Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-15 00:00:00

І. Виклад позиції позивача та відповідача. [PERSON] 06.11.2020 звернувся до суду з позовом до [PERSON] (заінтересована особа: Державний нотаріус Чорноморської міської нотаріальної контори Одеської області Манахова Елла Володимирівна) про визнання особи такою, що не прийняла спадщину, встановлення факту не проживання за місцем реєстрації, згідно якого просить суд: - визнати [PERSON] , [INFO] такою, що не прийняла спадщину у встановлений законодавством України шестимісячний строк після смерті її чоловіка ? [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] (свідоцтво про смерть [NUMBER] від 14.09.2017 року); - встановити факт не проживання [PERSON] , [INFO] , за місцем реєстрації разом із спадкодавцем [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] (свідоцтво про смерть [NUMBER] від 14.09.2017 року), на час відкриття спадщини, за адресою: [ADDRESS] . Позов мотивований тим, що [INFO] помер [PERSON] батько позивача. З метою відкриття спадкової справи №61276813 від 25.09.2017 року, позивач [PERSON] звернувся до Чорноморської міської державної нотаріальної контори, де йому стало відомо про наявність заповіту від 13.01.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Котик Н.В., зареєстрованого в реєстрі за № 203. Відповідно до заповіту [PERSON] заповів [PERSON] квартиру [ADDRESS] , за умови, що вона буде здійснювати його поховання шляхом кремації. Виконавцем вищезазначеного заповіту була призначена [PERSON] . Однак, 15.09.2017 року саме позивач [PERSON] здійснив поховання свого батька, [PERSON] шляхом кремації, що підтверджується матеріалами цивільної справи № 501/2340/17, що розглядалась Іллічівським міським судом Одеської області в січні 2018 року. Позивач стверджує, що рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 29.01.2018 року по справі № 501/2340/17 встановлений факт невиконання умови заповіту від 13.01.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Котик Н.В., зареєстрованого в реєстрі за №203, а саме факт того, що ні [PERSON] , ні [PERSON] не здійснили поховання [PERSON] шляхом кремації. Однак, оскільки [PERSON] була зареєстрована в зазначеній квартирі на момент відкриття спадщини, позивач [PERSON] позбавлений можливості реалізації свого права на отримання спадщини, чим порушуються його законні права та інтереси. На підставі викладеного позивач звернувся до суду з відповідним позовом. У встановлений ухвалою строк відповідач не подав відзив на позов. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Позивач надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, не заперечував проти проведення заочного розгляду справи. Заінтересована особа: Державний нотаріус Чорноморської міської нотаріальної контори Одеської області Манахова Е.В. була належним чином сповіщена про день і час судового розгляду справи, однак до суду не з`явилась та надала заяву про розгляд справи без її участі, проти задоволення позову не заперечила (а.с.33). ІІІ. Інші процесуальні дії у справі. Відповідно до протоколу автоматичного розподілу від 06.11.2020 року цивільну справу розподілено судді Петрюченко М.І. (а.с.16). Ухвалою судді Іллічівського міського суду Одеської області Петрюченко М.І. від 13.11.2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.23-24). Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом обставини та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] батько позивача, що підтверджується копією свідоцтва про смерть [NUMBER] від 14.09.2017 року (а.с.9). Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 29.01.2018 року по справі № 501/2340/17 встановлений факт невиконання умови заповіту від 13.01.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округа Одеської області Котик Н.В., зареєстрованого в реєстрі за № 203, а саме факт того, що ні [PERSON] , ні [PERSON] не здійснили поховання [PERSON] шляхом кремації (а.с.12). В мотивуючій частині рішення вказано, що: «… з метою відкриття спадкової справи №61276813 від 25.09.2017 року, [PERSON] звернувся до Чорноморської міської державної нотаріальної контори, де йому стало відомо про наявність заповіту від 13.01.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округа Одеської області Котик Н.В., зареєстрованого в реєстрі за № 203. Відповідно до зазначеного заповіту [PERSON] заповів [PERSON] квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , за умови, що вона буде здійснювати його поховання шляхом кремації. Виконавцем вищезазначеного заповіту була призначена [PERSON] 15.09.2017 року [PERSON] здійснив поховання свого батька, [PERSON] шляхом кремації. Це підтверджується договором на організацію та проведення поховання № [NUMBER] від 15.09.2017, виконавцем якого було КП «СП КПО» (ПН 033500815538), Договором замовленням на організацію та ведення поховання від 15.09.2017, виконавцем якого була ФОП [PERSON] (ПН [NUMBER] ), а також Довідкою на одержання та підпоховання праху №3015 від 15.09.2017 року (а.с.17-22)». [PERSON] зареєстрована в зазначеній квартирі на момент відкриття спадщини (а.с.13). [PERSON] з листопада 2015 року не проживала разом із спадкодавцем на момент відкриття спадщини та не підтримувала з ним будь-яких відносин, про що представниками ЖЕД-2 КП МУЖКГ Чорноморської міської ради 28.10.2020 року складено відповідний акт (а.с.14). Також, судом досліджено копії матеріалів спадкової справи №238/2017 до майна померлого [INFO] [PERSON] (а.с.34-66), якою повністю підтверджуються обставини викладені позивачем у позовній заяві. V. Оцінка Суду. Перевіривши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч.ч.1, 2 ст.1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч.1 ст.1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно ч.3 ст.1268 ЦК України, п.3.21 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, у редакції на момент відкриття спадщини, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статті 1270 цього Кодексу (шість місяців), він не заявив про відмову від неї. Зі змісту наведених норм закону вбачається, що під постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця, на момент смерті спадкодавця, зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою. Частина 3 ст.1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Судом встановлено, що незважаючи на те, що [PERSON] була зареєстрована в квартирі за адресою: [ADDRESS] , однак, з листопада 2015 року не проживала разом із спадкодавцем на момент відкриття спадщини та не підтримувала з ним будь-яких відносин, про що представниками ЖЕД-2 КП МУЖКГ Чорноморської міської ради 28.10.2020 року складено відповідний акт. Отже, оскільки [PERSON] була зареєстрована в зазначеній квартирі на момент відкриття спадщини, позивач [PERSON] позбавлений можливості реалізації свого права на отримання спадщини, чим порушуються його законні права та інтереси. За таких обставин суд доходить до висновку про задоволення позову у повному обсязі. Згідно з\~ч.ч.1-3\~ст.12,\~ч.1\~ст.81\~ЦПК України\~цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін.\~Учасники справи\~мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами; 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів 3) показань свідків. За змістом ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Ознаками доказів є їх достовірність та достатність. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.ст.79, 80 ЦПК). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог. З цих підстав,

Outcome: approved