Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-16 00:00:00

І. ПРОЦЕДУРА 16.07.2020 року в інтересах позивача [PERSON] до суду звернулась адвокат Шараг О.В. з позовом до відповідача, в якому просить: - встановити факт належності [PERSON] квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на праві особистої приватної власності в період з дня державної реєстрації права приватної власності до дня відчуження; - встановити факт належності [PERSON] автомобіля Lexus LS 460, 2007 року випуску, на праві особистої приватної власності в період з дня державної реєстрації права власності до дня відчуження. Позов пред`явлено на підставі ст. ст. 3, 21, 74 СК України, ст. ст. 4, 316 ЦК України. Ухвалою суду від 27.07.2020 року провадження по справі відкрито. 25.08.2020 року представник відповідача адвокат Адабаш С.А. надала відзив на позовну заяву та клопотання про об`єднання справи №520/10633/18 та справи №947/19680/20 в одне провадження та передачі на розгляд судді Бескровному Я.В. 03.11.2020 року представник позивача адвокат Нан Д.М. надав відповідь на відзив. 03.12.2020 року від представника відповідача адвоката Адабаш С.А. надані заперечення на відповідь на відзив. 10.12.2020 року від представника третьої особи [PERSON] - адвоката Клепикова М.С. надані письмові пояснення та заява про розгляд справи за відсутності третьої особи [PERSON] та її представника. Вказані документи містять думку про задоволення позову в повному обсязі. Третя особа [PERSON] до судових засідань не з`являвся, будь-яких заяв по справі не надав. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси суду від 27.07.2020 року в задоволенні клопотання про об`єднання справи №520/10633/18 та справи №947/19680/20 в одне провадження та передачі на розгляд судді Бескровному Я.В. відмовлено. Справу призначено до судового розгляду по суті. ІІ. АРГУМЕНТИ (ДОВОДИ) УЧАСНИКІВ СПРАВИ В позовних вимогах позивач посилається на те, що 17.11.2011 року відповідно до договору купівлі-продажу [PERSON] була придбана квартира загальною площею 65.0 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира була придбана за особисті кошти батька та матері позивача - [PERSON] та [PERSON] . Однак було прийнято рішення оформити нерухоме майно на [PERSON] . Подальші витрати на ремонт та облаштування квартири були понесені [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Після завершення ремонтних робіт, у період з 2013 року по 2017 рік позивач проживав в квартирі, що розташована за адресою: [ADDRESS] , здійснював всі необхідні витрати по її утриманню та обслуговуванню, сплачував комунальні платежі. Однак позивач за вказаною адресою зареєстрованим не був. Деякий час разом з позивачем у квартирі проживала [PERSON] , з якою [PERSON] мав стосунки. При цьому дані стосунки мали тимчасовий характер та не буди спрямовані на створення сім`ї, ведення спільного господарства, про що [PERSON] було відомо, вона ніколи не заперечувала проти того, що їх стосунки не підкріплені серйозними намірами на спільне майбутнє. [PERSON] матеріально забезпечував [PERSON] . Відповідач не брала участі ані в купівлі квартири, ані в проведені ремонтних робіт, ані в утриманні та сплаті комунальних платежів. У грудні 2016 року позивач надав відповідачу дозвіл на тимчасову реєстрацію у спірній квартирі з метою отримання останньою паспорту для виїзду за кордон, після оформлення якого [PERSON] повинна була знятися з реєстрації. Однак в подальшому відповідач відмовлялась від зняття з реєстрації під різноманітними причинами. У лютому 2017 року відносини між позивачем та відповідачем були розірвані. 11.10.2016 року на частково позичені у батька гроші позивачем було придбано транспортний засіб Lexus LS 460, 2007 року випуску, об`єм двигуна - 4608, [NUMBER] . Позичені гроші позивачем повернути не були. 27.06.2017 року право власності на вказаний автомобіль було оформлено на батька позивача [PERSON] в рахунок повернення боргу. Оскільки квартира,що розташована за адресою: [ADDRESS] , фактично була придбана на кошти [PERSON] та [PERSON] , 05.07.2017 року [PERSON] було здійснено відчуження вказаного майна на користь [PERSON] шляхом укладення договору дарування. [INFO] [PERSON] помер, після його смерті спадщину прийняли дружина - [PERSON] , та син - [PERSON] , позивач відмовився від спадщини. Станом на день звернення до суду право власності на транспортний засіб Lexus LS 460, 2007 року випуску, об`єм двигуна - 4608, [NUMBER] зареєстровано за [PERSON] , право власності на квартиру,що розташована за адресою: [ADDRESS] , спадкоємцями оформлено не було. Між [PERSON] та [PERSON] виник спір щодо наявності права власності відповідача на частку квартири та автомобілю, а тому [PERSON] змушений звернутися до суду з відповідним позовом. 25.08.2020 року представник відповідача адвокат Адабаш С.А. надала відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач заперечує проти наявності спору щодо належності спірної квартири позивачу на праві приватної власності. [PERSON] не заперечує проти визнання за [PERSON] права особистої власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Наголошує, що вона була фактичною дружиною позивача та приймала участь у ремонтних роботах в квартирі. Крім того, відповідач не визнає вимогу щодо визнання факту належності позивачу автомобіля Lexus LS 460. [PERSON] заперечує проти того, що придбаний у 2016 році автомобіль є особистим майном позивача, та вважає вказаний транспортний засіб спільним майном, оскільки вони проживали однією сім`єю як чоловік та жінка з 2011 року по 2018 рік у квартирі, що розташована за адресою: [ADDRESS] , вели спільне господарство, а [INFO] у них народилася дитина - [PERSON] . Також відповідачем було надано до суду клопотання про об`єднання справи № 520/10633/18 та справи № 947/19680/20 в одно провадження, та передання на розгляд судді Бескровному Я.В. 03.11.2020 року представник позивача адвокат Нан Д.М. надав відповідь на відзив, у якому позивач зазначає, що доказами наявності спору між сторонами щодо права власності на квартиру є те, що одною з позовних вимог [PERSON] у справі № 520/10633/18 є визнання недійсним договору дарування квартири, за адресою: [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] 05.07.2017 року, а також вселення у дану квартиру. [PERSON] вважає, що укладений договір дарування певним чином порушив її права та інтереси. Крім того, у відповіді на відзив зазначено що, відповідач має можливість припинити розгляд справи шляхом визнання позову у відповідній частині позовних вимог стосовно квартири або запропонувати укласти мирову угоду, але вказані дії з боку відповідача відсутні. При цьому, позивач заперечує проти об`єднання справи № 520/10633/18 та справи №947/19680/20 в одне провадження, та передання на розгляд судді Бескровному Я.В., оскільки вказані справі мають різни предмети доказування. Позивач вказує, що у справі № 520/10633/18 підготовче провадження закрито, справу призначено до розгляду по суті, а тому, враховуючи вимоги ч. 3 ст. 188 ЦПК України, у даному випадку об`єднання вказаних справ суперечить нормам чинного законодавства. Що стосується автомобіля Lexus LS 460, то позивач наполягає, що рухоме майно було придбано на частково позичені кошти у його батька. У зв`язку з неспроможністю [PERSON] повернути борг, право власності на транспортний засіб було з часом зареєстровано за [PERSON] . На час придбання квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] та [PERSON] не проживали разом та не мали усталених подружніх відносин, а на час придбання автомобіля Lexus LS 460 - не вели спільне господарство, не мали спільного бюджету, а їх стосунки не були притаманні подружжю. 03.12.2020 року від представника відповідача адвоката Адабаш С.А. надані заперечення на відповідь на відзив, у якому відповідач вказує, що не оспорює право особистої приватної власності [PERSON] на квартиру. У справі № 520/10633/18 [PERSON] заявляє вимоги, щодо її та її дитини житлових прав на спірну квартиру. Відповідач претендує на вселення в квартиру разом з дитиною для подальшого проживання, та не заявляє вимог про визнання за неї права власності на нерухоме майно. [PERSON] вважає себе власником 1/2 частини автомобіля Lexus LS 460. 10.12.2020 року від представника третьої особи [PERSON] адвоката Клепикова М.С. надані письмові пояснення та заява про розгляд справи за відсутності третьої особи [PERSON] та її представника. Вказані документи містять думку про задоволення позову в повному обсязі. [PERSON] вказує, що відповідач жодним чином не брала участь у витратах на купівлю, ремонт або обслуговування квартири, не сплачувала комунальні платежі, навіть не знала про купівлю квартири. Позивач повністю матеріально забезпечував відповідача, а їх стосунки не були притаманні подружнім. [PERSON] наполягає на тому, що між сторонами наявний спір стосовно квартири, про що свідчить вимога відповідача у справі № 520/10633/18 про визнання договору дарування квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , недійсним. Проти об`єднання справи № 520/10633/18 та справи №947/19680/20 в одне провадження третя особа заперечувала. Третя особа [PERSON] до судових засідань не з`являвся, будь-яких заяв або клопотань по справі не надавав. Оскільки справа перебуває в провадженні суду вже значно тривалий час, а третя особа [PERSON] , який був належним чином повідомлений, не був присутнім на жодному судовому засіданні по вказаній справі, суд, для недопущення порушення законних прав сторін по справі, вважає за можливим розглянути справу без [PERSON] . Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Зокрема, у п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Згідно з нормами статті 17 вказаної Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку. Суд бере до уваги той факт, що розгляд справи триває значний час, за цей час обом сторонам у справі була надана можливість довести свої вимоги, заперечення, міркування та надати пояснення. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. В своїх рішеннях, Європейський суд з прав людини зазначає, що право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету. Суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, а тому, не відкладаючи розгляд справи, можливе вирішення спору по суті. Відтак неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду його позову, не є підставою для відкладення розгляду справи. Обом сторонам у справі суд надав можливість довести свої вимоги та заперечення, крім того в справі не визначена обов`язкова явка сторін до судового засідання, а тому відкладення розгляду справи в даному випадку не є обов`язковим. Таким чином, суд має всі обумовлені законом підстави для розгляду справи, з урахуванням вимог цивільного процесуального закону, наявних в матеріалах справи доказів та пояснень сторін, наданих у попередніх засіданнях. Аналогічні висновки викладені у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 29.04.2020 року по справі № 520/5083/16-ц. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ В ході судового розгляду справи судом встановлено, що 17.11.2011 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округо Образцовою Т.А., реєстровий № 3225, [PERSON] була придбана квартира [ADDRESS] /а.с. 13-14/. Право власності на вказану квартиру було зареєстровано за [PERSON] , розмір частки 1/1, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав № 32240638 від 29.11.2011 року /а.с.15/ Квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] , придбана за особисті кошти батька та матері позивача - [PERSON] та [PERSON] . Подальші витрати на ремонт та облаштування квартири були понесені [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Після завершення ремонтних робіт, у період з 2013 року по 2017 рік позивач проживав у зазначеній квартирі, здійснював всі необхідні витрати по її утриманню та обслуговуванню, сплачував комунальні платежі. Однак позивач за вказаною адресою зареєстрованим не був, що підтверджується відсутністю відповідної відмітки в паспорті /а.с.9-12/. Деякий час разом з позивачем у квартирі проживала [PERSON] , з якою [PERSON] мав стосунки. [PERSON] розцінював вказані стосунки, як такі, що мають тимчасовий характер, не спрямовані на створення сім`ї та ведення спільного господарства. Тобто стосунки між [PERSON] та [PERSON] не були притаманні подружнім. Позивач надавав матеріальну допомогу відповідачу. 11.10.2016 року на частково позичені у батька гроші позивачем було придбано транспортний засіб Lexus LS 460, 2007 року випуску, об`єм двигуна - 4608, кузов № [NUMBER] . 27.06.2017 року, у зв`язку з неспроможність [PERSON] повернути позичені гроші, право власності на вказаний автомобіль було оформлено на батька позивача [PERSON] в рахунок повернення боргу. Факт придбання позивачем транспортного засобу 11.10.2016 року, та відчуження вказаного рухомого майна 27.06.2017 підтверджується довідкою № 31/371аз від 20.06.2018 року виданої Головним сервісним центром Міністерства внутрішніх справ України./ а.с. 19/ У грудні 2016 року позивач надав відповідачу дозвіл на тимчасову реєстрацію у спірній квартирі з метою отримання останньою паспорту для виїзду за кордон, за умовою, що після оформлення документу [PERSON] повинна знятися з реєстрації. У лютому 2017 року відносини між позивачем та відповідачем були розірвані. З реєстрації в квартирі,що розташована за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] знята не була. 05.07.2017 року на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори Мельник Л.В., реєстровий № 2-783, [PERSON] подарував квартиру [ADDRESS] своєму батькові [PERSON] /а.с. 16-18/. [INFO] [PERSON] помер, про що 08.11.2018 року складено відповідний актовий запис № 11544 Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, що вбачається зі свідоцтва про смерть [NUMBER] /а.с. 28/. Після його смерті спадщину прийняли дружина - [PERSON] , що підтверджується заявою про прийняття спадщини від 30.12.2018 року, спадкова справа 21/2018 /а.с. 29/, та син - [PERSON] , що підтверджується заявою про прийняття спадщини від 19.12.2018 спадкова справа 21/2018 /а.с. 31/. Частиною 1 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Позивач відмовився від прийняття спадщини після смерті батька, що підтверджується заявою про відмову від прийняття спадщини від 04.03.2019 року, спадкова справа 21/2018 /а.с. 32/. Згідно із ч. 1 ст. 1273 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. На сьогоднішній день власником транспортного засобу Lexus LS 460, 2007 року випуску, об`єм двигуна - 4608, кузов № [NUMBER] є [PERSON] , що вбачається з свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 04.09.2019 року /а.с.33/. Право власності на квартиру,що розташована за адресою: [ADDRESS] , відповідно до умов чинного законодавства спадкоємцями оформлено не було. В ході судового розгляду справи судом досліджені акти опитування особи за її згодою, відповідно до п. 7, ч. 1, ст. 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Свідок [PERSON] , [INFO] , повідомила, що вона знайома з [PERSON] з 2000 року, який її познайомив з [PERSON] . Відносини [PERSON] та [PERSON] вона охарактеризувала як сучасні та складні: [PERSON] не прагнув створити сім`ю або мати дітей, [PERSON] була у нього на матеріальному утриманні. [PERSON] відкрито повідомляв, що не бажає створити сім`ю з [PERSON] , [PERSON] про це знала. Трьох кімнатна квартира була придбана за рахунок [PERSON] , та за його рахунок зроблено ремонт. Взимку 2016-2017 року стосунки між [PERSON] та [PERSON] припинилися. [PERSON] залишилася проживати у квартирі, а [PERSON] переїхав на дачу батька. [PERSON] постійно вигоняв [PERSON] з квартири, але вона відмовлялася виїжджати, мотивуя це тим, що вона там зареєстрована. Влітку [PERSON] повідомила [PERSON] , що вона вагітна від нього, який запропонував їй позбутися вагітності, але вона відмовилась. Батьки [PERSON] надавали [PERSON] гроші та продукти. [PERSON] передав їй гроші на роди та на операцію дитини. Свідок [PERSON] , [INFO] , повідомила, що з 2000 року по 2017 рік вона була дружиною [PERSON] , який весь цей час знаходився в інтимних відношеннях з [PERSON] . У період тривалого відрядження [PERSON] . [PERSON] неодноразово зустрічався з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Свідок [PERSON] , [INFO] , повідомила, що [PERSON] повністю забезпечував [PERSON] , перші три роки їх відносин вони разом не проживали. [PERSON] оплачував оренду квартири для [PERSON] . Син повідомив її, що не бажає створювати сім`ю з [PERSON] та мати спільних дітей. У 2011 році на особисті кошти [PERSON] та її чоловіка була придбана квартира [ADDRESS] , яка була оформлена на сина, у зв`язку з тим що чоловік [PERSON] знаходився у відряджені. В квартирі було зроблено капітальний ремонт за кошти родини [PERSON] . [PERSON] не приймала участі ані в фінансових витратах на квартиру, ані в ремонті, ані утримуванні квартири та сплаті комунальних послуг. Комунальні послуги сплачувались [PERSON] на прохання її сина за його гроші, які він пересилав матері на картку. На сьогоднішній день в провадженні Київського районного суду м. Одеси перебуває справа за позовом [PERSON] , яка діє від свого імені та малолітнього [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей Одеської міськради про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права спільної сумісної власності, визнання договорів недійсними, вселення. Ухвалою суду 21.10.2020 року закрито підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду. IV. ПРАВОВІ НОРМИ, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ Відповідно до ч.2, 4 ст. 3СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Частиною 2 ст. 21 СК України передбачено, що проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Статтею 316 ЦК України роз`яснено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше право прямо не впливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно із ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло. V. ОЦІНКА ДОВОДІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ВИСНОВКИ СУДУ Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України). Судом встановлено, що 17.11.2011 року на підставі договору купівлі-продажу [PERSON] була придбана квартира [ADDRESS] . Вказане майно належало позивачу на праві особистої приватної власності, що підтверджується матеріалами справи, показами свідків, та не заперечується відповідачем. Відповідно до ч.1 ст. 82 СК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. При цьому, суд приходить до висновку, що на момент звернення [PERSON] до суду, між сторонами дійсно існував спір про право власності на вказану квартиру, оскільки з вересня 2018 року [PERSON] , яка діє від свого імені та малолітнього [PERSON] звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей Одеської міськради про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права спільної сумісної власності, визнання договорів недійсними, вселення. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Бескровним Я.В. від 10.09.2018 року провадження по даній справі було відкрито. 05.07.2017 року на підставі договору дарування [PERSON] подарував квартиру [ADDRESS] своєму батькові [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Наявність позовної вимоги про визнання договору дарування квартири [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] 05.07.2017 року, свідчить впевненість відповідача, що вказаним договором були порушений її права.Тобто, в момент подання позову до суду, [PERSON] не визнавала безумовності права власності [PERSON] на спірну квартиру, в межах критеріїв ст. 319 ЦК України. 11.10.2016 року на частково позичені у батька гроші позивачем було придбано транспортний засіб Lexus LS 460, 2007 року випуску, об`єм двигуна - 4608, кузов № [NUMBER] . Судом встановлено, що в період купівлі транспортного засобу Lexus LS 460, [PERSON] мав стосунки з [PERSON] , але дані стосунки мали тимчасовий характер та не були спрямовані на створення сім`ї, при цьому сторони не були пов`язані сумісним побутом. Факт ведення сумісного господарства сторонами в даному судовому провадженні також не доведений. Частиною 1 ст. 74 СК України роз`яснено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Вказана норма має відсилочний характер, оскільки поняття сім`я розкрито у ч. 2 ст. 3 СК України, та визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обв`язки. Майно набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності, якщо: -майно придбано внаслідок спільної праці таких осіб як сім`я (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, введення ними спільного господарства, побуту та бюджету); -інше не встановлено письмовою угодою між ними. Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 року № 6-1026цс15. У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід встановити, що спірне майно було придбано сторонами внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення введення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін (ухвала Верховного Суду України по справі № 6-20871св14). З огляду на наведене, відповідач не надала до суду жодного належного та допустимого доказу, який свідчить про проживання з позивачем однією сім`єю, наявність спільного побуту, та ведення спільного господарства, в період придбання транспортного засобу. Таким чином, відсутні підстави для визнання транспортного засобу Lexus LS 460, 2007 року випуску, об`єм двигуна - 4608, кузов № [NUMBER] об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] . За таких обставин, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи часткове визнання позову з боку відповідача, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені. VI. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням задоволення позовних вимог сума сплаченого при поданні позовної заяви судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved