Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

Луцька міська рада звернулася в суд з позовом до відповідача про повернення земельної ділянки площею 67 кв.м., кадастровий номер 220820002, розташовану по вул. Гетьмана Мазепи, 14 у м. Луцьку. Свій позов обґрунтовує тим, що 27.02.2009 року між сторонами по справі було укладено договір оренди земельної ділянки площею 67 кв.м., розташовану по вул. Гетьмана Мазепи, 14 у м. Луцьку. Відповідно до п. 15 даного договору вказана земельна ділянка надавалася для будівництва та обслуговування гаража. Згідно п. 21 договору оренди після припинення дії договору орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку в стані, не гіршому в порівнянні з тим, у якому він одержав її в оренду. Оскільки договір оренди спірної земельної ділянки не було продовжено, то Луцька міська рада просила зобовязати [PERSON] повернути земельну ділянку площею 67 кв.м., розташовану по вул. Гетьмана Мазепи, 14 у м. Луцьку, Луцькій міській раді у стані, придатному для подальшого використання. В судовому представник позивача [PERSON], покликаючись на вищевикладене, просила задовольнити позов. Відповідач та його представник в судовому засіданні просили в задоволенні позову відмовити. Додатково суду пояснили, що підстав для задоволення позову немає, оскільки земельна ділянка, на якій розміщений гараж відповідача, ним використовується. Крім того, у нього є правовстановлюючі документи на гараж: дозвіл на виконання будівельних робіт від 16.04.2009 року № 604, виданий інспекцією Держархбудконтролю, договір про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Луцька від 14.12.2016 року № 106, укладений між сторонами по справі, предметом якого є будівництво гаража по вул. Г. Мазепи, 14/12. У відділ ДАБК Луцької міської ради відповідачем подано декларацію про готовність до експлуатації гаража по вул. Г. Мазепи, 14/12, яка була зареєстрована 23.12. 2016 року за № ВЛ 142163581731. Розпорядженням Луцького міського голови від 10.01.2017 року № 12 земельній ділянці площею 0,0067 га по вул. Г. Мазепи у м. Луцьку (кадастровий номер 220820002) та гаражу на вулиці Г. Мазепи, 14/12 присвоєно адресу вул. Г. Мазепи, 14-а. На зазначений гараж [PERSON] має право власності, що підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Покликаючись на вищенаведене, просили у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши документи справи суд прийшов до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ст. 12 ЗК України передача земельних ділянок у власність і надання їх у користування є компетенцією сільських, селищних, міських рад. Згідно ст. 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Судом встановлено, що відповідно до договору оренди землі від 27.02.2009 року Луцькою міською радою передано [PERSON] земельну ділянку площею 67 кв.м., розташовану по вул. Гетьмана Мазепи, 14 у м. Луцьку. Відповідно до п. 15 даного договору вказана земельна ділянка надавалася для будівництва та обслуговування гаража. Згідно п.21 договору оренди після припинення дії договору орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку в стані, не гіршому в порівнянні з тим, у якому він одержав її в оренду. Як встановлено судом і даної обставини не заперечила представник позивача, що у відповідача наявні правовстановлюючі документи на гараж: дозвіл на виконання будівельних робіт від 16.04.2009 року № 604, виданий інспекцією Держархбудконтролю, договір про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Луцька від 14.12.2016 року № 106, укладений між сторонами по справі, предметом якого є будівництво гаража по вул. Г.Мазепи, 14/12, декларацію про готовність до експлуатації гаража по вул. Г. Мазепи, 14/12, яка була зареєстрована 23.12. 2016 року за № ВЛ 142163581731. Подані представником позивача акт перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 10.02.2017 року, протокол про вчинення адмінправопорушення, постанова № 19 по справі про адміністративне правопорушення щодо [PERSON] суд до уваги не приймає, оскільки розпорядженням Луцького міського голови від 10.01.2017 року № 12 земельній ділянці площею 0,0067 га по вул. Г. Мазепи у м. Луцьку (кадастровий номер 220820002) та гаражу на вул. Г. Мазепи, 14/12 присвоєно адресу вул. Г. Мазепи, 14-а та на зазначений гараж [PERSON] має право власності, що підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що зареєстровано за реєстраційним номером 1151963807101. Реєстрація права власності на гараж, що розміщений на спірній земельній ділянці по вул. Г. Мазепи, 14-а у м. Луцьку проведена відповідачем відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». В звязку з тим, що перехід права власності на житловий будинок, іншу будівлю чи споруду тягне за собою відповідні зміни і стосовно земельної ділянки, на якій вони розташовані, то відповідно і в договорі користування земельною ділянкою, що під даною будівлею, зазначається розмір земельної ділянки, її режим, цільове призначення та власник чи землекористувач постійний чи тимчасовий, на праві оренди і т. д. Землекористувачем земельної ділянки на праві оренди, як на час укладення договору оренди, так і в даний час формально виступає і продовжує виступати відповідач. Цільове призначення спірної земельної ділянки полягає виключно в забезпеченні належного санітарно-технічного стану та обслуговування будівлі гаража по вул. Г. Мазепи, 14-а у м. Луцьку, власником якого є [PERSON] Тобто земельна ділянка в даному випадку нерозривно повязана з будівлею, яка на ній розміщена і не може функціонувати без цієї ділянки. Неможливість користування нею ніким іншим, окрім власника будівлі, зокрема і при його зміні, прямо обумовлена законом. Згідно ч. 2 ст. 120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці обєкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Це положення зберігає силу і в тих випадках, коли на момент укладення договору купівлі-продажу обєкту нерухомого майна, земельна ділянка, на якій він розташований, тим більше, яка надана саме для забезпечення його належного стану та обслуговування, з певних причин юридично за продавцем, власником будівлі, як користувачем цією ділянкою оформлена не була. Така ситуація може мати місце у випадках, коли власники будівлі змінювалися без переоформлення права користування чи власності на земельну ділянку. Відповідно до\~ст. 377 ЦК України\~до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Як розяснив Пленум Верховного Суду України у постанові № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»\~при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати\~статті 30 ЗК України\~до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до\~статті 120 ЗК України 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі\~статтею 377 ЦК України, а з часу внесення змін до\~статті 120 ЗК України\~Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-V\~- і згідно зі\~статтею 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувачу. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. З 1 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до\~статті 377 ЦК України\~і\~статті 120 ЗК України\~в редакції\~Закону України від 5 листопада 2009 року № 1702-VI. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави зробити висновок про те, що до особи, яка придбавала житловий будинок з 1 січня 2004 року (з моменту введення в дію\~ЦК України) згідно зі\~ст. 377 цього Кодексу, а з часу внесення змін до\~ст. 120 ЗК України\~Законом від 27 квітня 2007 року № 997-V «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність деяких законодавчих актів України у звязку з прийняттям Цивільного кодексу України»\~- і згідно зі\~ст. 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах встановлених договором, а якщо договором цього не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. І лише чинною редакцією\~ст. 120 ЗК України\~передбачено, що з 01 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій він розміщений, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України, встановлюючи автоматичне припинення в попереднього землекористувача чи власника землі права на земельну ділянку пр. переході права власності до іншої особи на будівлю, яка розташована на цій ділянці встановлює такий же автоматичний перехід права на земельну ділянку без зміни її цільового призначення , яке було в попереднього власника будівлі. Ні згоди попереднього користувача чи власника ділянки на такий перехід не вимагається, як і не вимагається прийняття спеціального рішення про це органом державної влади чи місцевого самоврядування, оскільки зазначена правова норма носить імперативний характер і будь-яких винятків у її застосуванні, яке є обовязковим, не допускає. В разі виникнення спору чи чинення перешкод новому власнику обєкту нерухомого майна, на тих умовах, які були у попереднього власника будівлі, захист порушеного права потерпілої особи відповідно до ст. 55 Конституції України проводиться судом. Відповідно до ч. 3\~ст. 10 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Проаналізувавши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог, а тому слід відмовити в задоволенні позову.

Outcome: dismissed