Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-25 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача 1 Чернівецьке комунальне обласне бюро технічної інвентаризації та до відповідача 2 [PERSON] про визнання частково незаконним розпорядження органу приватизації та частково недійсним свідоцтва про право власності на житло. Позовні вимоги обґрунтовує наступним. Згідно розпорядження №19142 від 10 червня 1996 року, виданим представництвом Фонду державного майна України в м. Чернівці, матері Позивача, [PERSON] , надано дозвіл на приватизацію квартири загальною площею 73,90 кв.м. по [ADDRESS] , реєстраційний номер [NUMBER] . На вказану квартиру видано свідоцтво про право власності на житло від 10 червня 1996 року в якому зазначено, що квартиру загальною площею 73,90 кв.м. по [ADDRESS] , реєстраційний помер [NUMBER] , передано в приватну власність громадянці [PERSON] та члену її сім`ї [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Оскільки, на час видачі свідоцтва, він був неповнолітнім (6 років), у свідоцтво про право власності на квартиру, його було включено без врахування його волевиявлення. Зазначає, що вказаним питанням ніколи не цікавився. В зв`язку з чим про використання права на безоплатну приватизацію квартири, йому стало відомо близько місяця тому, коли намагався вирішити питання щодо постановки на квартирний облік за місцем проходження військової служби в Службі безпеки України та йому в цьому було відмовлено. Стверджує, що здійснюючи приватизацію квартири на нього, його мати діяла, без усвідомлення його права на власне волевиявлення, оскільки його участь у приватизації призвела до негативних наслідків та в подальшому звузила використання ним своїх житлових прав. Аргументує, що його мати, приватизуючи квартиру, загальною площею 73,90 кв.м. по [ADDRESS] , реєстраційний номер 23724082, виконала всі дії, передбачені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» з дотриманням Положень про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України №56 від 15 вересня 1992 року, однак згідно діючого законодавства, вона мала право розпоряджатися майном, а не його правом на приватизацію. Вважає, що мати, здійснивши приватизацію квартири від його імені, фактично позбавила його, після досягнення повноліття, скористатися правом на приватизацію житла за власним вибором у майбутньому. Просить суд, визнати частково незаконним розпорядження органу приватизації та частково недійсним свідоцтво про право власності на житло від 10 червня 1996 року, на квартиру [ADDRESS] , видане на підставі розпорядження органу приватизації №19142 від 10.06.1996 року в частині визнання [PERSON] співвласником вищезазначеної квартири, скасувати запис в свідоцтві про право власності на житло від 10 червня 1996 року про те, що йому належить на праві приватної спільної сумісної власності квартира [ADDRESS] , припинити право власності за ним на вказану квартиру, припинити право спільної сумісної власності на квартиру та визнати за [PERSON] право приватної власності на квартиру [ADDRESS] . Рух справи та позиція сторін Ухвалою суду від 02.09.2021 р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач в [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, про поважні причини неявки в суд не повідомив, від його представників адвокатів Веретенко Є.О. та Бошелюк Ю.М. надійшли заяви про розгляд справи без їх та позивача участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату та час розгляду справи була повідомлена належним чином, про поважні причини неявки в суд не повідомила, надіслала заяву про розгляд справи без її участі, не заперечувала проти задоволення позову. Вивчивши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Положеннями ст. 4 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд, у відповідності з ч.2 ст.247 ЦПК України, ухвалив здійснювати судове засідання без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступних висновків. Досліджені докази та застосовані норми права. Судом, належними доказами по справі встановлено, що згідно розпорядження №19142 від 10 червня 1996 року, виданим представництвом Фонду державного майна України в м. Чернівці, матері позивача, [PERSON] , надано дозвіл на приватизацію квартири загальною площею 73,90 кв.м. по [ADDRESS] , реєстраційний номер [NUMBER] . На вказану квартиру видано свідоцтво про право власності на житло від 10 червня 1996 року в якому зазначено, що квартиру загальною площею 73,90 кв.м. по [ADDRESS] , реєстраційний помер [NUMBER] , передано в приватну власність громадянці [PERSON] та члену її сім`ї [PERSON] на праві спільної сумісної власності. (а.с.10) Відповідно до витягу Чернівецького комунального обласного бюро технічної інвентаризації про реєстрацію права власності на нерухоме майно за матір`ю позивача, [PERSON] та позивачем - [PERSON] , зареєстровано приватну спільну сумісну власність, а саме квартиру загальною площею 73,90 кв.м. по [ADDRESS] , реєстраційний номер [NUMBER] . (а.с. 11) Відповідно до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (від 19.06.1992 року з змінами та доповненнями), приватизацією є відчуження на користь громадян у їх власність квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.). Згідно ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитку з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які на законних підставах проживають у них. Відповідно до п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Відповідно до ч.2 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, яка діяла на час виникнення правовідносин від 1996 року) передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.6 ст.203 ЦК України, вбачається, що правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ст.217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Враховуючи те, що перебування позивача [PERSON] у статусі співвласника квартири, яке було закріплено за ним до повноліття, погіршує його становище та звужує його право на використання житлових прав, оскільки він має частку в приватизованій квартирі, вбачаються підстави для задоволення позову. У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Висновки. На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як учасник справи, як на підставу заявлених вимог підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги заявлені [PERSON] ґрунтуються на законі і підлягають до задоволення. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст.203, 215, 217 ЦК України, та

Outcome: approved