позову у повному обсязі, судові витрати у вигляді судового збору на суму 8 320, 00 грн, відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved