Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-09 00:00:00

Керівник Запорізької місцевої прокуратури №3, в інтересах держави в особі Запорізької міської ради звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя із позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договорів недійсними, визнання спадщини відумерлою та передачу майна, в обґрунтування якого зазначено наступне. У провадженні СВ Дніпровського ВП ГУНП у Запорізькій області заходиться кримінальне провадження № 42017081050000013 за фактом незаконного заволодіння квартирою за адресою: [ADDRESS] , за ч. 4 ст.190 КК України, нагляд за додержанням законів у формі процесуального керівництва здійснює Запорізька місцева прокуратура №3. Вказана квартира перебувала у власності [PERSON] з 2006 року, після смерті якої перейшла у власність [PERSON] , на підставі рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 30.06.2016, яким встановлено факт проживання [PERSON] з [PERSON] та рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 16.09.2016, яким визнано право власності за останнім в порядку спадкування за законом. 13.10.2016 на підстав вказаного рішення суду від 16.09.2016, зареєстровано право власності на вказаний об`єкт нерухомості за [PERSON] . У подальшому, а саме 29.11.2016 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Свинаренко О.В. право власності на цей об`єкт нерухомості набув [PERSON] . 22.05.2017 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Сіпяковим О.С. власником цієї квартири стала [PERSON] . У подальшому, постановою апеляційного суду Запорізької області від 01.02.2018, рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 16.09.2016, яким визнано право власності за [PERSON] в порядку спадкування за законом - скасовано та направлено для розгляду по суті за підсудністю до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя, яким ухвалою від 19.07.2018 позовну заяву [PERSON] - залишено без розгляду. У зв`язку з викладеним, як наслідок у [PERSON] відсутні правові підставі розпоряджатися зазначеним майном. Крім того, у подальшому 03.05.2019 відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Пянтковською О.Г., власником значеного об`єкта нерухомого майна стала [PERSON] . Таким чином, зазначено, що договір купівлі-продажу від 29.11.2016, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Свинаренко О.В., договір купівлі-продажу від 22.05.2017 укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Сіпяковим О.С., договір купівлі продажу від 03.05.2019 укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Пянтковською О.Г., суперечать вимогам чинного цивільного законодавства України, внаслідок чого останні мають бути визнані судом недійсними, оскільки зазначені правочини не відповідають вимогам ст.ст. 203, 215 ЦК України, суперечать інтересам держави та суспільства. Крім того, зазначено, що оскільки у померлої [PERSON] відсутні будь-які спадкоємці, то маються правові підстави для визнання відумерлої спадщини у вигляді квартири за адресою: [ADDRESS] , належної за життя на праві власності останній, яка померла. Посилаючись на ст.ст 131-1, 140 Конституції України, ст.23 ЗУ «Про прокуратуру», ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», оскільки Запорізькою міською радою, в даному випадку, неналежним чином здійснюється захист інтересів держави, прокурор просить суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, серія та номер: 1568 від 29.11.2016 укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Свинаренко О.В.; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, серія та номер: 422 від 22.05.2017 укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Сіпяковим О.С.; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, серія та номер: 897 від 03.05.2019 укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Пянтковською О.Г.; визнати відумерлою спадщину, яка відкрилася після смерті [PERSON] , а саме об`єкт нерухомості за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 1057731423101, загальною площею 29.76 кв.м., житловою площею 16.13 кв.м. та передати у власність територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради; стягнути з відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь прокуратури Запорізької області в особі Запорізької місцевої прокуратури № 3, судові витрати. Ухвалою судді від 12.04.2019 відкрито провадження у справі за позовною заявою керівника Запорізької місцевої прокуратури №3, який діє в інтересах Запорізької міської ради до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання договорів недійсними, визнання спадщини відумерлою та передачу майна, в порядку загального позовного провадження, розпочато у справі підготовче провадження та призначено підготовче судове засідання. Витребувано у приватних нотаріусів Запорізького міського нотаріального округу Свинаренко О.В. та Сіпякова О.С. , копії відповідних договорів купівлі-продажу від 29.11.2016 та від 22.07.2017. 08.05.2019 на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на вказану позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на відсутність правових підстав у прокурора Запорізької місцевої прокуратури №3 на звернення до суду із вказаними позовними вимогами. 28.05.2019 на адресу суду від Запорізької місцевої прокуратури №3 надійшла відповідь на відзив відповідача [PERSON] , в якій зазначено, що вказаний відзив є необґрунтованим та незаконним, а доводи, викладені у ньому такими, що підлягають відхиленню. 14.06.2019 на адресу суду від представника Запорізької міської ради надійшла відповідь на відзив відповідача [PERSON] , в якій зазначає, про наявність правових підстав щодо звернення прокурора з даним позовом та представництва у суді та про те, що право власності на спірну квартиру було набуто неправомірно, а договори купівлі-продажу суперечать чинному законодавству та не відповідають вимогам закону, у зв`язку з чим мають бути визнані недійсними судом. Просить задовольнити позов у повному обсязі. 21.08.2019 на адресу суду від Запорізької місцевої прокуратури №3 надійшла заява про уточнення позовних вимог, відповідно до якої зазначено, що за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 177956163 встановлено, що 03.05.2019 відповідно до договору купівлі-продажу, серія та номер: 897, виданий 03.05.2019, видавник: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області П`янтковська О.Г. власником значеного об`єкта нерухомого майна стала [PERSON] , у зв`язку з чим просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, серія та номер: 897 від 03.05.2019 укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області П`янтковською О.Г. та стягнути з [PERSON] судові витрати. Ухвалою суду від 19.09.2019 накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . 23.09.2019 на адресу суду від представника Запорізької міської ради надійшли письмові пояснення на уточнену позовну заяву, відповідно до яких просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Ухвалою суду від 23.09.2019 прийнято заяву Запорізької міської прокуратури №3 про уточнення позовних вимог. Залучено до участі у вказаній справі у якості співвідповідача [PERSON] . Ухвалою суду від 21.10.2019 залучено до участі у справі у якості третіх осіб приватних нотаріусів Запорізького міського нотаріального округу: Свинаренко Олену Володимирівну; Сіпякова Олексія Сергійовича ; П`янтковську Оксану Григорівну . Ухвалою суду від 21.10.2019 витребувано у приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу П`янтковської О.Г. копії документів, на підставі яких було укладено договір купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчено 03.05.2019. Ухвалою суду від 21.05.2020 закрито підготовче провадження та призначено вказану цивільну справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні прокурор Запорізької місцевої прокуратури №3 підтримала уточнену позовну заяву та просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, на підставах зазначених у позовній заяві та відповіді на відзив. Представник Запорізької міської ради у судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги та просила їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні надала особисті пояснення з приводу обставин укладення договору купівлі-продажу спірної квартири від 03.05.2019. При цьому, зазначила, що у ході вибору квартири для купівлі скористалася послугами відповідного агенства, яке займалося нерухомістю, вказаний договір купівлі-продажу був посвідчений нотаріусом, який перевіряв законність набуття права власності попереднього власника, тобто усі дії щодо купівлі вказаної квартири були вчинені у законному порядку, у зв`язку з чим вона є добросовісним набувачем. Також пояснила, що їй не було відомо про наявність судової справи щодо вказаної квартири. Просить відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Тульчевська Н.В. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на письмові пояснення, долучені до матеріалів справи. (т.2 а.с.51-68). Просила у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , перебувала у власності [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 24.10.2006, посвідченого приватний нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М., за №2631., що підтверджується Інформацією з Державного реєстру прав на нерухоме майно від 06.02.2019 (т.1 а.с.24-24) та копією договору купівлі-продажу від 24.10.2006. (т.1 а.с.45-46). Відповідно до копії актового запису про смерть №3084 від 24.04.2015 складеного міським відділом ДРАЦС реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, [PERSON] померла [INFO] . (т.1 а.с.38). Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 30.06.2016 (ЄУН 332/1969/16-ц) встановлено факт спільного проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] , що померла [INFO] , починаючи з лютого 2009 року по день смерті [PERSON] , що померла [INFO] . (т.1 а.с.51-52). Заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 16.09.2016 (ЄУН 332/2978/16-ц) визнано за [PERSON] право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після померлої [PERSON] , що померла [INFO] . (т.1 а.с.53-55). На підставі рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 16.09.2016 (ЄУН 332/2978/16-ц), 29.11.2016 [PERSON] з [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького нотаріального округу Свинаренко О.В., за № 1568 (т.1 а.с.203-205). Відповідно до договору купівлі-продажу від 22.05.2017 укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Запорізького нотаріального округу Сіпяковим О.С., за № 422, [PERSON] набула права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.137-140). Постановою апеляційного суду Запорізької області від 12.07.2018 рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 30.06.2016 у справі про встановлення факту, що має юридичне значення скасовано, а заяву [PERSON] - залишено без розгляду. (т.1 а.с.56-58). Постановою апеляційного суду Запорізької області від 01.02.2018 заочне рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 16.09.2016 у справі про визнання за [PERSON] права власності на спірну квартиру, в порядку спадкування - скасовано, справу направлено на розгляд за підсудністю до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя. (т.1 а.с.59-62). Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19.07.2018 позовну заяву [PERSON] до Запорізької міської ради про визнання права на спадщину - залишено без розгляду, у зв`язку з повторною неявкою позивача. (т.1 а.с.63-64). Відповідно до договору купівлі-продажу від 03.05.2019 укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Запорізького нотаріального округу П`янтковською О.Г., за № 897, [PERSON] набула права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.227-253). Прокурор у своїй позовні заяві зазначає про те, що у провадженні СВ Дніпровського ВП ГУНП у Запорізькій області заходиться кримінальне провадження № 42017081050000013 за фактом незаконного заволодіння квартирою за адресою: [ADDRESS] , за ч. 4 ст.190 КК України, нагляд за додержанням законів у формі процесуального керівництва здійснює Запорізька місцева прокуратура №3. Проте, будь-яких підтверджуючих доказів наявності кримінального провадження та результатів проведення досудового розслідування, суду не надано. Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі за № 6-107цс12 від 07.11.2012 року, Верховний Суд України дійшов наступних висновків: Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов`язальний спосіб захисту. У зобов`язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 Цивільного кодексу України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України права такої особи підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на належне такій особі майно. Згідно зі статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача. Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння стаття 387 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Cтаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року). Суд враховує і позицію Європейського суду з прав людини в іншій справі, де суд вказує, що заявниця втратила право власності на квартиру після того, як в ході судового розгляду було встановлено, що [PERSON], який продав квартиру заявниці, набув її на підставі підробленого заповіту. Існувало, як мінімум, два рівня гарантій в справі перед тим, як квартира перейшла до [PERSON] як спадкоємця [PERSON], відповідно до внутрішньодержавного законодавства. По-перше, існував обов`язок нотаріуса переконатися, що перехід права власності на квартиру [PERSON] стався відповідно до закону при розгляді і задоволенні заяви [PERSON] про визнання його спадкоємцем [PERSON] По-друге, міський комітет розглянув документи, представлені [PERSON] для реєстрації його права власності на квартиру, з метою забезпечення дотримання відповідного законодавства та законності правочину, а також видав свідоцтво про право власності [PERSON] Влада держави не надала жодних пояснень щодо нездатності нотаріуса або міського комітету виявити шахрайство в діях [PERSON] В своїх доводах влада держави нічого не вказувала про те, коли і як обман був виявлений, або коли кримінальну справу стосовно дій [PERSON] було порушено. З огляду на, що [PERSON] був визнаний винним в шахрайстві 06 червня 2001 року, і його засудженню передувало розслідування у цій справі і судовий розгляд, представляється, що кримінальну справу про шахрайство про набуття [PERSON] квартири [PERSON] практично збіглося з його визнанням як спадкоємця [PERSON] і реєстрацією правочину щодо квартири, яка відбулася в червні 2000 року. Той факт, що влада розслідувала дії [PERSON] і в той же час дозволила йому продати квартиру заявниці, є приводом для занепокоєння Європейського Суду. Заявниця була позбавлена права власності на квартиру без компенсації і вона не могла розраховувати на отримання іншого житла від держави. Органи державної влади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном. Проте заявниця не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено в зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном (ALENTSEVA v. RUSSIA, № 31788/06, § 72 - 77, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року) Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням. Також суд враховує, що до переходу права власності на спірну квартиру до [PERSON] мали місце декілька реєстраційних дій, вчинених нотаріусами, наслідком яких є офіційне визнання і підтвердження державою факту набуття права власності на спірну квартиру, у встановленому законом порядку. При цьому, суд враховує, що віндикаційні вимоги позивач не заявляє, а реституція у даному випадку неможлива, оскільки позивач не був стороною оспорюваного договору, і права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. Тому задоволення позову і витребування спірної квартири у [PERSON] , як добросовісного набувача, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20.03.2019 року №521/8368/15-ц. Крім того, суд погоджується з доводами представника відповідача [PERSON] - адвоката Тульчевської Н.В. щодо відсутності повноважень прокурора на вказаний позов, з огляду на наступне. Так, прокурор звертаючись до суду із вказаною позовною заявою, посилаючись на відповідні положення законодавства, зазначає, що спрямованість прокурора у вказаній справі направлена на захист інтересів держави, оскільки існує загроза позбавлення можливості територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради передати вказану квартиру у власність або користування громадянам, які потребують отримання житла, у зв`язку з її незаконним відчуженням. А також, посилаючись на інформацією Департаменту правового забезпечення Запорізької міської ради, відповідно до якої встановлено, що Запорізька міська рада до суду із позовної заявою про визнання договорів недійсними, про визнання спадщини і відумерлою та передачу у власність ЗМР спірної квартири, не зверталася, вважає неналежне здійснення захисту інтересів держави Запорізькою міською радою. Відповідно до ч.ч.3-5 ст.56 ЦПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача. З позову встановлено, що з ним до суду звернувся керівник Запорізької місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Запорізької міської Ради. За змістом ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до п.3 ч. 1 статті 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф.В. проти Франції» (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, пункт 27). Водночас, існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі «Менчинська проти Російської Федерації» (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): «Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави». При цьому, ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо Суд вирішує - наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін. Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст п.3 ч.1 ст.131-1 Конституції України, щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах, не може тлумачитися розширено. Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (п.3 ч.1 ст.129 Конституції України). Положення п.3 ч.1 ст.131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру». Відповідно до ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави». У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 №3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини). Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте, держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств. З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду (справа №806/1000/17) від 25.04.2018 року). Аналіз ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді у випадках: - якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; - у разі відсутності такого органу. Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно. «Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. «Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист, інтересів держави, але яка є неналежною. «Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача. Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. (Постанова від 09 січня 2019 року у справі № 465/3551/16, провадження № 61 -34381 св 18 Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду). Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 20.09.2018 по справі №924/1237/17, від 23.10.2018 у справі №906/240/18, від 01.11.2018 у справі №910/18770/17. Водночас, суд констатує, що представник Запорізької міської ради активно приймав участь у справі. Отже, прокурор не навів достатніх доказів та підстав, які свідчать про те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження. Підстави представництва прокурором інтересів держави з`ясовуються судом, який має досить широкий розсуд (дискрецію) в оцінці підстав звернення прокурора. У разі вирішення спору по суті безпідставність звернення прокурора до суду на захист інтересів держави може бути підставою для скасування судового акта у випадку, коли законних підстав для такого представництва явно не було, що свідчить про порушення п.3 ч.1 ст. 131 -1 Конституції України. На підставі викладеного, суд доходить до висновку про відсутність достатніх підстав для представництва прокурором інтересів держави у даній справі, оскільки керівник Запорізької місцевої прокуратури № 3 у позові не зазначив у чому саме полягає порушення інтересів держави, за захистом яких він звернувся до суду; не надав доказів, якими підтверджується наявність підстав для представництва вказаного суб`єкта владних повноважень та дотримання порядку звернення до суду, визначеного ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру», не навів належних доводів про те, що орган держави - Запорізька міська рада неналежно виконувала покладені на неї повноваження, не надав належного підтвердження щодо невиконання посадовими особами своїх службових повноважень в частині юридичного супроводу за результатами проведеної ревізії (витяг з ЄРДР; вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень, тощо). Отже, враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, а відтак відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі. Оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача.

Outcome: dismissed