Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-26 00:00:00

На підставі рішення Барського районного суду від 23 травня 2011 року [PERSON] зобовязаний був сплачувати на користь [PERSON] на утримання дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] - аліменти в розмірі 1/3 частини заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно на кожну дитину, починаючи з 27 квітня 2011 року і до досягнення старшою дитиною повноліття, тобто до 12 березня 2015 року. Оскільки станом на 01 березня 2014 року [PERSON] належним чином не виконував аліментні зобовязання і утворилася заборгованість за виконавчим документом на суму 24206 гривень, ухвалою Мурованокуриловецького районного суду від 07 квітня 2014 року боржника [PERSON] було тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України до моменту фактичного виконання аліментних зобовязань за виконавчим листом № 2-625/11 від 23 травня 2011 року. 13 жовтня 2015 року на підставі заяви [PERSON] постановою головного державного виконавця на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повернуто стягувачу (а.с.10). Вважаючи, що на даний час його аліментні зобовязання перед [PERSON] виконані і закінчені, для забезпечення права на свободу пересування та вільний вибір місця проживання, [PERSON] 07 червня 2018 року звернувся до суду і просить скасувати встановлене ухвалою Мурованокуриловецького районного суду від 07 квітня 2014 року тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України. У підготовче засідання не зявилися представник відповідача - Мурованокуриловецького РВ ДВС та третя особа - стягувач за виконавчим документом [PERSON], хоча належним чином були повідомлені про час і місце його проведення (а.с. 17, 18). В той же час в.о.начальника Мурованокуриловецького РВ ДВС [PERSON] подав заяву про проведення засідання без його участі та про визнання позову (а.с. 19). Враховуючи обставину, що відповідач визнає позовні вимоги, і таке визнання позовних вимог відповідає закону, не порушує будь-чиї права чи законні інтереси інших осіб, суд ухвалив за можливе на підставі ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження ухвалити рішення у цій справі. Представник позивача за довіреністю (а.с. 12) [PERSON] підтримала позов [PERSON] і пояснила: [PERSON] - то її колишній зять (стягувач [PERSON] - її донька). Він повністю відшкодував заборгованість по аліментах, станом на сьогодні діти уже дорослі, але наявність обмеження у праві виїзду за кордон позбавляє [PERSON] можливості заробити на прожиття собі і дітям. \~ \~ \~ \~Розглянувши справу у судовому засіданні, дослідивши та оцінивши наявні у матеріалах справи докази, суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення заяви, за наступних підстав: Відповідно до\~ст. 33 Конституції України\~кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом. \~Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті. Положеннями\~Закону України «Про виконавче провадження»\~не передбачено вирішення судом питання про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за кордон, розгляд таких питань не врегулюванний\~ Розділом VI ЦПК України,\~\~в тому числі в порядку визначеному, ст. 441 ЦПК України. Разом з тим суд враховує, що жодне обмеження прав згідно міжнародно-правових стандартів захисту прав людини не може бути абсолютним. Відповідно до ст. 2 протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~заходи щодо обмеження свободи пересування повинні бути достатньо виправдувальні суспільним інтересам в демократичному суспільстві. Згідно ч. 3 указаної статті на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. У справі\~ Гочев проти Болгарії\~(Gochev v. Bulgaria\~від 26.11.2009 року) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам'ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості. Як вбачається із постанови державного виконавця Гевко О.М. від 13 жовтня 2015 року (а.с. 10) на даний час виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі її заяви. Станом на 10 травня 2018 року відкритих виконавчих проваджень відносно [PERSON] у Мурованокуриловецькому районному відділі державної виконавчої служби на виконанні немає (а.с. 11). Виходячи з вищевказаних норм національного законодавства, на стадії виконання судового рішення обмеження права особи на виїзд слід вважати доцільним у випадках, коли особа ухиляється від виконання зобов'язання, покладеного на неї рішенням суду. Оскільки, підстави для тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон, відпали, заява [PERSON] про скасування вказаного обмеження підлягає до задоволення.

Outcome: approved