Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-16 00:00:00

І. Стислий виклад позицій учасників справи. У липні 2020 року [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Аграрний фонд» (далі по тексту - АТ «Аграрний фонд», відповідач) про визнання звільнення та запису у трудовій книжці незаконними, зміну підстав звільнення, стягнення вихідної допомоги, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та затримки розрахунку при звільненні. Позов обґрунтований такими обставинами. Позивач з 16.01.2020 згідно з наказом № 09-к від 14.02.2020 працював в АТ «Аграрний фонд» на посаді радника голови правління із щомісячною заробітною платою в сумі 74 640 грн. У зв`язку із введенням на всій території України карантинних заходів з метою запобігання поширенню короновірусної хвороби «COVID-19» в товаристві на період з березня по травень 2020 року були введені карантинні заходи, серед яких було запроваджено дистанційну робота. Роботодавець при виплаті позивачеві заробітної плати за травень 2020 року порушив вимоги статті 110 КЗпП України в частині повідомлення даних про структуру нарахування заробітної плати та утримань. Крім того, під час перебування в офісі 14.05.2020 та 26.05.2020 позивачем було встановлено, що відповідач грубо та систематично порушує загальнообов`язкові вимоги противоепідеміологічного характеру, внаслідок чого існувала реальна загроза зараженню небезпечним вірусом. Позивачем 26.05.2020 була подана заява про звільнення на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України у зв`язку із не виконанням роботодавцем законодавства про працю. У зв`язку і відмовою роботодавця прийняти заяву про звільнення вона була надіслана тричі, 01.06.2020, 30.06.2020 та 13.07.2020 цінним листом з описом вкладення. Натомість відповідач звільнив позивача лише з 23.06.2020 на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України, трудову книжку не видав, розрахунків не провів. Позивач вважає формулювання причини його звільнення на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України незаконним та просить змінити його на частину 3 статті 38 КЗпП України відповідно до його заяви від 26.05.2020. Крім того, з урахування заяви про збільшення позовних вимог, просить стягнути з відповідача на його користь 223 800 грн вихідної допомоги, 891 470 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу та затримки розрахунку при звільнення за період з 26.05.2020 по 20.01.2021 та 55 950 грн компенсації за 15 днів невикористаної щорічної відпустки. Заперечуючи проти позову, відповідач у відзиві на позовну заяву вказував, що мав право відмовити позивачеві в розірванні трудового договору на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України, оскільки не визнавав жодних порушень трудового законодавства і заява про звільнення від 26.05.2020 була отримана товариством лише 11.06.2020, що унеможливлює звільнення працівника 11.06.2020 минулою датою, 26.05.2020. Крім того, позивач не міг 26.05.2020 особисто подати заяву про звільнення, оскільки за відомостями електронної пропускної системи цього дня він приміщення офісу не відвідував і заява про звільнення, датована 26.05.2020, була відправлена з поштового відділення смт Шишаки Полтавської області. Дистанційний режим роботи в товаристві був введений лише до 22.05.2020, тому позивач самовільно прийняв рішення працювати поза приміщенням офісу. Заробітна плата позивачеві була виплачена 29.05.2020, а 23.06.2020 - компенсація за 8 днів невикористаної щорічної основної відпустки та 2 днів додаткової, пропорційно до відпрацьованого часу. Відповідач вважає, що позивачем було штучно створено ситуацію щодо неотримання трудової книжки, оскільки в заявах не було вказано конкретної адреси для направлення трудової книжки, а сам позов спрямований на збагачення за рахунок роботодавця. У відповіді на відзив позивач заперечував про повідомлення його відповідачем про скасування запровадженого на час дії карантину порядку виконання ним трудових обов`язків. Відповідач неодноразово ігнорував його заяви про звільнення, а трудову книжку повернув за супровідним листом від 08.09.2020, що перешкодило його працевлаштуванню. Формулювання причини звільнення не змінив, відповідні розрахунки не провів. У запереченнях відповідач вказував, що позивачеві було достеменно відомо про введення карантинних обмежена на робочому місці до 22.05.2020. Також, відповідач неодноразово звертався до позивача із пропозицією забрати трудову книжку особисто, оскільки в його заявах була відсутня адреса, куди необхідно було направити трудову книжку. ІІ. Рух справи, заяви (клопотання) учасників справи та процесуальні дії суду. Ухвалою суду від 30.07.2020 позов залишено без руху (т. 1, а. с. 31, 32). Ухвалою суду від 27.10.2020 відкрито спрощене позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін; витребувано у відповідача докази (т. 1, а.с. 40-42). 22.01.2021 позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог (т. 1, а. с. 56). 28.01.2021 від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву (т. 1, а. с. 58-238). 16.02.2021 від позивача до суду надійшла відповідь на відзив та клопотання про витребування оригіналів письмових доказів (т. 2, а. с. 1-6). Ухвалою суду від 10 червня 2021 року задоволено заяву представника позивача [PERSON] про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції (т. 2, а. с. 60). 17.06.2021 судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом. З 16.01.2020 [PERSON] відповідно до наказу № 09-к від 14.01.2020 був прийнятий на роботу на посаду радника голови правління в публічне акціонерне товариство «Аграрний фонд» з посадовим окладом у розмірі 62 200 грн (т. 1, а. с. 80-82). На виконання вимог статті 30 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення та постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» розпорядженням № 2 в. о. голови правління І. Г. Баришева від 13.03.2020 в ПАТ «Аграрний фонд» були запроваджені особливі умови та режим праці на період з 16 по 27 березня 2020 року, відповідно до якого для підлеглих працівників установлювався дистанційний (надомний) режим роботи, а для працівників, виконання обов`язків яких передбачає перебування в офісі, - режим роботи з 11:00 год. до 16:00 год. (т. 1, а. с. 95). Розпорядженням № 3 від 23.03.2020 на працівників, які виконують роботу дистанційно, було покладено обов`язок щоденно, з 23.03.2020 подавати на електронну пошту безпосереднього керівника звіт про виконану роботу до 19:00 год. (т. 1., а. с. 96). Розпорядженням № 4 від 24.04.2020 працівників було проінформовано про здійснення роботи дистанційно на період продовження карантину до 11.05.2020 (т. 1., а. с. 97, 98). У подальшому розпорядженням № 5 від 08.05.2020 були внесені зміни в пункт 1.1. розпорядження № 4 від 24.04.2020 щодо строку здійснення дистанційної роботи та змінено «11 травня» на «22 травня» (т. 1, а. с. 93). За договором оренди нерухомого майна № 036.17 від 01.11.2017 ТОВ «Аграрний фонд» орендує в ТОВ «Ардіс фінанс» частину нежитлового приміщення в бізнес-центрі «Очаківський» для здійснення свої діяльності, що за адресою: [ADDRESS] (т. 2, а. с. 20-29). Вхід до будівлі обладнаний системою контролю доступу до приміщень та турнікетами та через пропускну систему. З відповіді ТОВ «Ардіс фінанс» № 5 від 25.02.2021 встановлено, що позивач [PERSON] систематично відвідував бізнес-центр «Очаківський» з 11.01.2020 по 14.05.2020 включно. Після 14.05.2020 бізнес-центр «Очаківський» він не відвідував (т. 2, а. с. 16-19). Позивач був відсутній на робочому місці у період з 15.05.2020 по 15.06.2020 (т. 1, а. с. 122). Також про відсутність [PERSON] на роботі з 09:00 год до 18:00 год. були складені акти 22.05.2020, 25.05.2020, 26.05.2020, 27.05.2020, 28.05.2020, 29.05.2020, 01.06.2020, 02.06.2020, 03.06.2020, 04.06.2020, 05.06.2020, 09.06.2020, 10.06.2020, 11.06.2020, 12.06.2020, 15.06.2020, 16.06.2020, 17.06.2020, 18.06.2020, 19.06.2020, 22.06.2020, 23.06.2020 (т. 1, а. с. 100-121). 27.05.2020 відповідач направив позивачеві листа № 05-88/4/1353 з вимогою надати відомості про причини його відсутності на роботі з 15.05.2020 та/або негайно прибути на робоче місце. Лист отриманий позивачем (т. 1, а. с. 123-125). Лист з аналогічною вимогою направлений позивачеві 05.06.2020 та отриманий 12.06.2020 (т. 1, а. с. 126-128). 01.06.2020, на телефонний дзвінок працівника управлінням по роботі з персоналом АТ «Аграрний фонд» [PERSON] пояснив, що на час карантину з метою збереження власного здоров`я на роботу з`являтися не буде та вважає, що йому надано можливість працювати поза межами приміщення АТ «Аграрний фонд» (т. 1, а. с. 107). 26.05.2020 позивач із смт Шишаки надіслав заяву про звільнення з роботи у зв`язку з порушенням законодавства про працю з боку роботодавця за частиною 3 статті 38 КЗпП України з 26.05.2020, яка отримана відповідачем 11.06.2020 (т. 1, а. с. 14-16). У відповідь відповідач надіслав позивачеві листа № 05-22/4/1471 від 18.06.2020, в якому зазначив, що його заява про звільнення від 26.05.2020 не містить фактів та доказів порушення АТ «Аграрний фонд» законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору і будь-яких порушень зі своєї сторони не визнав. Вказав, що заява про звільнення отримана 11.06.2020, а тому роботодавець не наділений правом самовільно змінювати дату та підстави звільнення. Одночасно просив надати письмові пояснення щодо відсутності позивача на роботі та надати підтверджуючі документи. Лист отриманий [PERSON] 19.06.2020 (т. 1, а. с. 135-138). У свою чергу позивач повторно, 30.06.2020 надіслав відповідачеві листа, в якому просив виплатити йому невиплачену заробітну плату, виплату за невикористану відпустку, вихідну допомогу, усі компенсаційні виплати, відшкодування за час проведення розрахунку/вимушеного прогулу, невиплачену матеріальну допомогу у зв`язку із відпусткою та направити йому цінним листом з описом на його адресу: [ADDRESS] копію наказу про звільнення, трудову книжку та інші документи за переліком (т. 1, а. с. 22, 23, 145, 146). Цей лист отриманий роботодавцем 02.07.2020 (т. 1, а. с. 24). Лист з аналогічними вимогами був направлений відповідачеві 13.07.2020 (т. 1, а. ч. 151-152). Наказом № 335-к від 23.06.2020 позивач був звільнений із займаної посади радника голови правління з 23.06.2020 відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України з виплатою грошової компенсації за 8 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 16 січня 2020 року по 21 травня 2020 року та 2 календарних днів щорічної додаткової відпустки з особливий характер праці за період з 16 січня 2020 року по 21 травня 2020 року (т. 1, а. с. 83). До трудової книжки позивача був внесений запис № 29 про звільнення з 23.06.2020 на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України (т. 1, а. с. 86, 87). 23.06.2020 відповідач перерахував позивачеві кошти в сумі 18 109,36 грн (т. 1, а. с. 12) та направив повідомлення про звільнення з роботи 23.06.2020 з пропозицією прибути до товариства для отримання трудової книжки. Це повідомлення отримане позивачем 26.06.2020. (т. 1, а. с. 138-141). Пропозиція прибути до товариства для отримання трудової книжки була висловлена відповідачем у листах від 23.07.2020 за № 005-22/4/1804 (т. 1, а. с. 148), 27.08.2020 за № 05-22/4/2113 (т. 1, а. с. 154). Трудова книжка направлена позивачеві листом від 08.09.2020 за № 05-22/4/2199 та отримана 12.09.2020 (т. 1, а. с. 157-160). ІV. Зміст спірних правовідносин, норми права і мотиви їх застосування. Трудові відносини всіх працівників регулюються Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України). Згідно з пунктом 4 статті 36 КЗпП України однією із підстав припинення трудового договору є його розірвання з ініціативи працівника (статті 38, 39 цього Кодексу). Відповідно до статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. За змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися. Аналогічний висновок зазначений у постановах Верховного Суду України від 22 травня 2013 року в справі № 6-34цс13, Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 754/1936/16-ц, від 22 квітня 2020 року в справі № 199/8766/18, від 16 грудня 2020 року в справі № 127/32612/18. Судом встановлено, що заява позивача від 26.05.2020 про звільнення на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України отримана відповідачем 11.06.2020. Конкретних фактів порушення відповідачем законодавства про працю в заяві позивачем на вказано. Посилання позивача на порушення відповідачем протиепідеміологічних заходів спростовується наявними в матеріалах справи наказами ПАТ «Аграрний фонд» № 39 від 26.02.2020, відповідно до якого в офісних приміщеннях товариства та відділах в областях були запроваджені заходи щодо профілактики та запобігання занесення та поширення гострих респіраторних вірусних інфекцій, а саме: опитування працівників на предмет захворювання та направлення до медичного закладу в разі виявлення ознак захворювання, часте миття рук та використання дезінфікуючих розчинів, щоденне провітрювання кабінету, щоденне прибирання приміщень з використанням дезінфікуючих розчинів тощо (т. 1, а. с. 88-90) та № 56 від 17.03.2020, відповідно до якого в офісних приміщеннях товариства та у відділах в областях був затверджений план заходів щодо запобігання занесенню і поширенню гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом COVID-19 (т. 1, а. с. 92-94). Крім того, працівники були переведені на дистанційну роботу у період з 16.03.2020 по 22.05.2020 (т. 1, а. с. 88-99). Отже, доводи позивача щодо порушення роботодавцем трудового законодавства та умов колективного договору не знайшли свого підтвердження. Крім того, стаття 47 КЗпП України передбачає обов`язок роботодавця видати працівникові трудову книжку у день звільнення, а стаття 116 КЗпП України - встановлює обов`язок роботодавця провести розрахунок з працівником у день звільнення, останнім робочим днем - є день звільнення. Тому, працівник не може бути звільнений у день, який передує дню видання роботодавцем наказу про звільнення. Працівник може бути звільнений з підстав, передбачених КЗпП України, лише у день видання наказу роботодавця або у будь-який наступний день за днем видання наказу по звільнення. Тобто, роботодавець не міг звільнити позивача 26.05.2020, оскільки, по-перше, не визнавав факту порушення вимог трудового законодавства, а по -друге, отримав заяву про звільнення лише 11.06.2020, що унеможливлювало звільнення його 26.05.2020. Суд погоджується з формулюванням причини звільнення позивача за пунктом 4 частини 1 статті 40 КЗпП України з огляду на таке. Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової дисципліни. Трудова дисципліна - це система правових норм, що регулюють внутрішній трудовий розпорядок, встановлюють трудові обов`язки працівників та роботодавця, визначають заохочення за успіхи в роботі й відповідальність за невиконання цих обов`язків. За приписами частини першої статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано один з таких заходів стягнення:1) догана; 2) звільнення. Згідно з пунктом 4 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснив судам, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Судом установлено, що дистанційний режим роботи був запроваджений розпорядженнями роботодавця на період з 16.03.2020 по 22.05.2020, про що достеменно було відомо позивачеві. Відповідно до частини 1, 11 статті 60-2 КЗпП України дистанційна робота - це форма організації праці, за якої робота виконується працівником поза робочими приміщеннями чи територією власника або уповноваженого ним органу, в будь-якому місці за вибором працівника та з використанням інформаційно-комунікаційних технологій. На час загрози поширення епідемії, пандемії, необхідності самоізоляції працівника у випадках, встановлених законодавством, та/або у разі виникнення загрози збройної агресії, надзвичайної ситуації техногенного, природного чи іншого характеру дистанційна робота може запроваджуватися наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу без обов`язкового укладення трудового договору про дистанційну роботу в письмовій формі. Тобто, починаючи з понеділка 25.05.2020 позивач мав приступити до виконання своїх трудових обов`язків в офісі АТ «Аграрний фонд» в бізнес-центрі «Очаківський», що за адресою: [ADDRESS] . Позивачем не заперечується, що він з 15.05.2020 по 23.06.2020 включно не виходив на роботу в офіс, що підтверджується актами про відсутність на роботі, відповіддю орендодавця ТОВ «Ардіс фінанс» № 5 від 25.02.2021. Доказів поважності причин відсутності позивач суду не надав. Посилання на продовження карантину на державному рівні до 22.06.2020 не заслуговують на увагу, оскільки запровадження дистанційної форми роботи на період введення карантину носить рекомендаційний характер та вводиться на підприємстві за наказом власника. Враховуючи, що зазначена позивачем підстава звільнення відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України, тобто порушення роботодавцем трудового законодавства, не підтверджена позивачем та не була визнана відповідачем, а змінювати правову підставу розірвання трудового договору останній був не в праві, він законно відмовив [PERSON] у звільненні на підставі частини третьої статті 38 КЗпП. Разом з тим, у зв`язку із нез`явленням позивача на роботу без поважних причин з 15.05.2020 по 23.06.2020 його було правомірно звільнено на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України, оскільки трудовий договір не було розірвано в строк з 26.05.2020 та з підстав, про які просив позивач. На підставі викладеного підстави для зміни формулювання причини звільнення відсутні. Виплата вихідної допомоги при звільненні регулюється статтею 44 КЗпП України. У разі, коли працівник правомірно звільнений відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України, вихідна допомога йому не виплачується. Колективним договором ПАТ «Аграрний фонд» на 2016-2019 роки також не передбачена виплата вихідної допомоги у разі звільнення відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України (т.1, а. с. 184-181), а тому позовні в частині стягнення вихідної допомоги задоволенню не підлягають. Відповідно до статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Статтею 6 Закону України «Про відпустки» та п. 5.9.1. колективного договору передбачена щорічна основна відпустка тривалістю 24 календарних днів (т.1, а. с. 187). Статтею 7 Закону України «Про відпустки» та додатком 4 до колективного договору для радника голови правління передбачена додаткова щорічна відпустка за особливий характер праці тривалістю 7 календарних днів (т.1, а. с. 207). Розрахунок компенсації за невикористані щорічні відпустки та середнього заробітку здійснюється відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (далі - Порядок). Відповідно до пункту 7 Розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки. Святкові та неробочі дні (стаття 73 Кодексу законів про працю України), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються. Враховуючи, що дистанційний режим роботи був запроваджений на підприємстві до 22.05.2020 і позивач мав право не перебувати на робочому місці, роботодавець правомірно обрахував кількість днів невідбутої щорічної відпустки, яка має бути компенсована грошима, та становить 8 календарних днів за період роботи з 16 січня 2020 року по 22 травня 2020 року (24 / (366-11) х (15 +29+31+30+22) = 8,58 календарних днів щорічної додаткової відпустки. Також вірно розрахована і кількість днів додаткової щорічної відпустки, що підлягає компенсації, а саме: (7 / (366-11) х (15 +29+31+30+21) = 2,48 = 2. Даними розрахунками спростовані позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення компенсації за 15 днів щорічної основної відпустки. Між тим, позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення середнього заробітку за затримку видачі трудової книжки підлягають частковому задоволенню. Так, згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Статтею 48 КЗпП України визначено, що трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Відповідно до пунктів 2.4., 2.5. Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соціального захисту населення від 29 липня 1993 року № 58 (далі - Інструкція), Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження); з кожним записом, що заноситься до трудової книжки на підставі наказу (розпорядження) про призначення на роботу, переведення і звільнення, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особистій картці (типова відомча форма N П-2, затверджена наказом Мінстату України від 27 жовтня 1995 р. N 277), в якій має повторюватися відповідний запис з трудової книжки (вкладиша). Відповідно до пункту 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Згідно з пунктом 4.1 Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органа працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції. Згідно з пунктом 4.2. Інструкції якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Частиною п`ятою статті 235 КЗпП України передбачено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Отже, для застосування цієї норми права необхідна наявність таких умов: затримка у видачі трудової книжки; вина власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Сторонами не заперечується та підтверджено матеріалами справи, що 02.07.2020 відповідач отримав від позивача листа від 30.06.2020 з вимогою виплатити йому невиплачену заробітну плату, виплату за невикористану відпустку, вихідну допомогу, усі компенсаційні виплати, відшкодування за час проведення розрахунку/вимушеного прогулу, невиплачену матеріальну допомогу у зв`язку із відпусткою та направити йому цінним листом з описом на його адресу: [ADDRESS] копію наказу про звільнення, трудову книжку та інші документи за переліком (т. 1, а. с. 22, 23, 145, 146). Трудова книжка була направлена лише листом від 08.09.2020. Знаючи адресу позивача, на яку необхідно направити запитувані документи, відповідач зволікав з їх направленням. На думку суду вина роботодавця у затримці видачі наказу про звільнення та трудової книжки є доведеною. Тобто, відповідач має компенсувати позивачеві його середній заробіток за час вимушеного прогулу обумовленого затримкою видачі копії наказу про звільнення та невидачею трудової книжки за період з 03.07.2020 по 07.09.2020. Згідно з абз. 1 п. 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Робочі дні розраховані відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 29.07.2019 № 1133/0/206-19 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік». Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Розмір заробітної плати за два останні календарні місяці перед звільненням, тобто за березень-квітень місяці 2020 року становила 149 280 грн (74 640 х2), що підтверджується довідкою № 54 від 14.05.2020 (т.1, а. с. 10). У березні та квітні 220 року по 21 робочих днів, а разом - 42. Звідси, середньоденна заробітна плата станом на день звільнення становить 3 554,29 грн (149 280 /42). Часом вимушеного прогулу є кількість робочих днів за період з 03.07.2020 по 07.09.2020, тобто 46 робочих днів (21+20+5). Звідси сума середнього заробітку за час затримки розрахунку за цей період складає 163 497,34 грн (3 554,29 х 46). На підставі викладеного вище позов підлягає частковому задоволенню. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. За правилом, встановленим статтею 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки позов задоволено в сумі 163 497,34 грн, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у сумі 1 634,97 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial