Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-05 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив зобов`язати відповідача надіслати йому засобами поштового зв`язку інформацію про суму та дату останнього нарахування грошових коштів у квітні 2002 року від «Visage Advertising limited» на рахунок [PERSON] № [NUMBER] , відкритого у ПрАТ «Правекс Банк». В обґрунтування позову вказано, що 10 жовтня 2019 року позивач звернувся до банку із заявою про надання інформації про дату у квітні 2002 року, коли від «Visage Advertising limited» на рахунок № [NUMBER] , відкритого у ПрАТ «Правекс Банк» позивачем, було перераховано грошові кошти. Проте відповідь на своє письмове звернення позивач не отримав від банку, як він стверджує. У своєму відзиві стороною відповідача позов не визнано і зазначено, що 08 листопада 2019 року на адресу позивача банком було направлено листа № 6425/09-01-4-1 у відповідь на його звернення від 10 жовтня 2019 року. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 24 липня 2020 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю 27 липня 2020 року та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 31 липня 2020 року у справі відкрито провадження для розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін у судове засідання. 15 жовтня 2020 року від відповідача до суду надійшов відзив на позов. 29 жовтня 2020 року засобами поштового зв`язку до суду надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи. ІІІ. Фактичні обставини справи. 10 жовтня 2019 року [PERSON] засобами поштового зв`язку направив до АТ «Правекс Банк» заяву, датовану 01 жовтня 2019 року, у якій просив надіслати йому поштою на його поштову адресу (Київ-02175, до запитання, [PERSON] ) довідку про дату останнього у 2002 році нарахування та надходження грошових коштів від «Visage Advertising limited» на його рахунок № [NUMBER] , відкритий у відділенні ПрАТ «Правекс Банк», розташованому по вул. Солом`янська, буд. 19, у м. Києві. Заяву [PERSON] адресат отримав поштою 16 жовтня 2019 року, зареєструвавши за вх. № 414Г. 08 листопада 2019 року, згідно з копією списку згрупованих листів з рекомендованими повідомленнями за штрихкодовим ідентифікатором 0102120294927, банк направив відповідь листом від 08 листопада 2019 року за вих. 6425/09-01-4-1 [PERSON] на його заяву. Відповідно до змісту листа від 08 листопада 2019 року, банк роз`яснив, що запитувану інформацію можна замовити та отримати у відділенні банку за умови ідентифікації. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Відповідно до положень Закону України «Про звернення громадян», громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Згідно з статтею 5 Закону України «Про інформацію», кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Статтею 20 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів. Судом встановлено, що на отриману 16 жовтня 2019 року заяву позивача банк надав відповідь листом, датованим 08 листопада 2019 року, який був направлений цього ж дня засобами поштового зв`язку на вказану заявником адресу для листування (Київ -02175 , до запитання, [PERSON] ) з рекомендованим повідомленням з штрихкодовим ідентифікатором 0102120294927. За частиною другою статті 20 Закону України «Про інформацію», будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом. Відповідно до частини першої, другої статті 21 вказаного Закону, інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, якою є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом, а також таємна та службова інформація. Відносини, пов`язані з правовим режимом конфіденційної інформації, регулюються законом. Частиною третьою статті 21 Закону України «Про інформацію» визначено, що порядок віднесення інформації до таємної або службової, а також порядок доступу до неї регулюються законами. У відповідності до статті 60 Закону України «Про банки та банківську діяльність», інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку, є банківською таємницею, до якої належать відомості про банківські рахунки клієнтів, у тому числі кореспондентські рахунки банків у Національному банку України, і операції, які були проведені на користь чи за дорученням клієнта, здійснені ним угоди. Правила зберігання, захисту, використання та розкриття банківської таємниці, затверджені Постановою Правління Національного банку України 14 липня 2006 року № 267, зареєстровані У Міністерстві юстиції України 03 серпня 2006 року за № 935/12809, розроблені відповідно до Цивільного кодексу України, Кримінального процесуального кодексу України, Законів України «Про банки і банківську діяльність», «Про Національний банк України», «Про електронні довірчі послуги», «Про електронні документи та електронний документообіг» і визначають вимоги до захисту, зберігання, використання та розкриття інформації, яка містить банківську таємницю. Відповідно до пункту 3.1. Правил № 267, письмовий запит та/або дозвіл клієнта про розкриття інформації, що містить банківську таємницю і власником якої є такий клієнт, складається за довільною формою. Письмовий запит (дозвіл) фізичної особи - клієнта банку підписується цією особою. Її підпис засвідчується підписом керівника банку чи уповноваженою ним особою або нотаріально. Таким чином, клієнт банку може або у відділенні банку звернутися із заявою у довільній формі про розкриття інформації, що містить банківську таємницю і власником якої він є, при цьому його підпис буде засвідчено підписом керівника банку або уповноваженою ним особою на це, або надати банку дозвіл у формі заяви у довільній формі, завірений нотаріально. На письмовий запит власника інформації, що становить банківську таємницю або з його письмового дозволу, банк розкриває таку інформацію в обсязі, визначеному в письмовому запиті або дозволі. Позивач зазначав, що направляв засобами поштового зв`язку заяву про надання інформації про рух коштів на банківському рахунку, і таким же шляхом просив надати йому відповідь. Проте заява, з якою він письмово звертався до банку, не є посвідченою нотаріально. Вищевказана заява позивача була розглянута відповідачем і відповідь з роз`ясненнями щодо порушеного у ній питання була надана. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов необґрунтований і задоволенню не підлягає. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed