Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-26 00:00:00

І. Виклад позиції позивачів. 23 грудня 2020 року представник позивачів подав до суду вказану позовну заяву до відповідача, в якій просив, діючи в інтересах позивачів визнати недійсним заповіт подружжя в частині, який складений [PERSON] 08.08.2008 року, посвідчений державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Гудимою О.Б., зареєстрований в реєстрі 08.08.2008 р. за №1-1893 на Ѕ частину двокімнатної квартири площею 42, 53 м. кв., яка розташована за адресою: [ADDRESS] та стягнути з відповідача понесені судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 29 квітня 1966 року [PERSON] разом із родиною отримала ордер №148 на квартиру [ADDRESS] . З 1977 року [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі та 16 січня 1998 року позивач-1 та [PERSON] отримали свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] в порядку ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду». Перша реєстрація квартири за [PERSON] та [PERSON] Херсонським МБТІ 29 березня 1998 року відбулася з записом на праві особистої власності, що є іншою ніж сумісна власність, послідуючі записи в реєстрі прав власності на нерухоме майно не змінювалися, а були продубльовані. 08 серпня 2008 року за ініціативи [PERSON] подружжям складено заповіт подружжя, посвідчений державним нотаріусом Першої ДНК Гудимою О.Б. та зареєстровано в реєстрі за №1-1893. Після смерті [PERSON] в червні 2019 року була відкрита спадкова справа та [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до спірного заповіту подружжя - [PERSON] успадкувала тимчасово (на підставі заповіту подружжя за ст. 1243 ЦК України) Ѕ частину квартири [ADDRESS] , нотаріусом накладено заборону на відчуження вказаної частки, у зв`язку з існуванням оспорюваного заповіту подружжя і відповідно до заповіту після смерті [PERSON] вказана частка повинна перейти відповідачу. Позивачі зазначають, що оскаржуваний заповіт складено подружжям під впливом помилки, позаяк предмет заповіту не є спільною сумісною власністю подружжя та отримано шляхом приватизації. У зв`язку з викладеними обставинами позивач звернувся до суду з даним позовом. ІІ. Виклад позиції відповідача. 18 травня 2021 року представник відповідача подав відзив на позов, за змістом якого заперечив проти задоволення позовних вимог. Вказав, що позивачі зловживають своїми процесуальними правами, оскільки вже зверталися до суду з такими вимогами, однак ухвалою суду від 08 грудня 2020 року за їх заявою позов залишено без розгляду. По суті пред`явлених вимог зазначив, що квартира, яка є предметом спільного заповіту за діючим на той час законодавством була спільним сумісним майном. Отже, нотаріус правомірно та із дотриманням норм законодавства засвідчив заповіт і підстав для визнання його недійсним позивачами не наведено. Крім того, згідно цивільного законодавства та судової практики правочин є недійсним в силу визнання його таким судом, а нікчемний - в силу припису закону. ІІІ. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 27.01.2021 року позовну заяву залишено без руху з наданням позивачу 5-денного строку для усунення недоліків. 16.04.2021 року представником позивача на виконання вимог ухвали подано заяву про усунення недоліків. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 19.04.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 17.05.2021 року. За клопотанням представника відповідача підготовче засідання відкладено на 16.06.2021 року. 18.05.2021 року представник відповідача подав відзив на позов. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 16.06.2021 року витребувано з Першої Херсонської ДНК належним чином завірену копію матеріалів нотаріальної справи, заведеної на підставі складеного 08 серпня 2008 року заповіту подружжя [PERSON] та [PERSON] , за №1-1893. У підготовчому судовому засіданні оголошено перерву до 02.07.2021 р. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 02.07.2021 року підготовче провадження закрито та призначено розгляд справи по суті на 26.07.2021 року. 05.07.2021 року з Першої Херсонської ДНК надійшла інформація щодо витребуваних доказів. 07.07.2021 року судом здійснено запит до Державного нотаріального архіву Херсонської області щодо надання належним чином завіреної копії матеріалів нотаріальної справи, заведеної на підставі складеного 08 серпня 2008 року заповіту подружжя [PERSON] та [PERSON] , за №1-1893. За клопотанням представника відповідача судове засідання відкладено на 27.09.2021 року. 09.08.2021 року з Державного нотаріального архіву Херсонської області надійшли запитувані документи. За клопотанням представника відповідача судове засідання відкладено на 27.10.2021 року. Позивачі в судове засідання не з`явилися, 27.10.2021 року адвокат Корнелюк В.В. діючи в їх інтересах подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явилася, 27.10.2021 року адвокат Макаров І.М. діючи в її інтересах подав заяву про розгляд справи за відсутності відповідача та її представника, заперечив проти задоволення позовних вимог у повному обсязі з підстав викладених у відзиві. Державний нотаріус Першої Херсонської державної нотаріальної контори Гудима О.Б. у судове засідання не з`явився. Про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, зокрема шляхом направлення судових повісток про виклик за відомим суду місцезнаходженням, опублікування оголошень на офіційному веб-сайті судової влади України: https://court.gov.ua/unknown/sud2125. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, враховуючи згоду сторін про розгляд справи у їх відсутності, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, крім того, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались. ІV. Фактичні обставини справи, встановлені судом та зміст правовідносин. 29 квітня 1966 року виконкомом Херсонської міської ради депутатів трудящихся видано ордер №148 на право вселення гр. [PERSON] в квартиру [ADDRESS] в складі сім`ї з 4 осіб: [PERSON] , 1935 р.н., [PERSON] , 1934 р.н., [PERSON] , 1954 р.н., [PERSON] , 1963 р.н. 15 квітня 1977 року між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] укладено шлюб, про що 15 квітня 1977 року Суворовським відділом РАЦС м. Херсона УРСР зроблено актовий запис №138 та видано свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] . Прізвище дружини після укладення шлюбу присвоєно « [PERSON] ». За розпорядженням управління обліку і використання комунального майна м. Херсона виконкому Херсонської міської ради народних депутатів від 16 січня 1998 року №7900лс, прохання наймача [PERSON] задоволено та вирішено передати йому у приватну спільну сумісну власність квартиру [ADDRESS] . 16 січня 1998 року управлінням обліку і використання комунального майна м. Херсона виконкому Херсонської міської ради народних депутатів видано свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] . Відповідно до свідоцтва, квартира [ADDRESS] приватизована згідно з ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» та належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] та члену його сім`ї - [PERSON] . Згідно реєстраційного штампу на звороті свідоцтва, право особистої власності [PERSON] та [PERSON] зареєстровано в Херсонському МБТІ 29 березня 1998 року в реєстровій книзі №110 за реєстровим №43310. 08 серпня 2008 року [PERSON] та [PERSON] склали заповіт подружжя, посвідчений державним нотаріусом Першої Херсонської ДНК Гудимою О.Б. та зареєстрованим у реєстрі за №1-1893. За текстом заповіту розуміючи значення своїх дій, на підставі особистого волевиявлення, відповідно до своєї внутрішньої волі, на випадок смерті подружжя зробило розпорядження - у разі смерті одного з них, майно, що є предметом заповіту переходить до другого з подружжя, а у разі смерті останнього із них належне їм на праві спільної сумісної власності майно - квартиру [ADDRESS] заповідають у рівних частинах [PERSON] , 1954 р.н. та [PERSON] , 1959 р.н.. Власними підписами заповідачі ствердили, що зміст ст. ст. 1235, 1236, 1241, 1242, 1243, 1248, 1307 ЦК України їм нотаріусом роз`яснено; заповіт на їх прохання записано з їх слів нотаріусом, прочитаний ними в голос і підписаний власноручно. Особи заповідачів нотаріусом встановлено та перевірено їх дієздатність. Згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №15862787 від 11.08.2008 року заповіт подружжя [PERSON] 08 серпня 2008 року Першою Херсонською ДНК зареєстровано в Спадковому реєстрі за №45233565. [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , про що 18 червня 2019 року Дніпровським районним у місті Херсоні відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області складено актовий запис №627 та видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . 19 грудня 2019 року державним нотаріусом Першої Херсонської ДНК Гудимою О.Б. видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на Ѕ частку квартири [ADDRESS] . Крім того, у зв`язку зі смертю [PERSON] накладено заборону відчуження на Ѕ частки квартири [ADDRESS] , зазначеного в заповіті подружжя майна яка належить [PERSON] . Право власності [PERSON] та заборона відчуження на успадковане майно зареєстровано в ДРРП, що підтверджено витягом з ДРРП на нерухоме майно про реєстрацію права власності №193862978 від 19.12.2019 року та витягом з ДРРП на нерухоме майно про реєстрацію обтяження №193873488 від 19.12.2019 року. V. Оцінка Суду. Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). При вирішенні цивільного спору суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Статтею 1243 ЦК України подружжю надано право скласти спільний заповіт щодо майна, яке належить йому на праві спільної сумісної власності. У разі складення спільного заповіту частка у праві спільної сумісної власності після смерті одного з подружжя переходить до другого з подружжя, який його пережив. У разі смерті останнього право на спадкування мають особи, визначені подружжям у заповіті. За життя дружини та чоловіка кожен з них має право відмовитися від спільного заповіту. Така відмова підлягає нотаріальному посвідченню. У разі смерті одного з подружжя нотаріус накладає заборону відчуження майна, зазначеного у заповіті подружжя. Частина перша ст. 1243 ЦК України має відсильний характер та зобов`язує суд з`ясувати яке майно слід відносити до спільного сумісного майна подружжя. Так, за приписами ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 57 СК України, в редакції чинній на час укладення оспорюваного заповіту подружжя, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Відповідно до ст. 60 СК України, в редакції чинній на час укладення оспорюваного заповіту подружжя, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За статтею 61 СК України, в редакції чинній на час укладення оспорюваного заповіту подружжя, Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 16 січня 1998 року [PERSON] та член його сім`ї [PERSON] набули на праві спільної сумісної власності квартиру [ADDRESS] , яку приватизовано згідно ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду». Статтею 22 КпШС України, чинного на час видачі подружжю [PERSON] свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] , визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. З аналізу зазначеної норми встановлюється, що майно, яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності, має бути придбане за рахунок заробітку або доходу. За ст. 24 КпШС України, чинного на час видачі подружжю [PERSON] свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] , майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. За ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції від 17.12.1997 року із подальшими змінами і доповненнями, яка діяла на момент видачі свідоцтва та складення спірного заповіту, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні, яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству №56 від 15 вересня 1992 року затверджено Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, яким передбачено процедуру такої передачі. Відповідно до п. 5 цього Положення передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або частково) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім`ї з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Безоплатна приватизація житлової площі за своїм правовим змістом не може вважатись придбанням майна за рахунок заробітку (доходу) подружжя. Відтак, житло, набуте одним із подружжя за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» є особистою приватною власністю чоловіка (дружини). Виходячи з системного аналізу положень діючого законодавства суд доходить висновку, що на час видачі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 16.01.1998 року, кожному із подружжя [PERSON] належало по Ѕ частини цієї квартири окремо, як таке що набуто у порядку приватизації, а відтак оспорюваний заповіт подружжя складено щодо майна, яке не є їх спільною сумісною власністю і подружжя [PERSON] не мало права вирішувати юридичну долю належного їм майна в порядку ст. 1243 ЦК України. За правилами ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Таким чином, встановивши, що квартира [ADDRESS] на час складення заповіту не була об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] у зв`язку з чим, не може бути предметом заповіту подружжя, суд доходить висновку, що заповіт подружжя [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 08 серпня 2008 року державним нотаріусом Першої Херсонської ДНК Гудимою О.Б. та зареєстрований у реєстрі за №1-1893, є нікчемним з моменту його вчинення на підставі та в силу вимог ч. 1 ст. 1257 ЦК України як такий, що складений особами, які не мали на це права. Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у пунктах 4, 5 постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 ЦК України, тощо) , та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України, тощо). Відповідно до статей 215, 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Частиною другою статті 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Таким чином оспорюваний правочин є недійсним в силу визнання його судом, а нікчемний - в силу припису закону. Оскільки в ході розгляду справи суд дійшов висновків про нікчемність в силу припису закону заповіту подружжя [PERSON] та [PERSON] , посвідченого 08 серпня 2008 року державним нотаріусом Першої Херсонської ДНК Гудимою О.Б. та зареєстрованого у реєстрі за №1-1893, він не підлягає визнанню судом недійсним ні вцілому ні в його частині, яка складена [PERSON] , з огляду на що у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Додатково, суд констатує, що з аналізу ст. ст. 1243, 1257 ЦК України, [PERSON] як заповідач оспорюваного заповіту не є заінтересованою особою, яка має право на звернення до суду з позовом про визнання заповіту подружжя недійсним. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). VI. Заходи забезпечення позову (заяви). Заходи забезпечення позову судом не застосовувалися. VIІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, підстави для стягнення судового збору з відповідача на користь позивачів відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed