Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-24 00:00:00

І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ. Представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати право власності за самочинно збудоване нерухоме майно на храмовий комплекс\~побудований на\~земельній ділянці\~площею 0,2366\~га,\~кадастровий номер\~2301700000:01:020:0226,\~що розташована\~за адресою:\~ [ADDRESS] . Позовна заява обґрунтована тим, що 01.06.2012 року, між позивачем та [PERSON] (Інвестор-забудовник), було укладено договір про спільну діяльність з метою реалізації проекту з будівництва об`єкту нерухомого майна (храмового комплексу), згідно якого позивач передав [PERSON] , як інвестору забудовнику право на фінансування та реалізацію будівництва об`єкту нерухомого майна (храмового комплексу). Позивачем повністю виконані всі умови по Договору про спільну діяльність від 01.06.2012 року, а відповідачем по справі [PERSON] в супереч діючому законодавству був порушений порядок будівництва, а саме було розпочато та завершено будівництво вищезазначеного храмового комплексу, без оформлення дозвільної документації на будівництво, в наслідок чого, Релігійна громада Української православної церкви при храмі на ім`я [PERSON] , позбавлена можливості в позасудовому порядку оформити право власності на об`єкт храмового комплексу. ІІ. ЗАЯВИ (КЛОПОТАННЯ) УЧАСНИКІВ СПРАВИ. Від представника позивача на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, на задоволенні позовних вимог наполягає. Від відповідача [PERSON] на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, просить ухвалити рішення за наявними матеріалами у справі. Від представника відповідача Мелітопольської міської ради Запорізької області на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, просить ухвалити рішення за наявними матеріалами у справі. Відповідно до вимог\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН. 01.06.2012 року, між позивачем та [PERSON] (Інвестор-забудовник), було укладено договір про спільну діяльність з метою реалізації проекту з будівництва об`єкту нерухомого майна (храмового комплексу), згідно якого позивач передав [PERSON] , як інвестору забудовнику право на фінансування та реалізацію будівництва об`єкту нерухомого майна (храмового комплексу). З середини червня 2012 року, [PERSON] , без отримання належної документації, яка дає право виконувати будівельні роботи за Договором, розпочав будівництво храмового комплексу за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці площею 0,2366 га, кадастровий номер 2301700000:01:020:0226. Станом на 21.11.2018 року, було завершено будівництво храмового комплексу за вищезазначеною адресою, та виготовлено технічну документацію КП «ММБТ1» ММР ЗО, а саме технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна (храмовий комплекс) розташований за вищезазначеною адресою. Також, було зведено інвентарну справу № 16605/1 за матеріалами проведеної технічної інвентаризації. 01.08.2019 року, на виконання своїх зобов`язань відповідно умов Договору від 01.06.2012 року, відповідач [PERSON] звернувся до Відділу Державного архітектурно-будівельного контролю Мелітопольської міської ради Запорізької області із заявою про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту нерухомого майна. Листом № 11-18/302 від 21.10.2019 року Відділ Державного архітектурно-будівельного контролю Мелітопольської міської ради Запорізької області, повідомив, що згідно п. 17 Постанови КМУ від 13.04.2011 року № 461 «Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів», замовник (його уповноважена особа) заповнює і подає до відповідного органу архітектурно-будівельного контролю декларацію, щодо самочинно збудованого об`єкту, на яке визнано право власності за рішенням суду, за формою наведеною у додатку 5 до Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого Постановою КМУ від 13.04.2011 року № 461 «Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» з зазначенням інформації про рішення суду (форма судового рішення, дата ухвалення рішення, номер судової справи, дата набрання рішення законної сили, назва суду). Вказаним листом, було рекомендовано звернутися до суду для визнання права власності на самочинно збудовані споруди. Також, на забудовника [PERSON] було складено протокол № 20 про адміністративне правопорушення від 21.10.2019 року та постановою № 13, його було притягнуто до адміністративної відповідальності шляхом накладення штрафу і сумі 8 500 гривень, який було сплачено належним чином, що підтверджується квитанцією від 17.12.2019 року. Крім того, 18.03.2020 року, сторонами по Договору про спільну діяльність від 01.06.2012 року, а саме Релігійною громадою Української православної церкви при храмі на ім`я [PERSON] та [PERSON] , у відповідності до п. 3.3 Договору, було підписано Акт прийому-передачі, згідно з яким [PERSON] передав, а Релігійна громада Української православної церкви при храмі на ім`я [PERSON] прийняла, розташовані по [ADDRESS] , побудовані [PERSON] : будівлю храму «А- 2», загальною площею - 383,2 м2, основною площею - 254,0 м2, допоміжною площею - 129,2 м2; будівлю «Б-1», загальною площею - 111,5 м2, основною площею - 53,0 м2, допоміжною площею - 58,5 м2; будівлю часовні «В-1», загальною площею -15,8 м2, основною площею -15,8 м2; будівлю котельні «Е-1», загальною та основною площею - 2,5 м2; навіс «Г». убиральню «Д»; огорожу М1; яму вигрібну № 2. Мелітопольська міська рада Запорізької області є власником земельної ділянки площею 0,2366 га, кадастровий номер 2301700000:01:020:0226, розташованою за адресою: [ADDRESS] , на якій збудований храмовий комплекс, то позовні вимоги пред`явлено до Мелітопольської міської ради Запорізької області, як до органу місцевого самоврядування, в зв`язку з забудовою здійсненою на земельній ділянці, яка належить до земель комунальної власності. У зв`язку з тим, що згідно п. 17 Постанови КМУ від 13.04.2011 року № 461 «Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів», замовник (його уповноважена особа) заповнює і подає до відповідного органу архітектурно-будівельного контролю декларацію, щодо самочинно збудованого об`єкту, на яке визнано право власності за рішенням суду, то позивач змушений звернутися до суду з відповідним позовом про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (храмовий комплекс). ІV. МОТИВИ СУДУ ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА. Відповідно до ч.1,ч.2,ч.3ст.319ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з ч.4ст.373 ЦК України\~власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Відповідно до ч.1ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до\~ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Пунктом 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року за № 6 «Про практику застосування судами ст.376ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва )» визначено, що відповідно до\~ст. 376 ЦК України\~суди розглядають справи щодо самочинного будівництва, зокрема, про визнання права власності на самочинно збудоване майно власником земельної ділянки; про визнання права власності на самочинно збудоване майно на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснила самочинно будівництво. Відповідно до вимог\~ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Згідно правової позиції висловленої Верховним Судом України при розгляді справи N 6-1328цс15 зазначено, що згідно із частиною першою статті 376\~ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376\~ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним. Згідно статті 376\~ЦК суди, розглядають спори щодо самочинного будівництва, зокрема про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно власником земельної ділянки. Право власності у порядку, передбаченому частиною третьою статті 376 ЦК, може бути визнано лише на новозбудоване нерухоме майно або нерухоме майно, яке створено у зв`язку зі знесенням попередньої будівлі та відповідно до будівельних норм і правил є завершеним будівництвом. На підставі частини третьої статті 376\~ЦК суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК). Тобто, позов особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, про визнання права власності на цю нерухомість може бути задоволено судом на підставі частини третьої статті 376 ЦК, якщо буде встановлено, що власник або користувач земельної ділянки не заперечує проти цього, будівництво не порушує права інших осіб і відповідає будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, державним стандартам. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 2\~ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об`єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку. Водночас згідно із частиною третьою статті 376\~ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, а саме об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту. Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду. Згідно порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 р. № 461\~у випадку визнання права власності на самочинно збудований об`єкт за рішенням суду він приймається в експлуатацію згідно з цим Порядком за умови можливості його надійної та безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого об`єкта. Частиною 3\~ст. 375 ЦК України\~передбачено, що право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Відповідно до ч. 5\~ст. 376 ЦК України\~на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Судом встановлено, що згідно технічного паспорту виготовленого КГІ «ММБТІ» ММР ЗО на об`єкт нерухомого майна (храмовий комплекс) розташований за адресою: [ADDRESS] , станом на 21.11.2018 року, було завершено будівництво вищезазначеного храмового комплексу (створено майно). Аналізуючи викладене, суд вважає, що законодавство передбачає можливість визнання права власності на самочинно збудоване майно у разі якщо буде встановлено, що власник або користувач земельної ділянки не заперечує проти цього, будівництво не порушує права інших осіб і відповідає будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, державним стандартам а також, те що на теперішній час за таких обставин єдиним способом захисту своїх особистих майнових прав для позивача є спосіб визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, з послідуючим прийняття його в експлуатацію відповідно до вимог чинного на теперішній час законодавства. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що заявлені позовні вимоги є підставними та такими, що відповідають чинному законодавству. На підставі викладеного та

Outcome: approved