Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-23 00:00:00

Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] з [PERSON] перебували в шлюбі, зареєстрованому 21.12.2001 відділом реєстрації актів громадянського стану Саксаганського районного управління юстиції м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 21.12.2001 (а.с. 8). Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого 18.05.2004 відділом реєстрації актів цивільного стану Саксаганського районного управління юстиції м. Кривого Рогу, актовий запис № 932, [PERSON] помер [INFO] . [INFO] причина смерті - нещасний випадок в зв`язку з виробництвом. Закрита внутрішньочерепна травма (а.с. 3). [PERSON] помер [INFO] під час виконання трудових обов`язків в.о. машиніста екскаватора Відкритого акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Південний гірничо-збагачувальний комбінат», яке, в свою чергу 18.10.2019 змінило тип товариства з публічного на приватне та змінило найменування на акціонерне товариство «Південний гірничо-збагачувальний комбінат». За фактом нещасного випадку складено акт №8 про нещасний випадок на виробництві від 31.05.2004 форма Н-1, затверджений головою правління Барабановим С.В. (а.с. 4-7). В пункті шостому зазначеного акту викладені обставини, за яких стався нещасний випадок. 14.05.2004 о 18 год. 15 хв. бригада екскаватора ЕКГ-8 І №12 у складі в.о. машиніста екскаватора [PERSON] й помічника машиніста екскаватора [PERSON] одержали письмовий наряд від гірничого майстра дільниці №1 [PERSON] на ведення гірничих робіт по будівництву з`їзду позначки «-260 метр» і о 19 год. 15 хв. розпочали роботу. Оскільки наприкінці зміни на екскаваторі розірвався трос механізму відкривання днища ковша екскаватора, бригада розпочала його заміну. З цією метою о 21 год. 10 хв. [PERSON] та [PERSON] піднялися на майданчик поворотної платформи екскаватора. [PERSON] зайшов за стаціонарне заводське огородження і, стоячи на краю майданчика, намагався вирвати руками з барабану механізму відкривання днища ковша екскаватора обірваний трос, а [PERSON] у цей час знаходився праворуч від машиніста і освітлював йому барабан за допомогою переносної лампи. Під час виконання цієї роботи [PERSON] втратив рівновагу й, оскільки не застосовував індивідуальних засобів захисту, які знаходились в екскаваторі (запобіжний пояс і каска), упав з висоти 3,6 метра на підошву вибою. [PERSON] спустився східцями з екскаватора вниз і надав потерпілому першу медичну допомогу, потім по рації повідомив про те, що сталося гірничому майстру [PERSON] , який через диспетчера рудоуправління викликав на місце події машину швидкої медичної допомоги. Викликаною машиною швидкої допомоги [PERSON] був доставлений до медпункту рудоуправління, а потім реанімаційною бригадою до нейрохірургічного відділення 2-й міської лікарні, де, не приходячи до тями, помер [INFO] 15 год. 20 хв. від черепно-мозкової травми (перелом основи зводу черепа). Причиною нещасного випадку зазначені в пункті сьомому зазначеного акту - незастосування засобів індивідуального захисту [PERSON] при заміні троса механізму відкривання днища ковша екскаватора та низька трудова і виробнича дисципліна робітників рудоуправління. Особи, які допустили порушення законодавства про охорону праці зазначені в пункті 10 акту №8. Ними зазначені в.о. машиніста екскаватора гірничої дільниці з видобутку руди №1 РУ [PERSON] , який порушив п.23 «Інструкції з охорони праці для машиністів та помічників машиністів екскаваторів» та ПОР №51 по заміні троса механізму відкривання днища ковша екскаватора ЕКГ-8 І; гірничий майстер дільниці з добутку руди №1 [PERSON] , який порушив п. 2.5 та 2.12 своєї посадової інструкції та п.10 «Правил безпеки при розробці родовищ корисних копалин відкритим способом»; в.о. начальника гірничої дільниці з добутку руди №1 РУ [PERSON] , який порушив п. 2.7 та 2.15 своєї посадової інструкції та п.10 «Правил безпеки при розробці родовищ корисних копалин відкритим способом». Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини - є головним обов`язком держави. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Згідно з ст. 6 Закону України від 14 жовтня 1992 року № 2694-XII «Про охорону праці» (в редакції Закону України від 21 листопада 2002 року № 229-IV) умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства. Згідно частин 1, 3 ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Приписами ст. 4 зазначеного Закону встановлено, що державна політика в області охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань. Статтею 153 КЗпП України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно ч.1 ст. 1172 Цивільного кодексу України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Враховуючи зазначені положення основного Закону України та КЗпП України, підприємство мало створити потерпілому та іншим працівникам належні небезпечні умови праці, за яких факт настання професійних захворювань або іншого пошкодження здоров`я чи настання смерті були би неможливими. Згідно з ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої їй внаслідок душевних страждань, яких вона зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Установлене Конституцією України та законами України право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, а також одним із засобів захисту порушених цивільних прав та інтересів, які передбачені ст. 16 Цивільного Кодексу України. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (справа «Станков проти Болгарії», № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 5 Постанови «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22.06.1981 № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я. Доводи представника відповідача, що сім`я померлого [PERSON] отримала страхові виплати, передбачені Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», доказами не підтверджені. За ст. 1168 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовуєтьсяїї чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Факт спричинення моральної шкоди позивачу у зв`язку із смертю чоловіка встановлений судом, підтверджується матеріалами справи. Так, внаслідок смерті чоловіка позивачці спричинена моральна шкода, яка полягає у душевних та психічних стражданнях, яких вона зазнає у зв`язку зі смертю рідної людини. Таким чином, факт моральних страждань у зв`язку зі смертю чоловіка, на переконання суду не потрібно доводити за допомогою якихось спеціальних засобів доказування. Доведення наявності цих страждань, саме по собі, полягає у засадничих поняттях людяності та розумінні основ людського життя, яке державою Україна визнається найвищою соціальною цінністю. Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд виходить з конкретних обставин справи, характеру та ступеню моральних страждань, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, наслідків, що наступили, враховуючи принципи розумності і справедливості, суд вважає, що належною компенсацією спричиненої [PERSON] моральної шкоди є сума у розмірі 150 000 гривень, без утримання податку з доходів фізичних осіб. Згідно Закону України «Про судовий збір» позивач звільнена від сплати судового збору. З огляду на те, що позовні вимоги задоволено частково, враховуючи норми ст. 141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягають стягненню судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору на користь держави в сумі 1500 гривень. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial