Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-16 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Адвокат Приходько О.М. в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Чернігівської міської ради про визнання права на користування житловим приміщенням, а саме: однокімнатною квартирою, житловою площею 13,8 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Заявлені вимоги обґрунтовано тим, що з листопада 2005 року, [PERSON] та її чоловік [PERSON] , разом із сином останнього [PERSON] , [INFO] , однією сім`єю проживали та вели спільне господарство за адресою: [ADDRESS] . Квартира за вищевказаною адресою, видана чоловіку позивача, як службове житло, оскільки [PERSON] на той час перебував на службі Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області. [INFO] [PERSON] помер. На даний час, позивач не втратила інтересу до вищевказаного житлового приміщення, як і раніше продовжує відкрито користуватися квартирою, виконуючи обов`язки щодо утримання житлового приміщення в належному для нормального проживання стані. Вищевказане житлове приміщення (квартира) являється єдиним житлом позивача, а тому позивач вважає, що формальна відсутність письмової згоди [PERSON] на її вселення у спірну квартиру не свідчить про те, що позивач не набула права користування квартирою. Враховуючи існування у позивача достатнього та тривалого зв`язку із зазначеним місцем проживання, тобто квартирою, слід дійти висновку про те, що позивач має право на визнання за нею права користування зазначеною квартирою, і саме обраний нею спосіб захисту порушених прав є ефективним, не заборонений законом, оскільки іншим шляхом вона не може захистити свої права. При цьому, користування сім`єю спірною квартирою не порушує чиїхось прав та законних інтересів, оскільки вказана квартира від самого початку надавалась саме цій сім`ї, для постійного проживання і подальший зв`язок з якою не припинявся та розумівся як постійне місце для проживання сім`ї, в тому числі [PERSON] . 04.03.2021 року представником Чернігівської міської ради, виконавчого комітету Чернігівської міської ради до суду подано відзив на позовну заяву про відмову у задоволенні позову (а.с.57-61) Заперечення обґрунтовано тим, що із інформаційної довідки, наданої відділом квартирного обліку та приватизації житлового фонду від 24.02.2021 року №29/2021/1-10 вбачається, що однокімнатну квартиру [ADDRESS] , згідно з ордером на жиле приміщення від 10.09.1987 року, отримувала сестра чоловіка позивачки - [PERSON] на сім`ю у складі трьох осіб (вона, та дві її дочки). Пізніше, у даній квартирі зареєструвалися також інші члени сім`ї [PERSON] , а саме: мати [PERSON] , 1928 року народження, яка зареєструвалася 23.06.1998 року та брат [PERSON] , [INFO] , який зареєструвався 14.10.1999 року. [INFO] [PERSON] , разом з двома дочками, знялася з реєстрації за зазначеною адресою, особовий рахунок було переведено на її брата - [PERSON] . Рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 21.11.2005 року № 255 затверджено спільне рішення адміністрації та житлової комісії Чернігівського міського відділу УМВС України в Чернігівській області про виділення житлової площі та видачу ордеру [PERSON] , дільничному інспектору, одному, на службову однокімнатну квартиру [ADDRESS] , , житловою площею 13,8 кв.м. Таким чином, твердження позивача про те, що зазначена квартира з самого початку надавалася для проживання сім`ї у складі [PERSON] , його дружини, [PERSON] та їх сина, [PERSON] , не відповідає дійсності. При цьому, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано тільки 26.03.2015 року. Зауважують, що позивачем також не було надано свідоцтво про народження сина, [PERSON] , яке б підтверджувало те, що його батьком є саме [PERSON] . Рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 15.03.2018 року №425 за клопотанням управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області було змінено статус квартири [ADDRESS] з службової на житлову, і закріплено за зареєстрованим і проживаючим у ній [PERSON] , [PERSON] при цьому витяг із зазначеного рішення не отримував. [INFO] [PERSON] помер. Зауважують, що позивач, [PERSON] , та її син, [PERSON] , згідно інформаційної довідки, наданої відділом квартирного обліку та приватизації житлового фонду від 24.02.2021 року №29/2021/1-10, з 22.08.2000 року і по даний час зареєстровані і проживають за адресою: [ADDRESS] . Крім того, [PERSON] перебуває одна на квартирному обліку у виконавчому комітеті Чернігівської міської ради з 18.03.1991 року, у позачерговому списку як молодий фахівець за №86. Зазначає, що думка позивача щодо того, що «формальна відсутність письмової згоди [PERSON] на її вселення у спірну квартиру не свідчить про те, що позивач не набула права користування квартирою» не відповідає положенням чинного законодавства України та роз`ясненням Верховного Суду України. Більш того, виходячи з положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України, позивач має довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог. На думку відповідача, надані позивачем докази не підтверджують факт дотримання встановленого порядку при її вселенні у квартиру [ADDRESS] . Місце проживання позивача та її сина, [PERSON] , зареєстровано за адресою: [ADDRESS] з 22.08.2000 року. Позивач не була зареєстрована у квартирі [ADDRESS] , наймачем якої був померлий [PERSON] , відтак, фактично відсутня згода померлого наймача на її вселення до зазначеного житла. Таким чином позивач, по суті, зберігала за собою право користування іншим жилим, приміщенням, у будинку державного чи громадського житлового фонду (комунальна квартира), що унеможливлює набуття нею право користування квартирою [ADDRESS] . На підтвердження факту спільного проживання з померлим [PERSON] , позивач надала письмові докази: свідоцтво про шлюб від 26.03.2015 року серії [NUMBER] ; акт про постійне проживання особи за відповідною адресою без реєстрації, складений в присутності представника Комунального підприємства «ЖЕК ІЗ» Чернігівської міської ради від 18.11.2020 року; копію особового рахунку від 19.11.2020 року. Виходячи з положень частини 3 статті 27 Сімейного кодексу України, свідоцтво про шлюб є документом, який підтверджує факт реєстрації шлюбу, а не факт ведення спільного господарства. Що ж стосується акта про постійне проживання особи за відповідною адресою без реєстрації, складеного в присутності представника Комунального підприємства «ЖЕК 13» Чернігівської міської ради від 18.11.2020 року, то у ньому зазначено наступне: «У даному акті засвідчуємо те, що [PERSON] [INFO] , проживала без реєстрації та вела спільне господарство з померлим [PERSON] з листопада 2005 року по [INFO] та проживання без реєстрації та ведення спільного господарства з померлим його сина, [PERSON] , [INFO] з листопада 2005 по липень 2015». Наголошують, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] було укладено лише 26 березня 2015 року. Позивачем не було надано будь-яких письмових доказів її фактичного проживання з [PERSON] однією сім`єю як чоловіка і жінки та ведення з ним спільного господарства за період з листопада 2005 року по 26 березня 2015 року, включаючи свідоцтво про народження дитини [PERSON] , у якому померлий був би записаний батьком. Зауважують, що порядок складання актів та видачі довідок щодо проживання громадян у місті Чернігові затверджено рішенням Виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 541 від 19 листопада 2020 року. На момент складення вищезазначеного акту (18 листопада 2020 року) діяло відповідне Положення про порядок складання актів та видачі довідок щодо проживання громадян у Новозаводському районі м. Чернігова, затверджене рішенням Виконавчого комітету Новозаводської районної у місті Чернігові ради №164 від 24 липня 2017 року (надалі - Положення). Так, відповідно до пункту 1.2. Положення, акти щодо підтвердження факту проживання без реєстрації/факту непроживання при реєстрації за даною адресою складаються та видаються, зокрема, мешканцям сектору багатоквартирної забудови уповноваженими представниками житлово-комунального підприємства, управляючої компанії, об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (акт видається по формі затвердженій суб`єктом господарювання). Зауважують, що зазначений документ підтверджує лише факт проживання особи за відповідною адресою без реєстрації на момент складення акту, а не факт ведення спільного господарства з померлим. При цьому відповідно до пункту 2.3. Положення, для підтвердження факту проживання особи без реєстрації необхідна присутність господаря домоволодіння з власним паспортом та оригіналами документів, що підтверджують право власності на будинок. Виходячи зі змісту поданого заявником акту, даний документ спрямований на підтвердження іншого факту, а саме: спільного проживання та ведення спільного господарства з наймачем на момент смерті останнього. Таким чином, поданий заявником «акт про постійне проживання особи за відповідною адресою без реєстрації» є неналежним доказом у справі. Підсумовуючи вищевикладене, на думку Відповідача, позов не підлягає задоволенню із наступних підстав: 1) Позивачем не було надано належних доказів, які б підтверджували факт дотримання встановленого порядку при її вселенні до квартири [ADDRESS] ; 2) Позивач, будучи членом сім`ї померлого [PERSON] з 26.03.2015 року (дата укладення шлюбу), при вселенні у вищезазначену квартиру зберегла за собою право користування іншим жилим приміщенням у будинку державного чи громадського житлового фонду, а саме: кімнати №3 комунальної квартири [ADDRESS] , у якій позивач була зареєстрована та проживала з 22.08.2000 року та по даний час. Відтак, позивач не набула право користування квартирою [ADDRESS] . Окремо зауважують, що з боку Виконавчого комітету Чернігівської міської ради, права позивача порушено не було. Відсутність письмової згоди наймача житла щодо вселення позивача як члена своєї сім`ї у спірну квартиру, не є результатом дій або бездіяльності Виконавчого комітету Чернігівської міської ради. 17.03.2021 року представником позивача - [PERSON] подано відповідь на відзив (а.с.73-79). Представник позивача зазначає, що з листопада 2005 року, [PERSON] [INFO] та її чоловік [PERSON] [INFO] , разом з сином останнього [PERSON] , [INFO] , проживали однією сім`єю та вели спільне господарство за адресою: [ADDRESS] . Квартира за вищевказаною адресою, була видана чоловіку позивача, як службове житло. Факт постійного спільного проживання [PERSON] , [PERSON] та його сина, за вказаною вище адресою, підтверджуються: свідоцтвом про шлюб від 26 березня 2015 року серії [NUMBER] ; актом про постійне проживання особи за відповідною адресою без реєстрації, складеного в присутності представника Комунального підприємства «ЖЕК № 13» Чернігівської міської ради від 18 листопада 2020 року; копією особового рахунку від 19.11.2020 року . Також, факт спільного проживання позивача разом з чоловіком [PERSON] та ведення спільного господарства за адресою: [ADDRESS] можуть підтвердити сусіди. Згідно із Витягом із рішення Виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 125 від 15 березня 2018 року, квартирі [ADDRESS] , надано статус житлової та закріплено за зареєстрованим і проживаючим у ній [PERSON] . У додаткових письмових поясненнях від 06.04.2021 року представник позивача зазначає, що під час спільного проживання та ведення господарства позивачем було укладено кредитний договір з АТ «ОТП Банк» № 2019070574 від 02.04.2018 для придбання та встановлення за вищевказаною адресою метало пластикових вікон. Також, 02.04.2019 року позивачем був укладений кредитний договір з АТ «Альфа-Банк» № 482851458 з метою придбання холодильної камери для спільного користування членами її сім`ї.. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи та інші процесуальні дії у справі. Ухвалою Новозаводського районного суду міста Чернігова від 05.02.2021 відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження, з викликом сторін. У вступному слові позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини викладені у позові та наявні у матеріалах справи докази. Додатково пояснила, що була зареєстрована разом із сином померлого чоловіка від першого шлюбу у гуртожитку. Хотіли щоб гуртожиток залишився [PERSON] . Представник позивача у вступному слові пояснив, що [PERSON] отримав квартиру як службову. У даній квартирі позивач проживала разом з чоловіком [PERSON] та його сином. Чоловік помер. У квартирі проживає позивач без реєстрації. На даний час вона взагалі ніде не зареєстрована. У вступному слові представник відповідача позовні вимоги не визнав, посилаючись на обставини викладені у позові. Пояснила, що позивачем не надано належних доказів, які підтверджували б факт дотримання встановленого порядку при її вселенні до спірної квартири. Позивач не набула право користування квартирою [ADDRESS] , оскільки зберегла за собою право користування іншим жилим приміщенням, а саме кімнатою у гуртожитку по [ADDRESS] . Свідок [PERSON] показав, що він проживав разом зі своїм батьком [PERSON] та [PERSON] до повноліття. Спочатку [PERSON] та батько жили у громадському шлюбі, потім шлюб зареєстрували. Вони разом вели спільне господарство більше 10 років, мали спільні предмети, купували техніку. Коли переїхали у гуртожиток, позивачка робила ремонт у квартирі на [PERSON] . У гуртожитку був зареєстрований з 03.12.2014 року, ще до укладення шлюбу. Він ще з батьком жив у гуртожитку, потім у квартирі, потім знову у гуртожитку. Свідок [PERSON] показав, що по [ADDRESS] проживає з 1993 року. Любомир проживав із [PERSON] років 15. Допомагав заносити їм холодильник, підлогу допомагав робити. Вони проживали як сім`я, йому не відомо чи були вони розписані. Син проживав з ними до повноліття. [PERSON] зараз проживає у квартирі. Свідок [PERSON] показала, що проживає по [ADDRESS] з 25.12.1986 року. Приїхала молода сім`я з дитиною, заселилися у квартиру, там і проживали, вели спільне господарство, вікна міняли, ремонт робили, холодильник заносили. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин У судовому засіданні встановлено, що згідно із ордером на жиле приміщення від 10.09.1987 року квартиру [ADDRESS] отримувала сестра [PERSON] - [PERSON] на сім`ю у складі трьох осіб (вона, та дві її дочки), 23.06.1998 року зареєструвала до неї свою матір - [PERSON] , 1928 року народження та [INFO] та брата - [PERSON] , [INFO] . 27.10.1999 року [PERSON] разом з дочками знялась з реєстрації за зазначеною адресою, перевівши особовий рахунок на брата - [PERSON] . Рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 21 листопада 2005 року № 255 затверджено спільне рішення адміністрації і житлової комісії Чернігівського міського відділу УМВС України в Чернігівській області про виділення житлової площі і видачу ордеру [PERSON] - дільничному інспектору, одному, на службову однокімнатну квартиру [ADDRESS] , житловою площею 13,8 кв.м., житловою площею 13,0 кв.м. Проживав у кімнаті № 2, житловою площею 9,8 кв.м., у комунальній квартирі по [ADDRESS] , де залишається колишня дружина - [PERSON] , 1964 року народження. 26 березня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстр реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції, актовий запис № 383. Прізвища після реєстрації шлюбу: чоловіка - [PERSON] , дружини - [PERSON] (а.с.16). Рішенням виконавчого комітету від 15 березня 2018 року № 125 за клопотанням УМВС України в Чернігівській області змінено статус службової однокімнатної квартири [ADDRESS] та закріплено її за зареєстрованим і проживаючим у ній [PERSON] , одним. Витяг з рішення виконавчого комітету міської ради про зміну статусу зазначеної квартири [PERSON] не отримано. Позивач, [PERSON] перебуває на квартирному обліку у виконавчому комітеті Чернігівської міської ради з 18 березня 1991 року у позачерговому списку як молодий фахівець за № 86, одна. Із 22.08.2000 року [PERSON] зареєстрована та проживає разом із [PERSON] , [INFO] , у кімнаті № 3 комунальної квартири [ADDRESS] . Відповідно до копії особового рахунку № [NUMBER] від 17.04.2008 року наймачем/власником квартири за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] на підставі ордера 11 (а.с.19). [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Чернігівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), актовий запис № 2701 (а.с.17). Відповідно до акту від 18.11.2020 року, складеного в присутності представника КП «ЖЕК-13» Чернігівської міської ради майстра Новик Ю.А., [PERSON] , [INFO] , проживала за адресою: [ADDRESS] без реєстрації та вела спільне господарство з померлим [PERSON] з листопада 2005 року по [INFO] , та проживала без реєстрації та вела спільне господарство з сином померлого - [PERSON] , [INFO] , з листопада 2005 року по липень 2015 року (а.с.15). Відповідно до листа Управління адміністративних послуг № 09-05/768 від 02.03.2021 року, місце проживання [PERSON] було зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , 20.11.2020 року [PERSON] знято з реєстрації місця проживання за цією адресою за її особистою заявою (у заяві заявником зазначено адресу вибуття : [ADDRESS] ). З питань реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] не зверталась (а.с.101, 102). За інформацією, яка міститься в картотеці територіальної громади міста Чернігові та картотеці з питань реєстрації фізичних осіб на території міста Чернігова, місце проживання [PERSON] з 03.12.2014 року зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до копії до квартирної картки наймачем квартири за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] на підставі службового ордера № 100 сер.сл. від 28.11.2005 року, рішення № 255 від 21.11.2005 року. Дата виписки 13.10.2020 року (а.с.105). ІV. Норми права, які застосував суд та оцінка аргументів сторін Відповідно до ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім 'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім 'ї. Відповідно до ст. 65 ЖК Україн, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Засади ст. 15 ЦК України гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав, а також охоронюваних законом інтересів судом. Згідно із ч. 1, 2, 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Житлові права охороняються законом за винятком випадків, коли вони здійснюються всупереч із призначенням цих прав чи з порушення. У судовому засіданні встановлено, що основним квартиронаймачем квартири [ADDRESS] був [PERSON] , який помер [INFO] . Позивач [PERSON] фактично проживала з [PERSON] як член його сім`ї з листопада 2005 року до 23.09.2020 року, вела з ним спільне господарство, що підтвердили допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року). ЄСПЛ неодноразово зазначав про те, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому, чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року). Суд звертає увагу на те, що умовою реалізації принципу верховенства права при вирішенні спорів, у тому числі, щодо визнання права користування житлом, є принцип пропорційності. ЄСПЛ розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема, й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. З урахуванням зазначених норм права та релевантної практики ЄСПЛ можна зробити висновок про те, що принцип пропорційності втручання в право особи на користування житлом шляхом визнання її такою, що не має права користування житловим приміщенням, не буде порушено у випадку, якщо особа тривалий час не проживає у спірному житловому приміщенні без поважних причин, не ставиться до нього, як до свого постійного місця проживання, а тому не має з ним достатніх триваючих зв`язків. Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Кожному гарантується недоторканність житла (стаття 30 Конституції України). Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 20 лютого 2020 року у справі № 645/2528/17: «оскільки, місцевий суд встановив, що позивач вселилися у кімнату в гуртожитку з відома та на підставі рішення власника, тривалий час проживає в квартирі, не має іншого житла, спірне житлове приміщення є єдиним його місцем проживання, є підстави стверджувати, що він має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначена кімната у гуртожитку є його житлом у розумінні статті 8 Конвенції. Відсутність ордера на вселення у жиле приміщення само по собі не є підставою для висновку, що займане протягом 19 років житло за таких фактичних обставин справи, за наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання, не є житлом у розумінні пункту 1 статті 8 Конвенції та, що право позивача не підлягає захисту в обраний ним спосіб.» Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 цього Кодексу. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачем [PERSON] право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , оскільки у дану квартиру позивач вселилася з відома власника, тривалий час, протягом 15 років, проживає у квартирі, не має іншого житла, спірне житлове приміщення є єдиним її місцем проживання, тому наявні підстави стверджувати, що позивач має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначена квартира є її житлом у розумінні статті 8 Конвенції, що надає підстави для захисту права на користування спірним нерухомим майном у обраний позивачем спосіб (постанова Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі № 645/2528/17). Визначений у позовній заяві спосіб захисту є законним та ефективним, на думку суду, для належного захисту прав та інтересів позивача. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] про визнання права користування однокімнатною квартирою, житловою площею 13,8 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] , є обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволенню.

Outcome: approved