Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-02 00:00:00

Короткий зміст позову Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Першої Чернівецької державної нотаріальної контори про зняття арешту (заборони) зі спадкового майна. В обґрунтування заявлених вимог, посилається на те, що у [INFO] померла її бабуся - [PERSON] , внаслідок чого була відкрита спадкова справа за № 11/2021, про що свідчить витяг за №66849619 від 14.10.2021 року. Звернувшись до приватного нотаріуса з метою оформлення спадкового майна, нотаріусом у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було виявлено запис (архівний): реєстраційний номер обтяження 6939911, зареєстрованого 03.04.2008 року про арешт квартири [ADDRESS] , яка належала покійній бабусі. Відтак, було з`ясовано, що Першою Чернівецькою державною нотаріальною конторою було помилково внесено в Державний реєстр архівний запис, заборону на підставі листа від 29.10.1998 року, де зазначено власника вказаної квартири [PERSON] , оскільки єдиним власником квартири являється покійна [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 28.03.1977 року. Просить суд позовні вимоги задовольнити, скасувати вище вказаний запис в Державному реєстрі речових прав на нерухому майно. Відповідно до ч. 2 ст. 19 нового ЦПК цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження. Частина 1 ст. 274 ЦПК України визначає, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються: 1) малозначні справи; і 2) справи, що виникають з трудових відносин, а згідно ч. 2 цієї статті - може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. Частиною 3 ст. 274 ЦПК України суду надано повноваження для того, щоб вирішити, чи розглядати справу в порядку спрощеного провадження, адже встановлено, що при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. Якщо справа є малозначною за законом, то визнавати її такою судом немає необхідності. Достатнім буде констатувати ознаку малозначності справи з огляду на закон та відкрити провадження в малозначній справі для її розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з цих підстав, зазначивши про них в ухвалі. Підставами розгляду такої справи в порядку спрощеного провадження будуть п. 1 ч. 6 ст. 19, п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК. Такий висновок було зроблено в ухвалах Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду, наприклад, від 12 березня 2018 року в справі № 280/236/17[1] , від 14 березня 2018 року в справі № 127/22669/17[2]та в справі № 272/415/17[3] : за змістом правил п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК справи, зазначені в цьому положенні, є малозначними в силу властивостей, притаманних такій справі, виходячи з ціни пред`явленого позову та його предмета, без необхідності ухвалення окремого судового рішення щодо віднесення зазначеної справи до відповідної категорії. Рух справи та позиція сторін Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19.11.2021 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи в суді. Від позивача [PERSON] та її представника адвоката Гаврелюк О.А. в суд надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити, проти винесення судом заочного рішення не заперечують. Відповідач в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи в суді; відомостей про поважність причини неявки в суд не повідомив. У відповідності до частини 2 статті 197 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Досліджені докази та застосовані норми права Судом належними доказами по справі, встановлено, що відповідно до заповіту від 17.05.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за №12252, [PERSON] , [INFO] , усе своє майно заповіла позивачу [PERSON] (а.с.15) [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . (а.с.16) Відповідно до довідки, виданої ПП «Регіон - центр» від 22.04.2021 року №1219, [PERSON] проживала постійно з померлою [PERSON] разом та вели спільне господарство до дня її смерті [INFO] . (а.с.17) Відповідно до витягу зі Спадкового реєстру від 14.10.2021 року за №66849619 (а.с.14) вбачається, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом [PERSON] приватним нотаріусом Куніциною І.Є. відкрито спадкову справу №11/2021, де спадкоємцем є зазначена [PERSON] , спадкове майно кошти, а саме: недоотримана пенсія у зв`язку із смертю у розмірі 4350,58 грн. Судом також встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності від 28.03.1997 № [NUMBER] , виданого Представництвом Фонду державного майна України в м. Чернівці (а.с.11), витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 05.05.2005 №7170791 (а.с.12), технічного паспорту (а.с.13) власником квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 31,50 кв.м., житловою площею 12,70 кв.м., зазначено [PERSON] . Згідно довідки про склад спадкоємців приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Куніциної І.Є. від 14.10.2021 року №165/01-16 вбачається, що спадкоємцем за спадковою справою №11/2021 є позивач [PERSON] (а.с.9) Відповідно до листа приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Куніциної І.Є від 20.10.2021 року позивача було повідомлено про те, що за результатами перевірки фактів відсутності (наявності) заборони або арешту на спадкове майно нотаріусом встановлено, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься запис (архівний): реєстраційний номер обтяження 6939911, зареєстрованого 03.04.2008 року, про арешт квартири [ADDRESS] , належної померлій [PERSON] , рекомендовано для зняття арешту з даної квартири звернутися до суду. (а.с.10) Оцінюючи здобуті у справі та досліджені в судовому засіданні докази, які описані вище, суд визнає їх належними і допустимими для використання в процесі доказування, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню в справі та становлять предмет доказування, передбачені як джерела доказування у ЦПК України, зібрані у відповідності з чинним цивільно-процесуальним законодавством. Зазначені докази є узгодженими між собою та іншими доказами у справі та сумніву у своїй належності та допустимості, не викликають. Відповідно до Положення про Єдиний держаний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 09.06.1999 р. № 31/5, зареєстрованим в Мін`юсті 10.06.1999 р. за № 364/3657, реєстр заборон це електронна база даних, яка містить відомості про обтяження нерухомого майна, а саме: накладені заборони та арешти нерухомого майна; вилучення записів про заборони відчуження та арешти нерухомого майна; тимчасові застереження щодо нерухомого майна та видані витяги з реєстру заборон. Реєстраторами реєстру заборон є державні нотаріальні контори, державні нотаріальні архіви, приватні нотаріуси, які уклали відповідні договори з адміністратором і мають повний доступ до реєстру заборон через комп`ютерну мережу; державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України та його регіональні філії в частині внесення відомостей щодо податкових застав та арештів, накладених органами державної влади. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про нотаріат» накладення або зняття заборон є нотаріальною дією, вчинення яких в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах або займаються приватною нотаріальною діяльністю. Відповідно до ст. 73 Закону України «Про нотаріат», нотаріус за місцем розташування жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, іншого нерухомого майна чи місцем розташування земельної ділянки, або за місцезнаходженням однієї із сторін правочину накладають заборону їх відчуження: за повідомленням установи банку, підприємства або організації про видачу громадянину позик (кредиту) на будівництво, капітальний ремонт чи купівлю жилого будинку (квартири); при посвідченні договору довічного утримання; при посвідченні договору про заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна; за повідомленням іпотеко держателя; в усіх інших випадках, передбачених законом. Згідно зі ст. 74 Закону України «Про нотаріат», одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернень органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна. Згідно із п.п. 5.1. п. 5 гл. 15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року за № 296/5. нотаріус, який накладав заборону, знімає заборону відчуження майна при одержанні повідомлення: кредитора про погашення позики; про припинення (розірвання, визнання недійсним) договору застави (іпотеки); про припинення договору іпотеки у зв`язку з набуттям іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки з рахунок виконання основного зобов`язання, після припинення договору іпотеки у зв`язку з відчуженням іпотекодержателем предмета іпотеки; про припинення, розірвання, визнання недійсним договору ренти, довічного утримання (догляду), спадкового договору; органів опіки та піклування про усунення обставин що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини; про скасування рішення суду про оголошення фізичної особи померлою або закінчення п`ятирічного строку з часу видачі свідоцтва про право на спадщину, на майно особи, оголошеної померлою; про смерть другого з подружжя, що склали спільний заповіт; в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до п.п. 2.1.1 п. 2.1 Положення про Єдиний держаний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 09.06.1999 р. № 31/5, зареєстрованим в Мін`юсті 10.06.1999 року за № 364/3657, підставами для внесення до реєстру заборон відомостей про накладення (зняття) заборони та арештів на об`єкти нерухомого майна є накладення (зняття) державною нотаріальною конторою або приватним нотаріусом реєстратором заборони відчуження на об`єкти нерухомого майна. Відповідно до п.п.2.1.1 п.2.1 Положення, підставами для внесення до реєстру заборон відомостей про накладення (зняття) заборони та арештів на об`єкти нерухомого майна є накладення (зняття) державною нотаріальною конторою або приватним нотаріусом реєстратором заборони відчуження на об`єкти нерухомого майна. Існування заборони на відчуження нерухомого майна перешкоджає позивачу розпоряджатися своїм майном. Частиною 1 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності згідно із ч.1 ст.321 ЦК України є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений його права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна, права якого порушені, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таке право особи реалізується шляхом звернення до суду з позовом про захист свого порушеного права та усунення будь-яких перешкод у вільному та на власний розсуд користуванні та розпорядженні майном. У відповідності до ст.34 Закону України «Про нотаріат» накладення або зняття заборон є нотаріальною дією, вчинення яких в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах або займаються приватною нотаріальною діяльністю. Згідно п.5 глави 15 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 р. № 296/5 нотаріус, який наклав заборону, знімає заборону відчуження майна за рішенням суду. Заборони, які були накладені на підставі заяв, повідомлень, листів будь-яких підприємств, установ, організацій, банків, ухвал, рішень суду, слідчих органів, рішень виконкомів, тощо у період до 1998 року до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, внесені з паперових носіїв (алфавітних книг). Відповідно до положень ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений власності. Право власності є непорушним. За змістом ст. 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник може вимагати усунення перешкод при здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи, що наявність заборони відчуження на будинок порушує право власності позивача, внаслідок чого вона позбавлена можливості в повному об`ємі користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Сторонами у справі вимоги щодо розподілу судових витрат не заявлені, а тому їх розподіл відповідно до ст. 141 ЦПК України судом не здійснюється. Враховуючи викладене, на підставі Закону України «Про нотаріат», ст.ст. 16, 317, 319, 321, 391, 1268, 1269 ЦК України, та

Outcome: approved