Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-12 00:00:00

І. Короткий зміст пред`явленого позову. Наприкінці жовтня 2019 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтовував тим, що 13 червня 2009 року між ним та [PERSON] був укладений шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції. [INFO] у подружжя народилась дочка [PERSON] . Рішенням Баришівського міськрайонного суду Київської області від 27 жовтня 2016 року шлюб між ними був розірваний. За час перебування у зареєстрованому шлюбі [PERSON] та [PERSON] набули у власність наступне майно: земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером 3210500000:12:004:0518 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також транспортний засіб марки «Chevrolet», модель - Aveo, реєстраційний номер [NUMBER] . Оскільки, вказане майно було придбано в період зареєстрованого шлюбу, тому на нього розповсюджується режим спільної сумісної власності. З метою досудового врегулювання питання стосовно поділу спільного майна подружжя [PERSON] звертався до [PERSON] з відповідною заявою. Вказана заява була проігнорована [PERSON] . Зважаючи на те, що між сторонами не досягнуто згоди щодо поділу спільного майна. Тому [PERSON] просить визнати за ним та за [PERSON] право власності по Ѕ частині земельної ділянки площею 0,1000 га з кадастровим номером 3210500000:12:004:0518 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також право власності по Ѕ частині на автомобіль марки «Chevrolet», модель - Aveo, реєстраційний номер [NUMBER] . ІІ . Процесуальні дії у цивільній справі. Ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 грудня 2019 року було відкрито провадження у цивільній справі та призначено підготовче засідання (а.с.60-61). Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 лютого 2020 було закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті (а.с.91). ІІІ. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Представник позивача [PERSON] направив до суду клопотання про розгляд цивільної справи без участі позивача та його представника, а також вказав, що підтримує пред`явлений позов та наполягає на його задоволенні у повному обсязі (а.с.106). Відповідач [PERSON] надала відзив на позовну заяву, яким вказала, що вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Оскільки, дійсно в період перебування у шлюбі за договором купівлі-продажу була придбана земельна ділянка в [ADDRESS] . Метою придбання даної земельної ділянки було виключно бажання побудувати на ній житловий будинок для подальшого проживання в ньому всією родиною. У 2013 році було розпочато будівництво двоповерхового будинку. Станом на момент розірвання шлюбу будинок був фактично збудований, зокрема збудовані зовнішні та внутрішні стіни будинку, здійснено покриття будинку, розроблено технічне рішення щодо електропостачання, встановлені двері та вікна. Тому звертаючись до суду з даним позовом позивач навмисно приховав наявність недобудованого будинку як спільного майна, набутого в період перебування у шлюбі. При вирішенні питання про поділ земельної ділянки та транспортного засобу [PERSON] просила врахувати, що з часу розірвання шлюбу з позивачем весь тягар з матеріального утримання дитини покладено саме на неї. Крім цього, [PERSON] вказала на пропуск строку позовної давності позивачем при зверненні до суду з даною позовною заявою. У зв`язку з цим, [PERSON] просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с.63-66). IV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що 13 червня 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб (а.с.4). Від шлюбу у сторін народилась дочка [PERSON] , [INFO] . Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 27 жовтня 2016 року шлюб між ними був розірваний (а.с.6-7). В подальшому [PERSON] змінив своє прізвище на « [PERSON] », згідно копії свідоцтва про зміну імені (а.с.5). За час перебування у шлюбі, а саме 01 вересня 2011 року [PERSON] придбала земельну ділянку площею 0,1000 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3210500000:12:004:0518, що знаходиться [ADDRESS] , а також 09 лютого 2010 року [PERSON] придбав автомобіль марки «Chevrolet», модель - Aveo, реєстраційний номер [NUMBER] . Вказані обставини підтверджуються копією договору купівлі-продажу від 01 вересня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Дудкою О.С., зареєстрованого в реєстрі за №3411, та копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] (а.с.7-8,10). Правовідносини, що виникли між сторонами по справі, врегульовані гл.8 «Право спільної сумісної власності подружжя» розділу ІІ «Шлюб. Права та обов`язки подружжя» СК України. V. Норми права, якими керується суд при вирішенні спору. а. норми матеріального права. Відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За змістом ч.1 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. У відповідності до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. В силу положення ч.1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». У відповідності до ч.3 ст.70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до положення ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Згідно з вимогами ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За принципами, закріпленими п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Крім цього, Європейський суд з прав людини роз`яснив, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, №22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п.570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст.261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст.81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. б. норми процесуального права. Відповідно до положення ч.ч.1-2, ч.4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За правилами ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. VI. Мотиви, якими керується суд при вирішенні спору. Встановлено, що земельна ділянка 0,1000 га з кадастровим номером 3210500000:12:004:0518 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також автомобіль марки «Chevrolet», модель - Aveo, реєстраційний номер [NUMBER] , набуті [PERSON] та [PERSON] за час перебування у шлюбі, за їхні спільні кошти та з метою спільного сімейного проживання та користування. До вказаного висновку суд виходить також з презумпції права спільної сумісної власності подружжя. Тому вказане спірне рухоме та нерухоме майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності в рівних частках та за сторонами по справі належить визнати право власності на Ѕ частку вказаного майна. Доводи відповідача, які відхилені судом, та мотиви їх відхилення. З доводів відповідача, викладених у відзиві, судом при визначенні часток у майні подружжя має бути враховано, що на її повному матеріальному утриманні перебуває малолітня дочка [PERSON] , [INFO] . Встановлено, що малолітня дочка [PERSON] проживає разом з матір`ю [PERSON] та перебуває на її утриманні. Вказана обставина визнана сторонами по справі, а тому не підлягає додатковому доказуванню. Проте, вказана обставина не є достатньою підставою, в розумінні положення ч.3 ст.70 СК України, та не вказує про наявність підстав для збільшення частки відповідача у спільному майні подружжя. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Таким чином, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15). У зв`язку з цим, судом критично сприймаються доводи відповідача з приводу пропуску [PERSON] строку позовної давності при зверненні до суду з даним позовом. Оскільки, сплив трирічного строку з часу розірвання шлюбу сам по собі не свідчить про пропуск строку позовної давності. Крім цього, матеріали цивільної справи не містять доказів того що відразу після розірвання шлюбу у [PERSON] виникли перешкоди в користуванні та володінні спірним майном. Натомість, 22 серпня 2019 року [PERSON] направив [PERSON] лист з описом вкладення (а.с.11,12). За змістом якого пропонував в порядку досудового врегулювання питання стосовно поділу майна подружжя повідомити про можливість та умови укладення нотаріально посвідченого договору про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності. Вказаний лист-пропозиція був проігнорований відповідачем. Зважаючи на це, суд приходить до висновку, що відлік строку позовної давності у даних спірних правовідносинах слід відраховувати, починаючи з 22 серпня 2019 року. З огляду на це, [PERSON] не пропущено строк позовної давності при зверненні до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Інших доказів, які б спростовували вищезазначені висновки суду, сторони не надали. VІI. Розподіл судових витрат між сторонами. Згідно з ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З квитанції (а.с.1) вбачається, що при зверненні до суду [PERSON] сплатив судовий збір у розмірі 2618 гривень 50 копійок. Пред`явлений ним позов задоволений. З огляду на це, з [PERSON] на користь позивача слід стягнути витрати на оплату судового збору у розмірі 2618 гривень 50 копійок. На підставі викладеного та

Outcome: approved