Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-14 00:00:00

І. Описова частина. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. 23.02.2021 до Шполянського районного суду Черкаської області надійшов даний позов, в якому позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 173576,11 грн. Свій позов позивач мотивує тим, що відповідно до розписки від 20.01.2020 відповідач взяв в борг у позивача грошові кошти у сумі 6100,00 дол. США, що станом на дату звернення до суду за курсом НБУ дорівнює 173037,48 грн. Згідно з домовленістю між позивачем та відповідачем грошові кошти, що були взяті в борг [PERSON] зобов`язувався повернути 20.03.2020, проте, станом на дату складання позову борг не повернув. Тому позивач звернувся до суду. Представник позивача в судове засідання з`явився, позов підтримав повністю та надав пояснення аналогічні до змісту позовної заяви. Відповідач відзив до суду не подав, був присутній лише в одному судовому засіданні, в якому визнав факт написання розписки, однак повідомив, що кошти брав не в позивача, а в її сина, крім того половину від боргу сплатив, однак доказів щодо повернення боргу надати не може, в подальшому в судові засідання відповідач не з`явився, про час, дату та місце судового розгляду був повідомлений належним чином. Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Шполянського районного суду Черкаської області від 02.03.2021 було відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою Шполянського районного суду Черкаської області від 12.03.2021 було відмовлено в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову. Заяви, клопотання. 14.06.2021 відповідач надав до суду клопотання, в якому просив перенести слухання по справі на іншу дату у зв`язку з пошуком адвоката, а також поновити та продовжити встановлений судом строк для подання відзиву на позовну заяву. З цього приводу суд зазначає, що в справі, що розглядається, ухвалою судді Шполянського районного суду Черкаської області від 02.03.2021 було відкрито провадження. В вищезазначеній ухвалі було запропоновано відповідачу у разі не визнання позову надати відзив на позов та докази, якими він обґрунтовується, у строк протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження у справі. Роз`яснено відповідачу, що копія відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи повинна бути надіслана (надана) одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду. До відзиву додаються: 1) докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем; 2) документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішить справу за наявними матеріалами. Ухвалу про відкриття провадження та позов з додатками відповідач отримав 17.03.2021, що підтверджується зворотнім рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 61). Відзив від відповідача до суду не находив. Разом з тим в судовому засіданні 23.03.2021, в якому був присутній відповідач [PERSON] , суд за клопотанням сторін визначив наступну дату судового засідання на 08.04.2021 для надання можливості врегулювати спір в позасудовому порядку. Однак судове засідання 08.04.2021 було відкладено за заявою представника відповідача [PERSON] - адвоката Шокота Г.А. Наступне судове засідання, яке мало відбутися 06.05.2021 було відкладено за заявами обох сторін у справі. Надалі судове засідання, яке мало відбутися 27.05.2021 також було відкладено за заявою представника відповідача [PERSON] - адвоката Шокота Г.А. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно з ч. 3, 4 ст. 83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Оскільки строк для подання відзиву відповідачем сплинув, крім того 23.03.2021 в судовому засіданні відповідач повідомив про можливість переходу до розгляду справи по суті та надав пояснення щодо предмету спору, тобто задовго до дати подання клопотання відповідачем про поновлення та продовження встановленого судом строк для подання відзиву на позовну заяву, разом з тим, протягом цього часу відповідач не вказував про причини неможливості надати суду відзив на позов чи докази, яким він обґрунтовується, а його представник тричі подавав суду заяви про відкладення справи, суд розцінює такі дії як зловживання процесуальними правами та відмовляє відповідачу в задоволенні його клопотання. ІІ. Мотивувальна частина. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до розписки від 20.01.2020 [PERSON] зобов`язався [PERSON] повернути борг в розмірі 6100,00 дол. США до 20.03.2020. Якщо [PERSON] не матиме такої суми в грошовому еквівалентів, то: «авто Mazda 6 [NUMBER] , 2003 року відремонтувати в сумі 4000,00 дол. США і 1000,00 дол. готівкою» (а.с. 8). Згідно зі скриншотом з додатку Viber користувач, іменований « [PERSON] », веде мову про те, що він віддав більшу суму боргу та зобов`язувався віддати решту (а.с. 11-17). Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Згідно п.1 ч.2 ст.11 Цивільного Кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно зі ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Частини 1-2 ст. 625 ЦК України передбачають, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з ч.ч.1, 2 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно зі ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. У Постанові Верховного Суду України у справі № 6-2311цс16 від 22.03.2017 зроблений висновок про те, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Щодо самої суті договору позики суд зазначає, що Верховний суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 08.06.2016 ухвалив постанову у справі №6-1103цс16, предметом якої був спір стягнення боргу за договорами позики і зробив правовий висновок про те, що відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Верховний суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 13.12.2017 ухвалив постанову у справі №6-996цс17, предметом якої був спір стягнення боргу за договорами позики і зробив правовий висновок про те, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Аналогічний висновок міститься і у постановах Верховного Суду у справі № 464/3790/16-ц від 16.01.2019, у справі № 357/13897/16-ц від 20.01.2021. За змістом розписки від 20.01.2020 [PERSON] зобов`язався [PERSON] повернути борг в розмірі 6100,00 дол. США до 20.03.2020. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22.08.2019 в справі № 369/3340/16-ц та постанові Верховного Суду від 06.04.2020 в справі № 464/5314/17. Верховний Суд України у справі №6-1967цс15 від 11.11.2015, предметом якої було стягнення боргу за договором позики, дійшов висновку, що договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду справа № 162/1030/17 від 03.06.2019. Відповідно до правової позиції, Верховного Суду України у справі № 524/4946/16-ц від 08.07.2019 частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Доказів сплати боргу відповідач не надав до суду, факт написання розписки та отримання коштів відповідач визнав. За таких обставин, дослідивши зміст розписки від 20.01.2020, суд прийшов до висновку, що 20.01.2020 відбулася передача від [PERSON] до [PERSON] 6100,00 дол. США, водночас останній зобов`язався повернути вказані кошти до 20.03.2020. Оскільки станом на момент розгляду даної справи відповідач не виконав свій обов`язок щодо повернення коштів, позивач набув права вимоги позики. Разом з тим позивач просить суд стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 173576,11 грн, при цьому вказує, що грошові кошти в сумі 6100,00 дол. США, взяті відповідачем в борг, станом на дату звернення до суду за курсом НБУ дорівнюють 173037,48 грн. Частиною другою статті 533 ЦК України встановлено, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Ця норма кореспондується із приписами статті 524 ЦК України, згідно з якими зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Тобто виконання зобов`язання у гривнях з урахуванням еквівалента іноземної валюти можливе лише у разі якщо сторони узгодили це у договорі. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Вказана правова позиція зазначена у постановах Верховного Суду від 14.01.2019 у справі № 537/6309/16-ц (провадження № 61-43424св18), від 26.02.2020 у справі № 357/5634/18-ц (провадження № 61-11515св19) та від 05.11.2020 у справі № 531/251/19 (провадження № 61-22966св19). Однак з відомостей, отриманих з інтернет ресурсу, а саме офіційного сайту Національного банку України за посиланням https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates?date=23.02.2021&period=daily суд встановив, що 6100,00 дол. США станом на 23.02.2021 (дата звернення позивача до суду) за курсом НБУ дорівнює 170375,44 грн. (6100 доларів США х 27,9304 грн.) Тому суд задовольняє частково позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості в сумі 6100,00 дол. США, як зазначено в розписці від 20.01.2020, що станом на дату звернення до суду за курсом НБУ дорівнює 170375,44 грн. Згідно з ч.1 ст. 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Заходи забезпечення позову судом не застосовувались. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, позивач при поданні позову сплатив судовий збір в розмірі 1730,38 грн. Однак просив стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 173576,11 грн. Тобто ціна позову в даній справі становить 173576,11 грн. Відповідно до пп.1 п. 1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою або фізичною особою - підприємцем позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Таким чином, позивач мав сплатити судовий збір в розмірі 1% від 173576,11 грн, тобто 1735,76 грн. Згідно з квитанцією №0.0.1961171215.1 від 29.12.2020 позивач сплатив судовий збір в розмірі 1730,38 грн, отже позивачу необхідно доплатити судовий збір в розмірі 5,38 грн. Оскільки позов задовольняється, суд стягує з відповідача на користь позивача, понесені ним судові витрати у справі, у вигляді судового збору пропорційно до розміру задоволених вимог, тобто 1730,75 грн.

Outcome: partial