Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-08 00:00:00

І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ. Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Позовна заява обґрунтована тим, що позивачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло належить квартира квартирою [ADDRESS] . Однак згодом з`ясувалось, що за вказаною адресою зареєстрований відповідач [PERSON] , який не мешкає за вказаною адресою більше року. Позивачу відомо що на теперішній час відповідач мешкає за адресою: [ADDRESS] . Оскільки відповідач перебуває на реєстраційному обліку в квартирі, яка належить на праві власності позивачу, то це порушує його законні права на володіння, користування та розпорядження нерухомістю. ІІ. ЗАЯВИ (КЛОПОТАННЯ) УЧАСНИКІВ СПРАВИ. Від позивача на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без їх участі. На задоволенні позовних вимог наполягає. В разі неявки відповідача в судове засідання не заперечує проти ухвалення судом заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, місце та час проведення судового засідання повідомлявся судом належним чином. Про поважність причин неявки суд не повідомив, заяв чи клопотань на адресу суду не надходило. Відповідно до вимог ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН. [PERSON] на праві приватної власності належить квартира у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору дарування та свідоцтвом про право власності від 12.09.2005 року №587-р /а.с.6-10/. Згідно довідки голови правління ОСББ «Вакуленчука106» від 05.10.2021 року судом встановлено, що [PERSON] не проживає в квартирі [ADDRESS] з 2012 року /а.с.11/. ІV. МОТИВИ СУДУ ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА. Згідно ст.10\~ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст.\~12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 15 Цивільного кодексу України\~передбачає право на захист цивільних прав та інтересів, а саме кожна особа має право па захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 Цивільного кодексу України\~передбачає захист цивільних прав та інтересів судом, а саме кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення правовідносин. Згідно ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 5\~ст. 263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно\~ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч. 1\~ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно\~ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно\~ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно\~ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014\~\~№ 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України,\~статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі\~статті 391 ЦК\~не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями\~71,\~72,\~109,\~110,\~116 Житлового кодексу Української РСР\~(далі -\~ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої\~статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Відповідно до абзаців 9 та 10 пункту 26 Правил реєстрації місця проживання затверджених\~постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 № 207\~зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі (у разі реєстрації місця проживання в гуртожитку навчального закладу на час навчання), відчуження житла та інших визначених законодавством документів). Виходячи з того, що\~Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення\~ст. 7 цього Закону\~підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Враховуючи вищевикладене, той факт, що відповідач у будинку не мешкає, вирішити питання в позасудовому порядку не представляється можливим, у добровільному порядку відповідач не виявив бажання знятися з реєстрації, що у свою чергу приводить до порушення прав позивачів і перешкоджає їй належним чином користуватися та розпоряджатися власністю, позивач несе додаткові витрати по утриманню будинку, тому суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги та визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України та ЗУ «Про судовий збір» з відповідача на користь держави також слід стягнути судовий збір у розмірі 908 гривень 00 копійок.

Outcome: approved