Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-26 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (далі - Позивачі) звернулися до суду з позовом до Дніпровської міської ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: [PERSON], про визнання права власності в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що [PERSON] на праві приватної власності належало 1/2 частини домоволодіння, яке розташоване по [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 04.04.1963 року, посвідченого Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою. Зазначені у договорі купівлі - продажу від 04.04.1963 року приміщення жилого будинку літ. А-1, на які набув право власності [PERSON] не перебудовувались та в іншій спосіб не змінювались, що підтверджується даними технічного паспорту на домоволодіння на 30.07.2015 року. Інша 1/2 частина вищевказаного домоволодіння належала [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі продажу від 15.07.1969 року. В подальшому рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.01.1998 року, у зв'язку із здійсненням добудов до такого домоволодіння, за [PERSON], [PERSON] було визнано право власності на 91/100 частини домоволодіння [ADDRESS], що складає: жилий будинок «б-1», сіни «б», погріб під «б», крильце «б-1», колодязь «к», мощення «№1», вбиральня «№3», вхід в погріб «Д», літня кухня «Ж», сарай «Е», душ «Л», та сарай «И». Таким чином, внаслідок зміни розміру часток власності, що належать співвласникам у спірному домоволодінні на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.01.1998 року [PERSON] та [PERSON], як подружжю, стали належать на праві власності 9/100 частин такого домоволодінні, яке складається з житлового будинку А-1 та погрібу «В». [INFO] [PERSON] помер. На час відкриття спадщини [PERSON] належним чином володів 4,5/100 часток вищевказаного домоволодіння. Разом із померлим в спірному домоволодінні проживали його дружина - [PERSON], та його донька - [PERSON]. Таким чином, [PERSON] набула право власності на 6,75/100 частини домоволодіння, а [PERSON] - на 2,25/100 частини домоволодіння, але вони не встигли оформити право власності на зазначенні частки. [INFO] померла [PERSON]. Після смерті матері [PERSON] та її брат [PERSON] звернулися до Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини, однак постановою державного виконавця від 28.07.2015 року їм було відмовлено, у зв'язку з тим, що частка яка належала померлому [PERSON] в домоволодінні не перереєстрована та не має можливості визначити склад спадкового майна. У зв'язку з вищевикладеним, [PERSON] та [PERSON] змушені були звернутися до суду та просити суд у первісній редакції позовної заяви визнати право власності в порядку спадкування за законом, а саме: за [PERSON] на 5,625/100 часток вказаного житлового будинку, і за [PERSON] на 3,375/100 часток такого житлового будинку. В уточненій позовній заяві, у зв'язку зі смертю одного із позивачів, та залучення до розгляду даної справи правонаступників такого учасника справи, позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] просили визнати за ними право власності в порядку спадкування за законом, а саме: визнати за [PERSON] право власності за законом після [PERSON] на 2,25/100 частини домоволодіння [ADDRESS], розташованого на земельній ділянці площею 1028 кв.м., яка складається з жилого будинку літ. А-1 загальною площею 27 кв.м., житловою площею 16,8 кв.м., погріб «В», визнати за [PERSON] право власності за законом після [PERSON] на 3,375/100 частини такого домоволодіння; визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після [PERSON] на 1,125/100 частини такого домоволодіння; визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після [PERSON] на 1,125/100 частини домоволодіння; визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після [PERSON] на 1,125/100 частини спірного домоволодіння. Відповідач відповіді на позов не подав. Третя особа [PERSON] надала суду письмові заперечення, в яких просила суд відмовити в задоволені позовних вимог через ту обставину, що спадкове майно фактично знищено, безпосередньо спадкодавці не користувались спільною земельною ділянкою у домоволодінні [ADDRESS]. ІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 03.06.2016 року клопотання представника позивача про зупинення провадження у справі у зв'язку з тим, що позивач [PERSON] помер [INFO], було задоволено. Вирішено провадження по справі [PERSON], [PERSON] до Дніпровської міської ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: [PERSON], про визнання права власності в порядку спадкування за законом, зупинити до залучення до участі у справі правонаступників. Ухвалою суду від 30.07.2017 року було прийнято уточнену позовну заяву та залучено до участі у цивільній справі в якості правонаступників [PERSON], померлого [INFO], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Ухвалою суду від 27.11.2018 року було прийнято до свого провадження уточнену позовну заяву, в якій залучені позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Відповідними ухвалами суду з Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори були витребувані спадкові справи, що були заведені після смерті [PERSON] [PERSON] та [PERSON]. ІІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Представник позивачів у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити уточнені позовні вимоги в повному обсязі по мотивам, що викладені в уточненій позовній заяві. В судове засідання, після оголошення перерви, представник позивача не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник Дніпровської міської ради у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог. В судове засідання, після оголошення перерви, представник відповідача не з'явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомила, ніяких письмових заяв чи клопотань до суду не надходило. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: [PERSON], у судовому засіданні просила суд ухвалити рішення про відмову в задоволені позову. З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів, та аргументів сторін, суд ухвалює рішення про задоволення позову з огляду на наступне. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що право власності на 91/100 частини домоволодіння належать [PERSON] на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.01.1998 року (а.с. 22-23, т. 1) та свідоцтва про спадщину від 25.03.2010 року, виданого Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 3-555, зареєстроване 05.05.2010 року в Комунальному підприємстві «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради за реєстровим № 29420908. Судом також встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належало 1/2 частини вказаного домоволодіння, яке розташоване по [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу від 04.04.1963 року, посвідченого Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, за реєстровим № 1-1373, зареєстровано 13.04.1963 року у Комунальному підприємстві «ДМБТІ» ДОР та зареєстровано в книзі № сух. 2-9-2-91(а.с.7-8 том 1). При цьому, вказаним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.01.1998 року ідеальні частки власників такого домоволодіння були змінені, і за [PERSON] було визнано право власності на 9/100 частин такого майна. Матеріалами справи підтверджено, що за своє життя такий спадкодавець право власності на таку частку у встановленому порядку не зареєстрував. Судом також встановлено, що [INFO] помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть від 09.10.2010 року, актовий запис про смерть № 2517 (а.с.25 том 1), і після його смерті Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа № 403/2010 (а.с. 69-84). Судом також встановлено, що після смерті [PERSON]до органу нотаріату із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину 02.09.2010 року звернулись [PERSON], дружина померлого (а.с. 69, зворотній бік, т.1.) та 27.08.2015 року [PERSON], донька померлого, через свого уповноваженого представника за довіреністю (а.с. 77, т.1). Матеріалами справи підтверджено, що постановою державного нотаріуса Другої Дніпровської державної нотаріальної контори І.В. Нестеренко від 08.07.2015 за вих. № 2859/02-31 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину домоволодіння, що знаходиться за адресою [ADDRESS], після смерті батька [PERSON], який помер [INFO], у зв'язку з тим, що за життя померлий не перереєстрував своє право власності на частку в домоволодінні (а.с.84, т 1). Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON], померла [INFO] (а.с.32, т. 1), про що було видано свідоцтво про смерть від 07.09.2012 року серії [NUMBER] у зв'язку із чим такій особі не було видано свідоцтво про право на спадщину, а після її смерті Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа № 257/2012 (а.с. 85.- 109, т.1). Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] прийняв спадщину у вигляді частини домоволодіння [ADDRESS] після смерті матері [PERSON], яка померла [INFO], шляхом подачі відповідної заяви від 07.09.2012 року за № 392 до Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори (а.с.86 о.с. том 1). Також, судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть від 23.05.2016 року, актовий запис про смерть № 864 (а.с.126 том 1), а після його смерті Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа № 965/2016 (а.с. 221-238, т.1). Матеріалами справи підтверджено, що за своє життя [PERSON] відповідне речове право на вказана спадкове майно не зареєстрував у передбачений законом спосіб. Також судом встановлено, що [PERSON] прийняла спадщину у вигляді частини домоволодіння [ADDRESS] після смерті чоловіка [PERSON], який помер [INFO],шляхом подачі відповідної заяви від 15.06.2017 року за № 979 до Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори (а.с.233, т.1). Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] прийняла спадщину у вигляді частини домоволодіння [ADDRESS] після смерті батька [PERSON], який помер [INFO]шляхом подачі відповідної заяви від 19.11.2016 року за № 2170 до Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори (а.с.221 а.с. т. 1). V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Відповідно до ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Оскільки 9/100 частин домоволодіння, яке розташоване по [ADDRESS] було набуте [PERSON] та [PERSON] під час їх перебування в шлюбі, то суд доходить висновку, що на дане майно розповсюджується правовий режим спільної сумісної власності. Суд критично ставиться до посилання третьої особи, що спадкове майно було зруйноване і не існує в натурі, оскільки згідно матеріалів технічної інвентаризації, проведеної 30.07.2015 року у домоволодінні [ADDRESS], є наявними житловий будинок літ. А-1, загальною площею 27 кв.м., житловою площею 16,8 кв.м., та погріб «В», тобто саме те майно на яке претендують спадкоємці. А відтак, суд відноситься критично до вказаних стверджень третьої особи, оскільки вони спростовуються належним, достатнім та допустим доказом по справі у вигляді технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виконаний ТОВ «Содель» (а.с. 13-16, т1.) . Згідно ст.ст. 370, 372 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними. У разі поділу такого майна, вважається, що частки співвласників є рівними. Враховуючи те, що вищевказане нерухоме майно набуте у шлюбі і частки подружжя є рівними, то суд доходить висновку, що на момент смерті спадкодавців такого майна кожному з них належало 4,5/100 такого спадкового майна у вигляді 9/100 частин домоволодіння, яке розташоване по [ADDRESS]. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Як зазначено ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України, від 30.05.2008р., № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством; за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають; у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Судом також встановлено, що після смерті [PERSON] була заведена відповідна спадкова справа, однак вказаною постановою державного нотаріуса від 08.07.2015 за вих. № 2859/02-31 спадкоємцям відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Відтак суд доходить висновку про відсутність у позивачів можливості одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину внаслідок чого їх цивільне право підлягає захисту в судовому порядку. За змістом ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися в наслідок його смерті. За змістом даної статті, до складу спадкової маси входить сукупність прав та обов'язків, носієм яких був спадкодавець і які переходять до його спадкоємців після відкриття спадщини. За загальним правилом у спадщину переходять усі цивільні права та обов'язки спадкодавця. Отже, з наведеної норми матеріального закону вбачається, що спадковим може бути тільки майно, яке перебувало у власності спадкодавця. З аналізу наведених норм матеріального закону вбачається, що право власності спадкодавця на нерухоме майно є саме тим правом, яке переходить спадкоємцеві в разі відкриття спадщини, однак до спадкоємця може перейти право тільки на те майно, яке належало спадкодавцеві на підставі діючого законодавства. Суд виходить з того, що відсутність державної реєстрації права на майно, що входить до спадкової маси, не може позбавляти спадкоємця права на таку спадщину. Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Виходячи із змісту наведеної норми і відповідно до встановлених у даній справі обставин несправедливість процедури щодо реєстрації права власності на нерухоме майно не може обмежувати права власника. Суд зауважує, що відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Відповідно до п. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на придбане до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його придбання, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення. В даному випадку [PERSON] та [PERSON], як подружжям, право власності на 9/100 частин домоволодіння, яке розташоване по [ADDRESS] було набуто до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно із законодавчим порядком що існував на момент набуття такого речового права. Відтак, суд доходить висновку, то вказане домоволодіння належало на праві приватної власності таким спадкодавцям. У зв'язку із чим, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на 4,5/100 частин спадкового майна у вигляді домоволодіння, яке розташоване по [ADDRESS]. Спадкоємцями, що звернулись із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] до органу нотаріату є [PERSON] (донька спадкодавця), та [PERSON] (дружина спадкодавця). Таким чином, за [PERSON] слід визнати право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], який помер [INFO], на 2,25/100 частини вказаного домоволодіння, оскільки вказане нерухоме майно належало спадкодавцю на праві власності, такий спадкоємець вжив передбачені законом дії для прийняття спадщини, однак умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не має через вищевказані обставини. Згідно зі ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. У зв'язку із тим, що на день розгляду справи [PERSON] вчинила дії щодо прийняття такої спадщини у розмірі 2,25/100 частини домоволодіння, однак померла до моменту оформлення свого речового права на таке майно, суд констатує факт прийняття спадщини та належність на момент смерті такої особи їй на праві власності 6,75/100 частини вказаного домоволодіння (2,25/100 частки у вигляді спадкового майна та 4,5/100 частки в якості спільного сумісного майна подружжя). У зв'язку із чим, суд доходить висновку, що після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на 6,75/100 частини домоволодіння, яке розташоване по [ADDRESS]. Судом встановлено, що після смерті [PERSON] органом нотаріату була заведена спадкова справа із заявами про прийняття спадщини після смерті такого спадкодавця звернулись [PERSON] (донька спадкодавця) та [PERSON] (син спадкодавця), однак свідоцтва про право на спадщину у вигляді вказаної частки спірного домоволодінні такі спадкоємці не отримали, через не оформлення свого речового права на таке майно спадкодавцем за своє життя. Таким чином, за [PERSON] слід визнати у судовому порядку право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON]на 3,375/100 частини домоволодіння [ADDRESS], оскільки і в даному випадку такий спадкоємець вжив усі передбачені законом дії для прийняття спадщини після смерті матері, однак умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не має через вищевказані обставини. У зв'язку із тим, що [PERSON] вчинив дії щодо прийняття такої спадщини у розмірі 3,375/100 частини домоволодіння, однак помер під час розгляду справи, до моменту оформлення свого речового права на таке майно. Спадкоємцями, що звернулись із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] до органу нотаріату звернулись [PERSON] (дружина спадкодавця), [PERSON] (донька спадкодавця) та [PERSON] (син спадкодавця). Відтак за кожним із вказаних спадкоємців слід визнати по 1,125/100 частин домоволодіння [ADDRESS], оскільки через не оформлення спадкодавцем свого речового права на таке майно і відсутності умов у таких спадкоємців отримати в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину. Таким чином, аналізуючи здобуті у справі докази, та враховуючи наведені вимоги матеріального закону, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивачів підлягають задоволенню в повному обсязі. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача на користь позивачівнеобхідно стягнути витрати по сплаті судового збору в загальному розмірі 892 (вісімсот дев'яносто дві) грн. 80 коп., по 223 грн. 20 коп. на користь кожного позивача окремо. На підставі викладеного та

Outcome: approved