Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-07 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог. В липні 2020 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з даним позовом, який обґрунтували тим, що вони є співвласниками житлового будинку [ADDRESS] . З 2005 року [PERSON] зареєстрована та проживала у вказаному будинку, так як колишній власник будинку [PERSON] надав дозвіл на її реєстрацію в будинку, як дружини сина. Від спільного шлюбу [PERSON] та [PERSON] у них народились діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 грудня 2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. В травні 2019 року [PERSON] , забравши дітей та свої речі виїхала з будинку. Будь-які перешкоди у користуванні житловим будинком [PERSON] ніколи не чинились, навіть у випадку, коли остання з`являлась у стані сп`яніння та вчиняла сварки, проживанню не перешкоджали. Вказана обставина свідчить про відсутність поважних причин не проживання у будинку. Крім цього, [PERSON] має поганий стан здоров`я, що потребує додаткових витрат на ліки. Проте, [PERSON] жодним чином не реагує на прохання знятись з реєстрації в будинку, в якому не проживає вже більше року, аби зменшити розмір комунальних платежів, які впливають на бюджет позивачів. З цих підстав позивачі просили визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком, який розташований за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . ІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 31 липня 2020 року було відкрито провадження у цивільній справі та призначено підготовче засідання (а.с.50-51). Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2020 року, занесеною до протоколу судового засідання, було задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про виклик та допит свідків (а.с.110-111). Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 липня 2021 року, занесеною до протоколу судового засідання, було задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] про виклик та допит свідків (а.с.119). Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 липня 2021 року було закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті (а.с.120). ІІІ. Ставлення учасників цивільного процесу до пред`явленого позову. У судовому засіданні представник позивачів [PERSON] підтримала пред`явлений позов та наполягала на його задоволенні. Представник відповідача [PERSON] надала відзив на позовну заяву, яким просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування заперечень проти пред`явленого позову вказала на те, що з 22 лютого 2007 року відповідачі проживали в спірному будинку як члени сім`ї [PERSON] . Після розірвання шлюбу з [PERSON] відповідач разом з дітьми залишилась проживати у вказаному будинку, оскільки вона не має іншого житла у власності. Знайома [PERSON] надала можливість відповідачу та дітям в безкоштовне строкове користування кімнату в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . Проте, вимушено покидаючи спірний житловий будинок, відповідачі залишили в ньому своє майно: холодильник, два телевізори, шафи-купе, кухонні меблі, меблі для передпокою, душову кабіну, двоспальне ліжко, диван-ліжко, два дитячих дивани, набір для ванної кімнати, дитячу шафу, комод, тумбу під телефон, столик для макіяжу, одяг та взуття, посуд. Відповідач не володіє достатніми коштами для того, щоб забезпечити себе та дітей орендованим житлом. Представник служби у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради Тютюн Н.О. при вирішенні спору поклалась на розсуд суду. IV. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є співвласниками житлового будинку [ADDRESS] . Вказана обставина підтверджується копією договорів дарування від 20 лютого 2007 року, посвідчених [PERSON] , державним нотаріусом Бориспільської міської державної нотаріальної контори Київської області, зареєстрованих в реєстрі за №1-339 та №1-336 (а.с.22,24) та копією Витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 04 квітня 2007 року (а.с.23,25). В період часу з 27 вересня 2003 року по 17 січня 2018 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією заочного рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 грудня 2017 року (а.с.28). 18 липня 2020 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила своє прізвище на « [PERSON] » (а.с.79). За змістом будинкової книги для прописки (реєстрації) громадян, які проживають в будинку [ADDRESS] (а.с.15-17), а також довідок, отриманих на запит суду, від реєстраційної служби Бориспільської міської ради (а.с.41-45) [PERSON] , а також неповнолітні: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані як за місцем проживання у вказаному житловому будинку. Між сторонами виникли правовідносини, що регулюються нормами ЖК України та ЦК України. V. Норми права, якими керується суд при вирішенні спору. У відповідності до положення ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до змісту ч.4 ст.9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з ч.1 ст.156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. У відповідності до ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з ч.ч.1-3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За змістом ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. У відповідності до ст.11 СК України кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст.18 СК України держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року, заява № 30856/03, Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine § 41-42). б. норми процесуального права. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. За змістом ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положення ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. VI. Мотиви, якими керується суд при вирішенні спору. За змістом акту обстеження житлово-побутових умов громадянки [PERSON] та її неповнолітньої дочки [PERSON] та малолітніх синів [PERSON] та [PERSON] №110 від 18 вересня 2020 року під час обстеження встановлено, що сім`я [PERSON] дійсно проживає за адресою: [ADDRESS] з 03 вересня 2019 року (а.с.57). В той же час, згідно акту обстеження житлово-побутових умов громадян [PERSON] та [PERSON] №117 від 29 вересня 2020 року на момент відвідування комісією було фактично встановлено, що [PERSON] , неповнолітня [PERSON] та малолітні [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживають (а.с.58). З листа т.в.о. начальника управління патрульної поліції у м. Борисполі вбачається, що 13 квітня 2018 року [PERSON] здійснила виклик на спецлінію «102» та повідомила, що за адресою: [ADDRESS] , невістка, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння вчинила сварку біля будинку з незнайомим чоловіком. За даним фактом патрульними була проведена профілактична бесіда з невісткою щодо недопущення конфліктних ситуацій в подальшому (а.с.34). Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що він знайомий позивача, раніше вони разом працювали та підтримують дружні відносини. Свідок часто відвідує позивача вдома. Свідку відомо про те, що відповідач виїхала з будинку близько трьох років тому. Зі слів позивачів свідку стало відомо про розлучення [PERSON] та [PERSON] . Приблизно два роки тому у позивача з`явилась інша дружина. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона проживає по сусідству з позивачами. Свідку відомо про те, що [PERSON] та [PERSON] проживали разом, пізніше [PERSON] почала випивати. Свідку відомий випадок, коли [PERSON] викликала поліцію у зв`язку з тим, що [PERSON] звинуватила її в крадіжці золота. Мали місце також бійки [PERSON] з її новим знайомим. [PERSON] припинила проживати в даному будинку близько трьох років. Свідок особисто бачила, як відповідач забирала свої речі з будинку. Частину своїх речей вона забрала у вересні 2021 року. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що він часто відвідує будинок позивачів. В цьому році свідок особисто бачив як відповідач забирала свої речі з будинку. Свідку не відомо за яких саме обставин відповідач виїхала з спірного будинку. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що позивач є її хрещеником. Вихованням дітей в основному займалась [PERSON] . В 2017 році [PERSON] та [PERSON] розлучились, проте [PERSON] продовжувала проживати в будинку до 2019 року. Потім вона особисто забрала свої речі, меблі та виїхала з будинку. Вона стала проживати з іншим чоловіком, а в будинок заселився позивач з іншою жінкою. Свідку відомо про те, що [PERSON] має у власності квартиру в м. Дніпродзержинськ. Про конфлікти, які виникали між [PERSON] та [PERSON] , свідку відомо зі слів [PERSON] . Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що [PERSON] доводиться йому матір`ю. Останні два роки він разом з матір`ю проживає в гуртожитку. До цього часу вони проживали в будинку [ADDRESS] . Свідок вказав на те, що вони змушені були покинути будинок, оскільки його батько привів іншу жінку. Матір свідка сварилась з [PERSON] . Батько замінив замки до дверей в будинку, після того як [PERSON] переїхала проживати в гуртожиток. Частина речей залишилась в будинку. Свідок кілька разів залишався ночувати у бабусі [PERSON] . Аналізуючи показання свідків, допитаних у судовому засіданні, встановлено, що між сторонами по справі склались неприязні стосунки, дану обставину підтверджують як свідки [PERSON] та [PERSON] , так і письмові докази, зокрема лист т.в.о. начальника управління патрульної поліції у м. Борисполі від 18 червня 2018 року. Разом з цим, матеріали цивільної справи не містять належних доказів того, що [PERSON] виїхала з житлового будинку [ADDRESS] з 2019 року та в подальшому не цікавилась цим житловим приміщенням та не брала участі у витратах на утримання цього нерухомого майна. Зокрема, свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] повідомили про ту обставину, що в житловому будинку залишились особисті речі [PERSON] . Суд звертає увагу на ту обставину, що [PERSON] створив перешкоди для доступу [PERSON] до спірного жилого приміщення, зокрема шляхом заміни замків до вхідних дверей, що підтверджено показаннями допитаного у судовому засіданні свідка [PERSON] . Разом з цим, на підставі рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 09 січня 2019 року місце проживання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , та неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , та малолітнього [PERSON] , [INFO] , визначено разом з матір`ю [PERSON] (а.с.83-84). Малолітній [PERSON] , [INFO] , в силу свого віку не може самостійно обирати місце свого проживання. В той же час місце проживання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , та неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , визначено на підставі судового рішення разом з матір`ю. Тому виключно факт їхнього не проживання у житловому будинку [ADDRESS] не є безумовною підставою для позбавлення їх права користування цим житлом. Доводи позивача стосовно того, що протягом останніх двох-трьох років [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , не проживають в належному позивачам будинку, а неповнолітній [PERSON] , 16 червня 2007 року, лише періодично залишається ночувати у бабусі, тому вони вважаються такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, не заслуговують на увагу, оскільки через свій вік вони не можуть самостійно обирати місце проживання. Факт їхнього не проживання у спірному житловому будинку обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дітей права користування відповідним житловим приміщенням. Не сплата дітьми коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання їх такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням, оскільки позивач (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) неповнолітніх. Зазначене у повній мірі узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постанові від 27 листопада 2019 року у справі №368/750/16-ц, від 04 липня 2018 року у справі №711/4431/17. При цьому, матеріали цивільної справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітня [PERSON] , [INFO] , неповнолітній [PERSON] , [INFO] , та малолітній [PERSON] , [INFO] , набули право власності або право постійного користування іншим житлом. Доводи позивачів стосовно належності [PERSON] на праві власності квартири [ADDRESS] , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02 вересня 2021 року, суд оцінює критично. Зважаючи на те, що вказаний об`єкт нерухомого майна був набутий відповідачем у власність вже після виникнення даного спору. Крім цього, наявні в матеріалах справи письмові докази свідчать про тісний соціальний зв`язок відповідачів саме зі спірним місце проживання, зокрема місце роботи відповідача та місце навчання трьох неповнолітніх дітей, розташовуються територіально саме в м. Борисполі. З огляду на викладені обставини в їх сукупності, суд прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог. Позивачем не надано доказів на підтвердження обставин не проживання відповідача більше року у спірному будинку у зв`язку із втратою інтересу до житла, а також того, що житлові права неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , та малолітнього [PERSON] , [INFO] , не будуть порушені. VІII. Розподіл судових витрат між сторонами. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З квитанцій (а.с.1,2) вбачається, що при пред`явленні позову до суду [PERSON] , та [PERSON] сплатили судовий збір у розмірі по 840 гривень 80 копійок кожний. Зважаючи на те, що у задоволенні пред`явленого ним позову відмовлено у повному обсязі, тому підстави для відшкодування понесених позивачами судових витрат, відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed