Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-11 00:00:00

І. Стислий виклад позицій учасників справи. У березні 2018 р. Акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі по тексту - АТ «Універсал Банк», банк, позивач) звернулося до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , відповідач 1, позичальник), [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , відповідач 2, поручитель) та [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , відповідач 3, поручитель) про стягнення заборгованості за кредитним договором в загальному розмірі 10 969,87 швейцарських франків. Позов обґрунтований такими обставинами. 27.12.2007 між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є позивач, та [PERSON] укладено кредитний договір № 066-2915/756-0871, відповідно до умов якого банк надав [PERSON] кредитні кошти в сумі 86 221 швейцарських франків. За умовами договору [PERSON] зобов`язалась повертати кредит відповідно до умов договору, оплачувати проценти за користування кредитними коштами в розмірі 10,45% річних та повернути кредит у строк до 10.12.2027. За користування коштами понад встановлений строк сторони погодили нарахування підвищеної процентної ставки в розмірі 31,35% річних. Виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором було забезпечено порукою згідно з укладеними з поручителями [PERSON] та [PERSON] договорами поруки, відповідно до умов яких поручителі відповідають перед кредитором в тому ж обсязі, що і боржник. На порушення умов кредитного договору [PERSON] не виконує взяті на себе зобов`язання, у зв`язку з чим станом на 22.12.2017 утворилась заборгованість у розмірі 10 969,87 швейцарських франків, з яких: прострочена заборгованість по кредиту - 814,99 швейцарських франків; сума дострокового стягнення кредиту - 8 890,59 швейцарських франків; заборгованість по відсотках - 1 099,95 швейцарських франків; заборгованість по підвищених відсотках - 164,34 швейцарських франків. На адреси відповідачів направлялись вимоги про дострокове погашення суми боргу, проте ні боржник, ні поручителі не вчинили жодних дій, які б свідчили про намір у добровільному порядку сплатити прострочену заборгованість. У серпні 2018 р. [PERSON] пред`явила до АТ «Універсал Банк» зустрічний позов про захист прав споживача шляхом визнання умов кредитного договору несправедливими та визнання недійсними окремих положень кредитного договору, а саме: підпункту 2.12. пункту 2, підпункту 9.9. пункту 9 та Додатку № 1. Вимоги зустрічного позову обґрунтовані наступним. Додаток № 1 з переліком додаткових витрат, які понесе позичальник у зв`язку з отриманням кредиту, про який ідеться у підпункті 9.9. пункту 9 кредитного договору, [PERSON] не підписувався і з його змістом вона не ознайомлювалась, а відтак його умови відповідно до положень статей 10, 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими. Встановлена підпунктом 2.12. пункту 2 кредитного договору умова щодо надання кредитору права збільшувати процентну ставку в односторонньому порядку суперечить положенню статті 1056-1 ЦК України і є нікчемною. До того ж у зв`язку зі збільшенням банком процентної ставки сторони мали б погодити новий графік платежів, проте цього не було зроблено,а дійсний розмір процентної ставки та кінцева сукупна вартість кредиту не відповідають вказаній в договорі процентній ставці і абсолютному значенню подорожчання кредиту. Отже під час укладення кредитного договору банк ввів позичальника в оману щодо істотних умов кредитного договору. Заперечення відповідачів проти вимог первісного позову обґрунтовані тим, що з огляду на неправомірність дій банку щодо збільшення процентної ставки в односторонньому порядку, у позивача відсутні підстави для нарахування заборгованості за збільшеною процентною ставкою. Отже ураховуючи, що за рахунок безпідставного підвищення процентної ставки позивач завищив суму відсотків на 6 453,52 швейцарських франків, вказана сума мала бути зарахована на погашення тіла кредиту. До того ж з поручителями збільшення процентної ставки не погоджувалось. За таких обставин відповідачами визнається борг перед банком в розмірі 290,99 швейцарських франків. Позивач заперечував проти вимог зустрічного позову з таких підстав. Стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає можливість зміни відсоткової ставки залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках, а тому умова підпункту 2.12. пункту 2 кредитного договору не суперечить закону. Оскільки індекс інфляції за період з липня 2006 р. по червень 2007 р. становив 10,65%, а станом на кінець червня 2008 р. збільшився до 31,06%, відбулася подія, що значним чином впливала на вартість кредитних ресурсів банку. З огляду на те, що Закон, яким ЦК України доповнено статтею 1056-1 ЦК України, набрав чинності 10.01.2009, а збільшення процентної ставки відбулося з 15.07.2008, банк цілком правомірно збільшив процентну ставку, про що письмово попередив позичальника. Наданий відповідачем висновок аудитора не може бути прийнятий судом як доказ, оскільки у ньому не зазначено, що експерт попереджений про завідомо неправдивий висновок. У відповіді на відзив на зустрічну позовну заяву відповідач [PERSON] погодилась з доводами позивача про неможливість застосування до спірних правовідносин положень статті 1056-1 ЦК України, але доповнила свої аргументи про недійсність підпункту 2.12. кредитного договору вказівкою на те, що дана умова договору не містить чіткого правила для зміни відсоткової ставки, а тому є несправедливою в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів». ІІ. Рух справи, процесуальні дії суду та заяви (клопотання) учасників справи. Ухвалою від 04.04.2018 суд (під головуванням судді Шклянки М.П.) відкрив провадження у справі та призначив справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження в судове засідання на 04.06.2018 (т. 1 а.с. 60-61). 04.06.2018 представник відповідача 1 подала заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження (т. 1 а.с. 67-69). 04.06.2018 у зв`язку з неявкою представника позивача суд відклав розгляд справи на 30.07.2018 (т. 1 а.с. 105). 05.07.2018 справу передано до провадження судді Трусової Т.О. (т. 1 а.с. 108). Ухвалою від 30.07.2018 суд прийняв справу до провадження, залишив заяву представника відповідача без задоволення, встановив сторонам додаткові строки для подання заяв по суті справи та призначив судове засідання на 29.10.2018 (т. 1 а.с. 109-110). 03.03.2018 представник відповідача 1 подала відзив на позов, зустрічну позовну заяву та клопотання про призначення судово-економічної експертизи (т. 1 а.с. 122-123, 124-129, 161-163). 29.10.2018 суд прийняв до спільного розгляду з первісним позовом зустрічний позов, перейшов до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, замінив засідання з розгляду справи по суті підготовчим засіданням, встановив строки для подання заяв по суті справи та оголосив перерву в підготовчому засіданні до 23.01.2019 (т. 1 а.с. 181-183). 18.12.2018 позивач подав відзив на зустрічний позов (т. 1 а.с. 185-187). 23.01.2019 у зв`язку з неявкою відповідачів суд продовжив перерву у підготовчому засіданні до 22.02.2019 (т. 1 а.с. 198). 22.02.2019 у зв`язку з хворобою судді підготовче засідання перенесене на 25.06.2019 (т. 1 а.с. 203). 25.06.2019 представником відповідачів подано клопотання про витребування доказів (т. 1 а.с. 210-212). 25.06.2019 суд відмовив у задоволенні клопотання про призначення експертизи, задовольнив клопотання про витребування доказів, закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 31.10.2019 (т. 1 а.с. 217-218). 04.07.2019 представником відповідачів подано відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву (т. 1 а.с. 220-226). 31.10.2019 розпочато розгляд справи по суті та оголошено перерву в судовому засіданні до 12.02.2020 (т. 2 а.с. 45-46). ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, норми права і мотиви їх застосування. 27.12.2007 між ВАТ «Універсал Банк» (кредитором), правонаступником якого є АТ «Універсал Банк», та [PERSON] (змінила прізвище на [PERSON] , позичальником) укладено кредитний договір № 066-2915/756-0871, предметом якого є зобов`язання банку надати позичальнику кредит на споживчі потреби в сумі 86 221 швейцарських франків та зобов`язання позичальника прийняти, належним чином використати та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 10,45% річних в порядку, на умовах та в строки, визначені договором. (т. 1 а.с. 78-83). Сторони договору погодили, що розмір базової процентної ставки може змінюватися згідно умов цього договору, датою остаточного погашення всієї суми кредиту є 10.12.2027, а за користування коштами понад встановлений строк (або терміни погашення) нараховується підвищена процентна ставка в розмірі 31,35% річних (пункти 1.1., 1.1.1., 1.2.). Відповідно до пункту 2.4. договору погашення основної суми кредиту та процентів здійснюється шляхом сплати позичальником щомісячних платежів, які складаються із частини погашення основної суми кредиту та процентів, нарахованих за користування кредитом за попередній платіжний період. Датою погашення щомісячних платежів є останній робочий день, що передує 10 числу кожного місяця. Позичальник зобов`язується щомісячно у вказану дату здійснювати погашення щомісячних платежів шляхом зарахування до такої дати (включно) відповідної суми коштів на поточний рахунок, відкритий згідно пункту 2.1.3. даного договору. Позичальник доручає кредитору самостійно направляти кошти на погашення заборгованості позичальника у порядку та черговості, визначених пунктом 2.8. та іншими умовами цього договору. Розмір щомісячного платежу встановлений в Графіку погашення кредиту, що викладений у Додатку № 2 до даного договору (пункт 2.5.). Згідно з умовами, визначеними у пункті 2.12. договору, кредитор може збільшити процентну ставку, зазначену у пункті 1.1. договору, у разі зміни Національним Банком України розміру чинної облікової ставки та/або у разі запровадження адміністративних та\\або інших заходів, які збільшують вартість коштів на українському ринку, та\\або у випадку зміни ставок LIBOR, EURIBOR, та\\або в інших випадках, якщо кредитор обґрунтовано вважає, що така зміна відповідає ринковим умовам або має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів кредитора. Про зміну процентної ставки кредитор має повідомити позичальника письмово за 15 календарних днів до дати зміни процентної ставки. Сторони погодили, що у випадку прострочення сплати позичальником чергового платежу за кредитом та/або процентів за користування кредитом понад два місці та направлення кредитором на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і неусунення позичальником порушень за цим договором протягом 30 календарних днів з дати відправлення вимоги, термін повернення кредиту вважається таким, що настав на 31 календарний день з дати дати відправлення вимоги (пункт 5.2.5.). Згідно з пунктом 9.9. кредитного договору його складовою частиною є Додаток № 1 - перелік додаткових витрат, які несе позичальник у зв`язку з отриманням кредиту за цим договором, проте доказів, які б підтверджували існування цього додатку та підписання його позичальником суду не надано. Виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором забезпечувалось порукою згідно з укладеними 27.12.2007 між ВАТ «Універсал Банк» (кредитором) та [PERSON] і [PERSON] (поручителями) договорами поруки № 066-2915/756-0871-Р/1, № 066-2915/756-0871-Р, відповідно до умов яких поручителі зобов`язалися перед кредитором відповідати за невиконання позичальником усіх зобов`язань, що виникли з кредитного договору (т. 1 а.с. 11-13, 14-16). Позивач виконав свої зобов`язання за кредитним договором, надавши відповідачу кредит в сумі 86 221 швейцарських франків, що не заперечується відповідачами і підтверджується меморіальним ордером та випискою по рахунку позичальника за 27.12.2007 (т. 1 а.с. 17). Судом встановлено, що з 15.07.2008 позивач збільшив процентну ставку за кредитним договором до 12,45% річних. Доказів виконання позивачем вимог пункту 2.12. договору щодо письмового повідомлення про вказану обставину позичальника за 15 календарних днів до дати зміни процентної ставки суду не надано, проте зі змісту листування між банком та [PERSON] вбачається, що остання була обізнана про збільшення процентної ставки та неодноразово ініціювала питання її перегляду в бік зменшення, на що банк відповідав відмовою (т. 1 а.с. 87-95). Згідно з даними виписки з особового рахунку № [NUMBER] до грудня 2016 р. включно позичальник [PERSON] належним чином виконувала свої зобов`язання за кредитним договором, при цьому у листопаді 2011 р. нею було достроково погашено заборгованість по тілу кредиту на суму 53 581,31 швейцарських франків. Водночас у січні 2017 р. у неї виникла заборгованість по тілу кредиту, у лютому 2017 р. виникла заборгованість і по відсотках, а з березня 2017 р. будь-які сплати за кредитним договором позичальник припинила. 23.08.2017 позивач направив позичальнику та поручителям письмову вимогу про усунення порушень зобов`язань за кредитним договором, а саме: сплату простроченої заборгованості за кредитом в сумі 518,63 швейцарських франків та нарахованих відсотків в сумі 783,70 швейцарських франків, при цьому попередив, у випадку невиконання вимоги термін повернення кредиту визнається таким, що настав на 61 календарний день з моменту отримання вимоги (т. 1 а.с. 37, 38, 39, 41, 42, 43, 44). Правовою підставою заявлених АТ «Універсал Банк» вимог є положення цивільного законодавства, які регулюють зобов`язальні правовідношення. Так, відповідно до вимог частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частина 1 статті 626 цього Кодексу дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, а у статті 627 закріплено принцип свободи договору, яка полягає передусім у вільному виявленні волі сторін на вступ у договірні відносини. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно з нормою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частина 2 статті 1054 ЦК України). Положеннями статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою (частина перша статті 546 ЦК України). За положеннями статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Водночас позичальник [PERSON] заявила вимоги про недійсність окремих положень кредитного договору. За положеннями частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Вимоги відповідача про недійсність підпункту 2.12. пункту 2 кредитного договору обґрунтовані, зокрема, посиланням на невідповідність його положень нормі частини третьої статті 1056-1 ЦК України, згідно з якою фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору; встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку; умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Однак з урахуванням загального правила дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина 1 статті 58 Конституції України) та правила дії актів цивільного законодавства у часі (стаття 5 ЦК України) та зважаючи на те, що Закон № 661-VI від 12.12.2008, яким ЦК України було доповнено статтею 1056-1, набрав чинності лише 10.01.2009, вказана норма не може бути застосована до оспорюваного договору. Даючи оцінку доводам відповідача щодо невідповідності оспорюваних умов договору Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII), суд враховує, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг (стаття 1-1). З огляду на суб`єктний склад сторін оспорюваного договору та об`єкт зафіксованих у ньому зобов`язань, суд дійшов висновку, що Закон № 1023-XII поширюється на спірні правовідносини. Позиція позивача аргументована посиланням на положення абзацу 4 частини 4 статті 11 Закону № 1023-XII (у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору), яким передбачено, що у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Водночас за положеннями частини 5 статті 11 Закону № 1023-XII до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. За приписами статті 18 цього Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Відповідно до частини 8 статті 18 Закону № 1023-XII нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З метою захисту прав споживачів під час укладання договорів про надання споживчих кредитів, запобігання завданню споживачам моральної чи матеріальної шкоди через надання свідомо недостовірної чи неповної інформації 10.05.2007 Національний банк України прийняв постанову № 168, якою затвердив Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (далі - Правила). Пунктом 3.5 Правил встановлено, що банки мають право ініціювати зміну процентної ставки за кредитом лише в разі настання події, не залежної від волі сторін договору, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку. Банки не мають права змінювати процентну ставку за кредитом у зв`язку з волевиявленням однієї із сторін (зміні кредитної політики банку). Як роз`яснив Конституційний Суд України у рішенні від 10.11.2011 № 15-рп/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг), держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних відносин у сфері споживчого кредитування та обмеження принципу дії свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Ухвалюючи рішення у даній справі, Конституційний Суд України також проаналізував до уваги положення актів міжнародного законодавства, зокрема, Резолюцію Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту адресів споживачів» від 09.04.1985 № 39/248 (995_903), Хартію захисту споживачів, схвалену Резолюцією Консультативної Ради Європи від 17.05.1973 № 543, Директиву 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11.05.2005 щодо несправедливих видів торговельної практики, Директиву 2005/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23.04.2008 про кредитні угоди для споживачів та дійшов висновку, що положення пунктів 22, 23 статті 1 (дані пункти дають визначення термінів «споживач» та «споживчий кредит») та статті 11 Закону № 1023-XII у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України слід розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Аналіз наведених норм в контексті рішення Конституційного Суду України дає підстави для висновку, що у 2007-2008 роках бланк дійсно не був обмежений у праві визначити у кредитному договорі можливість зміни відсоткової ставки, але при цьому зобов`язаний був, по перше, визначити чіткі підстави такої зміни, а по друге, обґрунтувати своє рішення про збільшення процентної ставки. Дослідженням змісту підпункту 2.12. пункту 2 кредитного договору встановлено, що у ньому міститься лише абстрактне посилання на певні фактори, але яким чином дані фактори впливають на вартість кредитних ресурсів банку, що зумовлює зміну відсоткової ставки, у ньому не визначено. Більше того, саме рішення про збільшення відсоткової ставки суду не надано, а відтак не обґрунтовано та не доведено, що існували обставини, які стали підставою для збільшення відсоткової ставки. Що стосується стверджень позивача про те, що збільшення відсоткової ставки зумовило зростання індексу інфляції, то суд їх визнає необґрунтованими з таких підстав. Індекс інфляції - це показник характеристики динаміки загального рівця цін на товари та послуги, а ціни в України встановлені в національній валюті - гривні. Отже зростання рівня інфляції могло вплинути на вартість кредитних ресурсів лише у разі, якщо валютою кредитування є гривня, а в даному випадку кредит було видано та договір виконувався в іноземній валюті (швейцарських франках). Також позивачем не доведено належними доказами не лише виконання з його боку умов договору про письмове повідомлення позичальника про зміну відсоткової ставки за 15 календарних днів до дати її зміни, а й виконання вимог статті 11 Закону № 1023-XII щодо повідомлення споживача про зміну відсоткової ставки протягом семи днів з дати її зміни, у зв`язку з чим на підставі цієї норми така зміна є недійсною. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що умова, передбачена підпунктом 2.12. пункту 2 кредитного договору, про право банку збільшувати розмір відсоткової ставки в односторонньому порядку, не відповідає вимогам справедливості та суперечить положенням частини 5 статті 11 та частини 1 статті 18 Закону № 1023-XII. За приписом частини 2 статті 11 Закону № 1023-XII перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо). Аналогічне положення міститься і в Правилах надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Зі змісту підпункту 9.9. пункту 9 кредитного договору вбачається, що його складовою частиною є Додаток № 1 - перелік додаткових витрат, які несе позичальник у зв`язку з отриманням кредиту за цим договором, проте жодних доказів існування цього додатку суду не надано. З огляду на наведене, суд визнає обґрунтованими вимоги зустрічного позову про недійсність умов, передбачених підпунктом 9.9. пункту 9 кредитного договору, як таких, що суперечать частині 2 статті 11 Закону № 1023-XII. Статтею 1055 ЦК України встановлено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Оскільки встановлені судом обставини дають достатні підстави вважати, що Додаток № 1 до кредитного договору позичальник [PERSON] не підписувала, зазначені у цьому Додатку умови є нікчемними, тобто недійсним в силу закону, а відтак визнання їх недійсними судом не вимагається (частина 2 статті 215 ЦК України). У зв`язку з наведеним правових підстав для визнання недійсним самого Додатку № 1 до кредитного договору суд не вбачає. За загальним наслідком визнання правочину недійсним, встановленим частиною 1 статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. За приписом частини 1 статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Відтак з огляду на встановлену судом недійсність окремих умов договору, та ураховуючи, що в іншій частині оспорюваний договір відповідає вимогам закону, при цьому позивач повністю, а відповідач [PERSON] - частково, виконали зобов`язання за цим договором, наявні підстави для визначення розміру заборгованості за кредитним договором виходячи з визначеної у договорі відсоткової ставки в розмірі 10,45% річних. Що стосується посилань відповідача на те, що збільшення відсоткової ставки за кредитним договором зумовлювало необхідність підписання нового Графіку платежів та невідповідність дійсного розміру процентної ставки і сукупної вартості кредиту даним договору, то дослідження цих обставин є недоцільним, оскільки у даному випадку суд встановив недійсність оспорюваних умов договору, що є визначальною і достатньою підставою для визначення розміру заборгованості виходячи з первинної відсоткової ставки. З огляду на принципи диспозитивності та змагальності цивільного судочинства і з урахуванням позиції поручителів [PERSON] та [PERSON] , які визнали свій обов`язок відповідати за кредитним договором нарівні з позичальником за умови застосування первинної відсоткової ставки і не оспорюють чинність договорів поруки, суд не дає оцінки доводам їх представника про відсутність згоди поручителів на зміну зобов`язання. За положеннями статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 76 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, окрім іншого, письмовими доказами. Докази згідно вимог статей 77-80 ЦПК України мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми. За приписом статті 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. На підтвердження розміру позовних вимог позивачем надано виписки з особового рахунку позичальника та таблицю-розрахунок, відповідно до якої заборгованість за кредитним договором № 066-2915/756-0871, розрахована станом на 22.12.2017, становить 10 969,87 швейцарських франків, з яких: прострочена заборгованість по кредиту - 814,99 швейцарських франків; сума дострокового стягнення кредиту - 8 890,59 швейцарських франків; заборгованість по відсотках - 1 099,95 швейцарських франків; заборгованість по підвищених відсотках - 164,34 швейцарських франків (т. 1 а.с. 18-22). Згідно з даним розрахунком за період з грудня 2007 р. по грудень 2017 р. відповідачем [PERSON] на користь позивача здійснено платежів на загальну суму 120 239,14 швейцарських франків, з яких зараховано: 76 515,42 швейцарських франків - на погашення кредиту (тіла кредиту); 43 661,88 швейцарських франків - на погашення відсотків; 61,84 швейцарських франків - на погашення підвищених відсотків. Однак зважаючи на те, що позивач здійснив розрахунок заборгованості за кредитним договором виходячи з відсоткової ставки в розмірі 12,45% річних (з 15.07.2008), застосування якої визнано неправомірним, суд відхиляє наданий позивачем розрахунок як недостовірний доказ. Відповідачами на обґрунтування заперечень проти вимог первісного позову надано альтернативний розрахунок (розрахунок переплати відсотків), здійснений незалежним аудитором В.Ковальчук (т. 1 а.с. 147-151). Відповідно до вказаного розрахунку банком нараховано відсотків на суму 45 095,09 швейцарських франків, а при застосуванні базової ставки (10,45% річних) сума відсотків становила б 34 416,20 швейцарських франків, у зв`язку з чим при базовій відсотковій ставці розмір заборгованості за кредитним договором, нарахованої станом на 22.12.2017, складає 1792,66 швейцарських франків. Жодних доказів, які б спростовували здійснений аудитором розрахунок, або новий розрахунок, здійснений виходячи відсоткової ставки в розмірі 10,45% річних, суду не надано, клопотання про призначення судово-економічної експертизи позивачем не заявлялось, а тому даний розрахунок суд вважає належним і допустимим доказом розміру невиконаних зобов`язань за кредитним договором та покладає в обґрунтування свого рішення. Доводи позивача про те, що розрахунок аудитора є недопустимим доказом, суд відхиляє як такі, що не ґрунтуються на процесуальному законі, оскільки цей розрахунок не є висновком експерта, а відтак вимоги статті 102 ЦПК України на нього не поширюються. Водночас судом встановлено, що визначаючи розмір заборгованості за кредитним договором, аудитор не врахував умови пункту 1.1.1. договору щодо застосування підвищеної процентної ставки за користування коштами понад встановлений строк, в тому числі за користування кредитом понад встановлені договором терміни сплати щомісячних платежів. Дана умова договору відповідачем не оспорювалась і недійсною у встановленому законом порядку не визнавалась, а відтак суд вбачає підстави для збільшення визначеного аудитором розміру заборгованості на визначену позивачем суму заборгованості по підвищених відсотках, що в загальному розмірі становить 1 957 швейцарських франків (1792,66+164,34). Норми права, що регулюють інститут поруки, не передбачають солідарної відповідальності поручителів між собою за різними договорами поруки, якщо цими договорами не передбачено іншого. Судом встановлено, що позивач уклав окремі договори поруки з поручителями [PERSON] та [PERSON] , і ці договори не передбачають солідарної відповідальності поручителів між собою, а тому вони не несуть солідарної відповідальності перед позивачем. З пунктів 1.1. договорів поруки випливає, що відповідальність кожного з поручителів перед позивачем повинна бути солідарною разом з позичальником як з боржником за основним зобов`язанням. Отже на підставі викладених у заявах по суті справи аргументів, оцінки наданих сторонами доказів та вищенаведених положень матеріального закону, суд вважає обґрунтованими і доведеними вимоги АТ «Універсал Банк» до позичальника [PERSON] та солідарно з нею до поручителів [PERSON] і [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у валюті отриманого кредиту в загальному розмірі 1 957 швейцарських франків. ІV. Розподіл судових витрат між сторонами. Стаття 141 ЦПК України визначає, що у разі часткового задоволення позову судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач заявив вимоги на суму 10 969,87 швейцарських франків і сплатив судовий збір в розмірі 4 682,69 грн. (т. 1 а.с. 5). Водночас відповідач [PERSON] сплатила судовий збір в розмірі 704,80 грн. (т. 1 а.с. ). Первісний позов задоволено на 1 957 швейцарських франків, тобто на 18/100 часток (1 957х100/10 969,87), а вимоги зустрічного позову про визнання умов кредитного договору частково недійсними - повністю. За таких обставин суд покладає на відповідачів судовий збір в сумі 842,88 грн. (4 682,69/100х18), а на позивача - в сумі 704,80 грн. Відтак, здійснивши залік взаємних вимог, суд покладає на відповідачів в рівних частках судовий збір в сумі 138,08 грн. (842,88 - 704,80). На підставі викладеного,

Outcome: partial