Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-07 00:00:00

із заявою про встановлення факту смерті [PERSON], [INFO], який помер 3 квітня 2016 року на території Придністровської Молдавської Республіки, у суд звернулася [PERSON]; заінтересована особа Відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Козелецького районного управління юстиції Чернігівської області. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. У судове засідання заявник [PERSON] не зявилася, подавши заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник Відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Козелецького районного управління юстиції Чернігівської області в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, від нього не надходило клопотань про відкладення розгляду справи. За таких обставин суд визнав за можливе провести розгляд справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України з причин неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Згідно Лікарського свідоцтва про смерть № 81 від 04.04.2016 року [PERSON] помер 03.04.2016 року в Придністровській Молдавській Республіці в с. Кицкани на фермі (причина смерті механічна асфіксія). Козелецьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області відмовлено у реєстрації смерті [PERSON] у звязку з тим, що заявником для підтвердження факту предявлено документ виданий на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих\~defacto\~органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Приймаючи до уваги те, що малолітнім дітям [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], необхідне встановлення даного факту для того, щоб в подальшому оформити пенсії з підстав втрати годувальника, суд вважає за необхідне встановити факт смерті [PERSON] на території республіки Молдова, тим самим частково задовольнивши вимоги заявника. Судом не може бути встановлений факт смерті [PERSON] на території Придніпровської Молдавської Республіки, як про те просить заявник, оскільки такої республіки взагалі не існує. На території республіки Молдова існує самопроголошена Придністровська Молдавська Республіка, що є загальновідомим фактом, і абревіатура, використана в лікарському свідоцтві про смерть як ПМР розшифровується саме як Придністровська Молдавська Республіка. Проте і на її території суд не може визнати факт смерті особи, оскільки Придністровська Молдавська Республіка не визнана Україною як така, і міжнародною спільнотою визнається частиною Республіки Молдова. На підставі наведеного,

Outcome: partial