Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив суд стягнути з відповідача за договором № SAMDNWFD00700552237 від 10 січня 2014 року: 20 000, 00 доларів США - суму вкладу, 7 239, 45 доларів США - відсотки за період з 11 березня 2014 року по 20 березня 2020 року, 629, 58 доларів США - 3 % річних за період з 04 березня 2019 року по 20 березня 2020 року, 219 000, 00 доларів США - пеня у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за період з 20 березня 2019 року по 20 березня 2020 року. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 10 січня 2014 року сторонами укладено депозитний договір № SAMDNWFD00700552237 та позивачем внесено на рахунок 20 000, 00 доларів США. Навесні 2014 року, у зв`язку із припиненням функціонування банківських відділень відповідача на території АР Крим та м. Севастополя, рахунок позивача було безпідставно заблоковано відповідачем, а нарахування відсотків припинено. З метою отримання належних позивачу коштів та нарахованих по ним відсотків позивач неодноразово звертався до банку із вимогами поновити йому доступ до рахунків, але такі вимоги не були виконані банком. 27 лютого 2019 року відповідачем отримано заяву позивача про розірвання договору, видачу вкладу та відсотків. Станом на 20 березня 2020 року вимог заяви безпідставно невиконані. У своєму відзиві стороною відповідача позов не визнано, у заперечення вказано, що банк не є належним відповідачем у справі, оскільки АТ КБ «Приватбанк» перевів борг за депозитним договором № SAMDNWFD00700552237 від 10 січня 2014 року, який укладений з позивачем, ТОВ «Фінансова компанія «ФІНІЛОН» на виконання укладеного з останнім договору від 17 листопада 2014 року про переведення боргу з подальшим укладенням 18 листопада 2014 року додаткової угоди до цього договору. Таким чином ТОВ «Фінансова компанія «ФІНІЛОН» є новим боржником за грошовими зобов`язаннями перед позивачем. Окрім того, як стверджує відповідач, будь-яких письмових заперечень від позивача [PERSON] відносно переведення боргу за договором іншій юридичній особі не надходило, тому вважається, на переконання банку, що переведення було здійснено за його згоди. Депозитний договір з позивачем було розірвано 01 березня 2019 року на підставі його заяви від 27 лютого 2019 року, а після розірвання договору проценти нараховуються за відсотковою ставкою у розмір 0,01%. Розмір заявленої до стягнення пені є явно завищеним по відношенню до договору вкладу, що не відповідає принципу розумності, справедливості, пропорційності, засадам цивільного судочинства. Від третьої особи у справі пояснення на позов не надходили до суду. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 23 березня 2020 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої визначено суддю у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), та передано, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для вирішення питання про відкриття провадження у справі. Ухвалою судді від 26 березня 2020 року позовну заяву залишено без руху, на виконання якої засобами поштового зв`язку 30 березня 2020 року представником позивача подано позовну заяву з додатками, зареєстровану у суді 02 квітня 2020 року /а. с. 38-40/. Ухвалою судді від 03 квітня 2020 року у справі відкрито провадження для розгляду справи у порядку загального позовного провадження /а. с. 61-62/. 15 червня 2020 року до суду представником відповідачем подано відзив на позовну заяву, у якому позов не визнано, просила відмовити у задоволенні позову /а. с. 71-94/. Також 15 червня 2020 року від представника відповідача надійшла заява про залучення до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», посилаючись на те, що ухвалення судового рішення у цивільній справі безпосередньо впливає на права та обов`язки вказаного Товариства, яка на даний час є новим боржником за договором банківського вкладу, який є предметом спору у даній справі /а. с. 95-99/. 30 липня 2020 року представником позивача подано відповідь на відзив, яка також містить заперечення проти залучення до участі у справі ТОВ «ФК «Фінілон» /а. с. 98-143/. 10 серпня 2020 року до суду стороною відповідача подано клопотання про долучення доказів - довідки про виконання банком своїх зобов`язань перед ТОВ «ФК «Фінілон» за договором переведення боргу № б/н від 17 листопада 2014 року, а саме про перерахування на рахунки Товариства грошових коштів [PERSON] /а. с. 144-145, 146/. 08 вересня 2020 року ухвалою суду залучено до участі в якості третьої особи, що не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, ТОВ «ФК «Фінілон», та закрито підготовче провадження у справі, призначено до розгляду по суті /а. с. 153-154/. 11 листопада 2020 року на електронну скриньку суду від відповідача до суду надійшли додаткові пояснення на позов /а. с. 160-175/. 16 серпня 2021 року від представника позивача до суду надійшли додаткові пояснення, у зв`язку із розглядом Великою Палатою Верховного Суду справи № 320/5115/17 /а. с. 192-194/. 14 грудня 2021 року у судовому засіданні представник відповідача подав суду письмові пояснення. У судовому засіданні представник позивача підтримав позов і просив задовольнити у повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені у заявах по суті та додаткових поясненнях. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, просив відмовити у повному обсязі, з підстав наведених у заявах по суті відповідача і його поясненнях. Представник третьої особи у справі у судове засідання не з`явився, будучи повідомленим належним чином про час, дату і місце проведення засідання, заяви по суті або з процесуальних питань до суду не надходили. Суд, заслухавши обґрунтування і заперечення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 10 січня 2014 року [PERSON] та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було укладено депозитний договір № SAMDNWFD00700552237 Вклад «Стандарт», з пролонгацією, згідно з яким позивач передав відповідачу суму вкладу у розмірі 20 000, 00 доларів США строком на 91 день, а саме по 10 квітня 2014 року включно, а банк відкриває рахунок № [NUMBER] та зараховує суму вкладу на нього. Відсотки у розмірі 6 % річних банк зараховує на рахунок № [NUMBER] щомісячно /а. с. 18-19/. На виконання даного договору, на рахунок № [NUMBER] було внесено 20 000, 00 дол. США /а. с. 20, 21/. 27 лютого 2019 року в AT КБ «ПРИВАТБАНК» отримано заяву (вх. № 37142-ВБ) [PERSON] про розірвання договору № SAMDNWFD00700552237 від 10 січня 2014 pоку і про видачу вкладу з відсотками, на яку позивач отримав письмову відповідь про неможливість виконати його вимоги /а. с. 29-30, 31-32/. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Відповідно до частини першої ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. На виконання умов договору, позивач передав на рахунок банку вклад у грошовій сумі - 20 000, 00 доларів США, в той час, як банк зобов`язаний був повернути цей вклад разом із відсотками за користування коштами на вимогу позивача у будь-який час протягом строку дії договору. Відповідно до частини другої ст. 1058 Цивільного кодексу України, договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 Цивільного кодексу України), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Частиною першою ст. 1058 Цивільного кодексу України визначається: за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно з частиною першою ст. 1060 Цивільного кодексу України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини другої ст. 1060 Цивільного кодексу України, банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Відповідно до частини другої ст. 1066 Цивільного кодексу України банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. За статтею 1075 Цивільного кодексу України договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час. Вимога про повернення коштів позивачем, як встановлено, була направлена до банку та отримана ним 27 лютого 2019 року за вх. 37142-ВБ, проте банк свої зобов`язання щодо повернення коштів вкладу і виплати відсотків не виконав. Не повертаючи кошти, які належать на праві власності позивачу, відповідач порушив ст. 41 Конституції України, відповідно до якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Але, в порушення цих норм, позивач позбавлений права користуватися своїм майном. У даному випадку його майном є грошові кошти, які банк отримав від позивача на умовах строковості та платності, та до цього моменту не повернув. Частина перша ст. 1061 Цивільного кодексу України визначає, що банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Відповідно до частини п`ятої, шостої ст. 1061 Цивільного кодексу України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти. Так, за період з 11 березня 2014 року по 20 березня 2020 року 6 % річних на вклад у розмірі 20 000, 00 доларів США становить 7 239, 45 доларів США. Згідно з частиною другою ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до правових висновків Великої палати Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (14-465цс18), 3 % річних, передбачені ст. 625 ЦК України, можуть бути визначені у доларах США та нараховуються виходячи із простроченої суми, вираженої у відповідній грошовій валюті. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Оскільки банк на першу вимогу вкладника суму депозиту з відсотками не повернув, а продовжував безпідставно утримувати та користувався чужими грошовими коштами протягом періоду з 04 березня 2019 року по 20 березня 2020 року, тому з банку підлягає стягненню сума 3 % річних за весь час прострочення виконання свого грошового зобов`язання, а саме у розмірі 629, 58 доларів США. Пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», застосовується у разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача. Разом з тим після звернення вкладника до банку із заявою про повернення суми вкладу і нарахованих на цю суму відсотків, договір за вимогою вкладника свою дію припиняє, тому між сторонами припинилися договірні правовідносини за договором банківського вкладу і не існує споживчих правовідносин. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов є частково обґрунтованим і підлягає задоволенню у частині стягнення з відповідача суми вкладу у розмірі 20 000, 00 доларів США, відсотків за договором - 7 239, 45 доларів США та 3 % річних за час прострочення виконання зобов`язання - 629, 58 доларів США. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial