Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-02 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому вказує на те, що 19.03.2003 ухвалою Дрогобицької міської ради №182 було надано у спільну сумісну власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку площею 1000 кв.м. на [ADDRESS] для обслуговування житлових і приватизованих будинків, господарських будівель і споруд та земельну ділянку, площею 820 кв.м. для ведення садівництва. 06.07.2005 на підставі згаданої ухвали їм було видано державні акти про право власності серії ЯА №569960 та серії ЯА №569961 на земельні ділянки. Кадастрові номери 4610600000:01:018:0026 та 4610600000:01:018:0024. Зазначає, що оскільки частки співвласників земельної ділянки між ними визначені добровільно не були, а тому 26.08.2020 звернувся до суду з позовом про визначення часток у праві спільної сумісної власності на земельні ділянки. В ході розгляду справи дізнався, що 17.06.2010 державним нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори Лютик Р.В. були видані відповідачу [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 3/8 ідеальних частин земельної ділянки, площею 0,0820 га, цільове призначення для ведення садівництва, яка розташована на [ADDRESS] та належала спадкодавцю на підставі державного акту серії ЯА №569961 та на 3/8 ідеальних частин земельної ділянки, площею 0,1 га, цільове призначення для ведення садівництва, яка розташована на [ADDRESS] та належала спадкодавцю на підставі державного акту серії ЯА №569960. Вказує, на те, що дані свідоцтва слід визнати недійсними з огляду на те, що у зв`язку з їхньою видачею було порушено його права на частку зазначених земельних ділянок. Крім того, звертає увагу суду на те, що частки у праві спільної сумісної власності на земельні ділянки між співвласниками ніколи не визначались, адже відсутні рішення суду чи договір між співвласниками. Щодо правового обгрунтування вказує на ст. 372 ЦК України, ч. 2 ст. 89 ЗК України (в редакції чинній на момент видачі свідоцтв) та Постанову Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику в справах про спадкування». Просить позов задоволити. Рух по справі. 15.12.2020 на підставі розпорядження керівника апарату Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області Харів І.М. №221 «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ» в провадження судді Курус Р.І. надійшла позовна заява [PERSON] 16.12.2020 направлено запит до Відділу АДР Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області щодо реєстрації місця проживання відповідачів, що містяться в картотеці реєстраційного обліку, відповідь на який судом отримано 23.12.2020. 24.12.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження з призначенням підготовчого судового засідання на 04.02.2021. 20.02.2021 від відповідачки надійшло клопотання про передачу справи за територіальною юрисдикцією. 27.01.2021 від представника відповідачки надійшло клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції з Дарницьким районним судом м. Києва. В задоволенні якого ухвалою від 01.02.2021 відмовлено. 20.01.2021 від позивача надійшла заява про вжиття заходів забезпечення позову, в задоволленні якої ухвалою від 01.02.2021 відмовлено. 11.02.2021 від представника відповідача - адвоката Стаценко М.Ф. надійшла заява про застосування строку позовної давності та клопотання про проведення судового засідання в режимі відеконференції. Ухвалою від 11.02.2021 задоволено клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції з Дарницьким районним судом м. Києва. 17.02.2021 від представника відповідача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи орієнтовний розрахунок судових витрат. 22.03.2021, 12.04.2021, 01.06.2021 та 03.06.2021 від представника третьої особи - [PERSON] надійшло клопотання про проведення розгляду даної справи у їхній відсутності, з приводу задоволення позову покладаються на думку суду. 22.02.2021 відмовлено в клопотанні про передачу справи за територіальною підсудністю. Крім того, 22.02.2021 задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів, а саме копії спадкової справи №39\\2009 спадкодавець [PERSON] , яка померла [INFO] . 01.03.2021 з Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори надійшла спадкова справа №39/2009 спадкодавця [PERSON] , яка померла [INFO] . 05.03.2021 від представника відповідача повторно надійшло клопотання про призначення по справі відеоконференції за допомогою власних технічних засобів, яке ухвалою від 10.03.2021 задоволено. 11.03.2021 закрито підготовче судове засідання. Справу призначено до судового розгляду по суті. 24.04.2021 від представника відповідача надійшло клопотання про виклик та допит приватного нотаріуса Лютик Р.В., яка видавала оспорювані позивачем свідоцтва про право на спадщину. Крім того, представник відповідачки просив витребувати у позивача наявні у нього оригінали державних актів. 12.03.2021 від відповідачки надійшли оригінали наявних у неї державних актів. 17.05.2021 від представника позивача надійшло клопотання про витребування з відділу у м. Дрогобичі міськрайонного управління Держгеокадаструу Дрогобицькому районі та місті Дрогобичі оригінали архівних примірників державних актів. Ухвалою від 17.05.2021 задоволено подані сторонами клопотання про витребування оригіналів державних актів. 27.05.2021 з відділу у м. Дрогобичі міськрайонного управління Держгеокадаструу Дрогобицькому районі та місті Дрогобичі надійшли копії оригіналів архівних примірників державних актів. Доводи учасників справи. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю, просять позов задоволити. Ствердили, що між співвласниками у праві спільної сумісної власності на земельні ділянки частки ніколи добровільно визначені не були. Ствердили, що строку позовної давності ними не пропущено, оскільки про порушення свого права позивач [PERSON] дізнався лише після 26.08.2020, тобто після звернення до суду з позовом про визначення часток і отримання відзиву на позов від відповідачки [PERSON] , до якого були додані оскаржувані ним свідоцтва про право на спадщину. Додовби відповідача про те, що йому було відомо про такий розподіл часток ще у 2012 році не заслуговують на увагу, оскільки у вироці від 04.11.2013 відсутні дані, які б стверджували про таку його обізнаність. Представник відповідача - адвокат Стаценко М.Ф. позову не визнав, вказавши на його неогрунтованість, оскільки після смерті [PERSON] відповідач звернулась до державного нотаріуса з метою отримання свідоцтва про право на спадщину. І власне сам нотаріус у відповідності до вимог Інструкції про порядок вчинення нотраіральних дій в редакції чинній на момент отримання свідоцтв проставила відмітки про частки у державному акті та видала оскаржувані свідоцтва. Крім того, просив відмовити в позові з підстав пропуску строку позовної давності, адже про факт оформлення своїх спадкових прав відповідачкою на частину спірних земельних ділянок позивачу було добре відомо, оскільки покійна мати відповідачки проживала в одному будинку з позивачем. Більше того, 06 жовтня 2012 року між позивачем та чоловіком відповідачки відбувся конфлікт з приводу неподіленого майна. Даний конфлікт був предметом розгляду Дрогобицьким міськрайонним судом кримінального провадження. Просив відмовити в позові. Від представника третьої особи - державного нотаріуса Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори Кушнір О.І. надійшло клопотання про проведення розгляду даної справи у відсутності їхнього представника, з приводу задоволення позову покладаються на думку суду. Допитана судовому засіданні приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Лютик Р.В., пояснила, що працюючи державним нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори, видала оскаржувані свідоцтва з дотриманням Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій. Жодних відміток у державних актах про визначення часток учасників у праві спільної сумісної власності на землю вона не вчиняла, і таких (часток) не визначала. Оскаржувані свідоцтва видала спадкоємцю у відповідності до наданих відповідачкою [PERSON] оригіналів державних актів, на яких містились відмітки щодо належних, зокрема, спадкодавцю часток у праві спільної власності. Треті особи [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] жодного разу в судове засідання не з`явились, хоча неодноразо були повідомлені про дату, час і місце судового засідання шляхом направлення судових повісток та розміщення оголошення на офіційному веб сайті Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області. Обставини справи встановлені судом. Матеріалами справи встановлено, що 19.03.2003 ухвалою Дрогобицької міської ради №182 було надано у спільну сумісну власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку площею 1000 кв.м. на [ADDRESS] для обслуговування житлових і приватизованих будинків, господарських будівель і споруд та земельну ділянку, площею 820 кв.м. для ведення садівництва. 06.07.2005 на підставі згаданої ухвали [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було видано державні акти про право власності серії ЯА №569960 та серії ЯА №569961 на земельні ділянки, кадастрові номери 4610600000:01:018:0026 та 4610600000:01:018:0024 (архівні копії без визначення часток), а.с. 11-12. 17.06.2010 державним нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори Лютик Р.В. відповідачу [PERSON] були видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 3\\8 ідеальних частин земельної ділянки, площею 0,0820 га, цільове призначеннядля ведення садівництва, яка розташована на [ADDRESS] та яка належала спадкодавцю на підставі державного акту серії ЯА №569961 та на 3\\8 ідеальних частин земельної ділянки, площею 0,1 га, цільове призначеннядля ведення садівництва, яка розташована на [ADDRESS] та належала спадкодавцю на підставі державного акту серії ЯА №569960, а.с. 13-14. Дані свідоцтва були видані на підставі поданих нотаріусу відповідачкою [PERSON] державних актів серії ЯА №569961 та серії ЯА №569960, в яких наявні відмітки про частки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у спільній сумісній власності на земельні ділянки, а.с. 130-140. Позиція суду. Вислухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, суд приходить до переконання про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна (ст. 1299 ЦК України). Згідно ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Як зазначено в абз. 3 п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду Українивід 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11, у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо. У постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 414/811/17 Верховний Суд дійшов висновку про те, що порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб є самостійною підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним. Так позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, вказує, на те, що на момент видачі свідоцтва про право на спадщину частки у праві спільної сумісної власності на земельні ділянки не були визначені, відтак, видавши оскаржувані свідоцтва відповідачу, було порушено його право на частку у праві на земельні ділянки. Статтею 89 ЗК України визначено, що у спільній сумісній власності, зокрема, перебувають земельні ділянки співвласників жилого будинку. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласник а може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, ст. 372 ЦК України. З огляду на вказане, суд надає віри зазначеним доводам позивача, позаяк згідно з архівних копій державних актів, які були витребувані судом, вбачається, що відмітки щодо часток у спільній сумісній власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] відсутні. Крім того, будь-яких доказів про те, що співвласниками земельних ділянок [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] до видачі оскаржуваних свідоцтв було досягнуто домовленості та визначено частки у праві спільної сумісної власності на земельні ділянки відповідачем не надано і таких в судовому засіданні не здобуто. В той же час, згідно витребуваних нотаріусом при видачі оскаржуваних свідоцтв витягів з бази даних автоматизованої системи ведення державного земельного кадастру від 19.05.2010, належні [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] земельні ділянки на [ADDRESS] кадастрові номери 4610600000:01:018:0026 та 4610600000:01:018:0024 перебувають у спільній сумісній власності (а.с. 141 зворот, а.с. 145), а отже, без визначення часток. Таким чином судом не здобуто жодних доказів добровільної згоди співвласників у праві спільної сумісної власності на землю щодо визначення їхніх часток, а тому, на думку суду, проставлення у невстановлений судом спосіб відмітки в оригіналах державних актів на право власності не землю, які наявні у відповідачки [PERSON] , відбулося без відома та згоди, зокрема позивача, що не можна визнати законним. Також, згідно п. 224 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами, затверджена Наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 № 20\\5 нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визначення) частки померлого у спільному майні. Натомість, відповідач, звернувшись до нотаріуса з метою оформлення своїх спадкових прав, надала останньому державні акти з наявними відмітками у праві спільної сумісної власності, зокрема, з визначенням частки спадкодавця [PERSON] - 3/8 ід. частин. Відповідно до пояснень, наданих в судовому засіданні приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Лютик Р.В., яка працюючи державним нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори видала оскаржувані свідоцтва, можна зробити висновок про те, що нею, з дотриманням Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій було видано свідоцтва на право на спадщину на належну спадкодавцю [PERSON] частку у праві спільної власності на земельні ділянки, а саме на 3\\8 її частин згідно оригіналів державних актів. З огляду на зазначене, враховуючи той факт, що проставлення в оригіналах державних актів, які перебувають у відповідачки (за період з дня видачі державних актів 06.07.2005 по день видачі оскаржуваних свідоцтв 17.06.2010), часток [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у праві спільної власності на землю відбувся без згоди та відома, зокрема позивача [PERSON] , що призвело до зменшення його частки у праві на земельні ділянки та порушення його права на власність. Більше того, розбіжність в архівних копіях державних актів, які були витребувані судом (відсутні відмітки про визначення часток співвласників), та в оригіналах державних актів, які зберігаються у відповідачки [PERSON] (наявні відмітки про визначення часток співвласників), свідчить про неоднозначність цих правовстановлюючих документів та вказує на порушення прав позивача видачею свідоцтва про право на спадщину відповідачці з визначенням без згоди позивача часток у праві спільної сумісної власності на землю, яке підлягає захисту шляхом визнання цих свідоцтв недійсними. З приводу поданої заяви про застосування строків позовної давності, суд вважає за доцільне зазначити таке. Стосовно заяви відповідача про застосування строку позовної давності, суд зазначає наступне. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. При цьому, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості у судовому порядку захистити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи. Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише, якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Зі змісту позовних вимог вбачається, що позивачем було заявлено про визнання недійсними свідоцтв про спадщину від 17.06.2010, про наявність яких він довідався у серпні 2020 року при зверненні до суду з позовом про припинення спільної сумісної власності та визначення часток, таким чином позовна давність за цими вимогами не пропущена. Більше того,будь яких доказів, які б вказували на те, що на час видачі оскаржуваних свідоцтв про право на спадщину, позивачу було відомо про проведений розподіл часток у спільній сумісній власності відповідачем суду на надано. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Щодо тверджень відповідача та його представника - адвоката Стаценко М.Ф. у заяві про застосування строків позовної давності про обізнаність позивача про перехід права власності на частину будинку та земельних ділянок від [PERSON] до [PERSON] станом на 06 жовтня 2012 року, позаяк того дня між позивачем та чоловіком відповідачки відбувся конфлікт з приводу «неподіленого майна» суд звертає увагу на те, що вироком суду встановлено факт заподіяння [PERSON] легких тілесних ушкоджень [PERSON] у підвалі будинку на [ADDRESS] . Крім того, увироці суду встановлено обставини вчинення кримінального правопорушення (наявність неприязних відносин між [PERSON] та [PERSON] (чоловік відповідачки), раптово виниклий конфлікт між ними, тощо)доведено вину [PERSON] та призначено покарання, а не факт обізнаності позивача у проведеному розподілі часток у справі спільної сумісної власності на земельні ділянки (а.с. 87-90). При таких обставинах суд не знаходить підстав для задоволення заяви відповідачки про застосування строку позовної давності, оскільки така позивачем не пропущена. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на повне задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 8681,60 гривень понесених судових витрат (1681,60 грн. судового збору та 7000 грн. витрат на професійну правничу допомогу).

Outcome: approved