Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-07 00:00:00

І. Стислий виклад позицій учасників справи. У квітні 2020 р. [PERSON] (далі також - [PERSON] , позивач) звернулася до суду з позовом про скасування свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] (далі також - [PERSON] , спадкодавець), що були видані 22.02.2020 на ім`я його малолітньої дочки [PERSON] , 2012 р.н. (далі також - [PERSON] , відповідач 1) приватним нотаріусом Бахмутського міського нотаріального округу Донецької області Бєлявцевою Анною Віталіївною (далі також - приватний нотаріус Бєлявцева А. В., відповідач 2), та визнання права власності на Ѕ частину спадкового майна, а саме: садового будинку [ADDRESS] ; земельної ділянки площею 0,0717 га з кадастровим номером 8000000000:90:836:0019, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; садового будинку [ADDRESS] ; земельної ділянки площею 0,0612 га з кадастровим номером 8000000000:90:836:0018, що розташована за адресою: [ADDRESS] (далі також - спірне майно). Позов обґрунтований тим, що з 27.06.2008 по 03.07.2012 [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, в період якого придбали спірне майно. Після розірвання шлюбу спілкування між ними не припинилось і жодних суперечок щодо користування спільним майном не виникало. [INFO] [PERSON] помер, спадщину після його смерті прийняла малолітня дочка [PERSON] , на ім`я якої були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на усе спірне майно. Водночас за нормами сімейного законодавства спірне майно належить до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, а відтак видані [PERSON] свідоцтва про право на спадщину порушують право власності позивача та є незаконними. Законний представник відповідача [PERSON] (далі також - [PERSON] , законний представник відповідача) позов не визнала та на обґрунтування заперечень послалась на те, що спірне майно було особистою приватною власністю [PERSON] , та на сплив строку позовної давності. Вказала, що фактичні шлюбні відносини позивача зі спадкодавцем були припинені за два роки до офіційної реєстрації розірвання між ними шлюбу, у червні 2010 р. вона стала проживати зі [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а [INFO] у них народилася спільна дитина. Весь цей час і аж до моменту смерті [PERSON] вони мешкали у будинку за адресою: [ADDRESS] , при цьому позивач ніколи не користувалась спірним майном, доступу до нього не мала, участі в його утриманні не приймала і на нього не претендувала, що підтверджується реєстрацією права власності на майно лише за [PERSON] . Оскільки спірне майно було придбане в період окремого проживання позивача зі спадкодавцем у зв`язку із фактичним припиненням між ними шлюбних відносин, таке майно є особистою приватною власністю спадкодавця. Отже ураховуючи, що з 2012 р. [PERSON] у шлюбі не перебував, а малолітня [PERSON] є його єдиним законним спадкоємцем, видача на її ім`я свідоцтв про право на спадщину була абсолютно законною і не порушила прав та інтересів позивача. Заявляючи про сплив позовної давності представник відповідача зазначила, що перебіг строку позовної давності у цьому спорі необхідно обчислювати з дня реєстрації права власності спадкодавця на спірне майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що відбулося у 2014 та у 2016 р., відповідно. У відзиві на позовну заяву приватний нотаріус Бахмутського міського нотаріального округу Донецької області Бєлявцева А. В. виклала заперечення проти позову, які мотивовані тим, що вона не є належним відповідачем у спірних правовідносинах, відповідачами було дотримано порядок звернення за спадщиною та оформлення спадкових прав, позивач не позбавлена права власності на майно в силу неоформлення нею таких прав у визначеному діючим законодавством порядку, а звернення до суду з вимогами про скасування свідоцтв про право на спадщину не відповідає визначеним законом способам захисту прав та інтересів. ІІ. Рух справи, заяви (клопотання) учасників справи та процесуальні дії суду. З огляду на недоліки позовної заяви ухвалою суду від 22.04.2020 позовну заяву залишено без руху. На усунення недоліків позову 21.05.2020 від позивача надійшли квитанції про сплату судового збору. Ухвалою суду від 25.05.2020 відкрито провадження за цим позовом, призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження, встановлено строк для подання відзивів на позов та призначено підготовче засідання на 27.07.2020. 07.07.2020 від представника відповідача 1 надійшли відзив на позовну заяву, заява про застосування строків позовної давності та заява про виклик свідків. 24.07.2020 від відповідача 2 надійшли заява про зміну його процесуального статусу та відзив на позовну заяву. 24.07.2020 від представника позивача надійшло клопотання про витребування копій матеріалів спадкової справи. В підготовчому засіданні 27.07.2020 судом задоволено клопотання представника позивача про витребування копій матеріалів спадкової справи та клопотання відповідача 1 про виклик свідків, встановлено строки для подання інших заяв по суті справи та оголошено перерву в підготовчому засіданні до 07.10.2020. 31.07.2020 від [PERSON] (кредитора спадкодавця) надійшла заява про вступ його у справу у статусі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. 25.08.2020 від представника позивача надійшла відповідь на відзив відповідача 1. 07.10.2020 від [PERSON] надійшла заява про підтримання вимог його заяви про вступ у справу у статусі третьої особи. 07.10.2020 від представника позивача надійшло клопотання про приєднання письмових доказів. В підготовчому засіданні 07.10.2020 судом відмовлено у залученні [PERSON] до участі у справі як третьої особи, приєднано надані представником позивача письмові докази, закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті в судовому засіданні 04.02.2021. 03.02.2021 від відповідача 2 надійшли копії матеріалів спадкової справи. В судовому засіданні 04.02.2021 судом заслухано вступні промови учасників справи, допитано свідків з боку відповідача, досліджено частину письмових доказів та оголошено перерву в судовому засіданні до 29.04.2021. В судовому засіданні 29.04.2021 судом допитано свідків з боку позивача, досліджено решту письмових доказів та оголошено перерву в судовому засіданні до 07.09.2021. В судовому засіданні 07.09.2021 судом заслухано додаткові пояснення учасників справи, їх виступи в судових дебатах, після чого суд вийшов до нарадчої кімнати, після виходу з якої 08.09.2021 оголосив вступну та резолютивну частини рішення. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом. З 27.06.2008 по 03.07.2012 [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб (а.с. 7) та свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с. 139). В період шлюбу [PERSON] як покупцем були укладені договори-купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: ?31.08.2010 - договори купівлі-продажу садового будинку [ADDRESS] , та земельної ділянки за вказаною адресою площею 0,0717 га, кадастровий номер земельної ділянки: 8000000000:90:836:0019 (а.с. 184, 193-194); ?29.07.2011 - договори купівлі-продажу садового будинку [ADDRESS] , та земельної ділянки за вказаною адресою площею 0,0612 га, кадастровий номер земельної ділянки: 8000000000:90:836:0018 (а.с. 202, 211). Дослідженням змісту вказаних договорів установлено, що вони укладалися за згодою дружини покупця - позивача [PERSON] , яка надавала нотаріально посвідчену згоду на придбання її чоловіком спірного майна (пункт 10 договорів купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки, розташованих на [ADDRESS] ; пункт 5.5. договорів купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки, розташованих на [ADDRESS] ). Реєстрація права власності [PERSON] на спірне майно була здійснена після розірвання шлюбу з позивачем, а саме: на земельні ділянки - 13.06.2014, а на садові будинки - 04.02.2016, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 172-180). Після розірвання шлюбу з позивачем [PERSON] співмешкав з [PERSON] , [INFO] у них народилася дочка [PERSON] (а.с. 158). [INFO] [PERSON] помер (а.с. 154), спадщину після його смерті прийняла малолітня дочка [PERSON] як єдиний спадкоємець за законом. За заявою [PERSON] , поданою в інтересах малолітньої дочки, приватним нотаріусом Бахмутського міського нотаріального округу Донецької області Бєлявцевою А. В. було відкрито спадкову справу № 116/2019 до майна померлого [PERSON] 22.02.2020, після спливу шестимісячного строку для подання заяв про прийняття спадщини, приватний нотаріус Бєлявцева А. В. видала [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом на спірне майно, а саме: на садовий будинок [ADDRESS] , запис у реєстрі за № 377; на земельну ділянку площею 0,0717 га, кадастровий номер 8000000000:90:836:0019, що розташована за адресою: [ADDRESS] , запис у реєстрі за № 378; на садовий будинок [ADDRESS] , запис у реєстрі за № 379; на земельну ділянку площею 0,0612 га, кадастровий номер 8000000000:90:836:0018, що розташована за адресою: [ADDRESS] , запис у реєстрі за № 380 (а.с. 181, 190, 199, 208). Право власності [PERSON] на спірне майно зареєстроване в установленому законом порядку, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 11-15). 21.03.2020 позивач як дружина спадкодавця звернулася до приватного нотаріуса Бєлявцевої А. В. із заявою про видачу свідоцтва про право власності на Ѕ частину спірного майна (а.с. 217). Постановою від 26.03.2020 приватний нотаріус Бєлявцева А. В. відмовила позивачу у вчиненні нотаріальної дії пославшись на те, що вона особисто не з`явилася для вчинення нотаріальної дії, не здійснила її оплату, не надала свідоцтво про шлюб та свідоцтво про смерть спадкодавця. IV. Мотивувальна частина. У статтях 15, 16 ЦК України закріплене право кожного на захист свого цивільного (особистого немайнового або майнового) права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 5 ЦПК України визначає, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частина 2 статті 16 ЦК України визначає основні способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких, зокрема, належать визнання права, підставою для застосування якого є невизнання чи оспорення належного особі права іншою особою або відсутність у особи документів, що засвідчують приналежність їй права, та визнання правочину недійсним, який застосовується у тих випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до його укладення. Одним з основних конституційних прав людини є право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю (стаття 41 Конституції України), яке знайшло своє закріплення у ЦК України. За приписами частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 ЦК України). Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі статтею 328 цього Кодексу право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Частина 3 статті 368 ЦК України визначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, яка знайшла своє вираження також і у Сімейному кодексі України (далі - СК України). Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 3 статті 61 цього Кодексу визначено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно…, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За приписами статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до статті 65 цього Кодексу дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Норма частини 1 статті 70 СК України визначає, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Випадки, коли набуте за час шлюбу майно є особистою приватною власністю дружини чи чоловіка, встановлені статтею 57 СК України. Відповідно до пунктів 2, 3 частини 1 цієї норми особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Аналіз наведених норм цивільного і сімейного законодавства та положень процесуального закону щодо обов`язку доказування обставин, на які сторони посилаються як підставу своїх вимог і заперечень (статті 12, 81 ЦПК України), дає підстави для висновку, що у разі придбання майна у період зареєстрованого шлюбу спільність майна презюмується, а тягар доказування відсутності спільного майна покладається на сторону, яка це оспорює. Оспорюючи спільність спірного майна, представник відповідача посилається на те, що на момент його набуття шлюбні відносини позивача зі спадкодавцем були припинені, проте вказані доводи не заслуговують на увагу, оскільки за положеннями сімейного законодавства окреме проживання чоловіка та дружини в період набуття майна автоматично не змінює його статус об`єкта права спільної сумісної власності, а лише надає суду право визнати таке майно особистою приватною власністю одного з подружжя (частина 6 статті 57 СК України). Отже, визнання майна, набутого подружжям за час їхнього окремого проживання, особистою приватною власністю одного з подружжя законодавець відніс до дискреційних повноважень суду, межі застосування яких визначаються оцінкою фактичних обставин справи, встановлених на підставі наданих сторонами доказів, та повинні ґрунтуватися на приписах правових норм, в даному випадку положень сімейного законодавства, які регулюють майнові відносини подружжя. Установлені судом обставини набуття спірного майна, а саме те, що на момент укладення договорів-купівлі-продажу позивач зі спадкодавцем впродовж кількох років перебували у зареєстрованому шлюбі, спільно займались підприємницькою діяльністю у сфері вирощування рослин з метою їх продажу та надання послуг ландшафтного дизайну, при цьому позивач на виконання вимог статті 65 СК України надавала нотаріально посвідчену згоду на придбання її чоловіком спірного майна, дають достатні підстави вважати, що спірне майно придбавалось за рахунок коштів їх сімейного бюджету. Допитана на прохання позивача як свідок її мати [PERSON] пояснила в суді, що до придбання садового будинку на [ADDRESS] її дочка з чоловіком мешкали з нею, у родині обговорювались питання купівлі спірного майна, а у його придбання були вкладені не лише кошти сім`ї її дочки та зятя, а і її особисті заощадження та заощадження матері [PERSON] (на цей час уже покійної). Вказані обставини відповідачем не спростовані, жодних належних та допустимих доказів на спростування презумпції спільності майна суду не надано, а відтак суд визнає спірне майно об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до положень статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже за змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише визнанням державою вже набутого особою права, а відтак та обставина, що реєстрація права власності на спірне майно за спадкодавцем була здійснена вже після розірвання його шлюбу з позивачем, не має жодного правового значення для вирішення цього спору. Судом не надано доказів наявності між позивачем та спадкодавцем домовленості або шлюбного договору, які б визначали нерівність їх часток у спільному сумісному майні подружжя, а тому слід виходити з того, що частки подружжя у праві спільної сумісної власності на спірне майно є рівними. За приписами статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Частина 1 статті 1226 цього Кодексу визначає, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (стаття 1270 ЦК України). Перехід права власності на майно спадкодавця до спадкоємців посвідчується свідоцтвом про право на спадщину (стаття 1296 ЦК України, стаття 66 Закону України «Про нотаріат»), отримання якого є правом спадкоємця, водночас норма частини 1 статті 1297 ЦК України зобов`язує спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Покладаючи на спадкоємців обов`язок отримання свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, законодавець тим самим забезпечує їх можливістю реалізовувати набуте право власності щодо успадкованого нерухомого майна. Порядок та підстави видачі нотаріусом свідоцтва про право власності на частку у спільному майні чоловіку або дружині спадкодавця регламентований Законом України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 22.02.2012 за № 292/20595 (далі - Порядок). На момент видачі оспорюваних свідоцтв про право на спадщину діяла норма статті 71 Закону України «Про нотаріат» в редакції Закону № 614-VI від 01.10.2008, яка визначала, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з них видається нотаріусом за місцем відкриття спадщини. За положеннями підпункту 4.21. пункту 4 Глави 10 Порядку при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на-1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. З матеріалів спадкової справи до майна померлого [PERSON] вбачається, що позивач знала про її відкриття, проте заяву про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні у встановлений законом шестимісячний строк не подала. Така заява була подана позивачем вже після видачі свідоцтв про право на спадщину, проте ураховуючи, що ні у Законі України «Про нотаріат», ні в інших нормативно- правових актах немає норм, які б наділяли нотаріуса повноваженнями скасовувати свідоцтва про право на спадщину, доводи позову про неправомірність дій приватного нотаріуса Бєлявцевої А. В. не заслуговують на увагу і є безпідставними. Водночас суд зауважує, що відсутність порушень в діях нотаріуса при видачі оспорюваних свідоцтв про право на спадщину не свідчить про відсутність порушення суб`єктивного матеріального права позивача, на захист якого подано цей позов. За положеннями частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Виходячи з аналізу правової природи процедури оформлення права на спадщину, завершенням якої є видача свідоцтва про право на спадщину - процесуального нотаріального акта, отримання якого спадкоємцем породжує у нього виникнення права власності на успадковане майно, наявні підстави вважати, що видача нотаріусом спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину є правочином, який може бути визнаний недійсним за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема, на підставі норм цивільного законодавства (статей 203, 215 ЦК України) про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону. Спеціальною нормою, яка визначає підстави для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, є стаття 1301 ЦК України, відповідно до якої свідоцтво про право на спадщину визначається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, які воно видане, не мала право на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. За обставинами справи установлено, що в результаті видачі оспорюваних свідоцтв про право на спадщину Ѕ частина спірного майна вибула із власності позивача [PERSON] , яка набула право на це майно в силу презумпції спільності майна подружжя, а відтак її порушене право власності підлягає судовому захисту. Включення до свідоцтв про право на спадщину майна, що належить [PERSON] , відсутність у неї документів, що засвідчують приналежність їй права, та установлений цивільним законом виключно судовий порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину робить неможливим отримання нею свідоцтв про право власності на частку у спільному майні, атому єдиним можливим і ефективним способом захисту порушеного права позивача є визнання оспорюваних свідоцтв про право на спадщину недійсними та визнання права власності на належну їй частку у спільному майні. Тлумачення пунктів 4 і 5 частини 3 статті 175 ЦПК України дає підстави для висновку, що підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу, а предмет позову - це частина позову, яка становить матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Таку правову позицію неодноразово висловлював Верховний Суд у своїх рішеннях з даного питання. Якщо проаналізувати чинну судову практику щодо оскарження правочинів та актів індивідуальної дії, які порушують цивільне право (зокрема, рішень органів влади про передачу майна у власність), то захист права, порушеного правочином, здійснюється у спосіб визнання його недійсним, а стосовно актів індивідуальної дії - шляхом їх скасування, при цьому результат таких судових рішень у обох випадках однаковий - відсутність будь-яких правових наслідків недійсного правочину (стаття 216 ЦК України) та скасованого акту. Зі змісту позовної заяви вбачається, що предметом цього позову є вимога про захист прав позивача, порушених видачею свідоцтв про право на спадщину, а відтак застосування судом при вирішенні спору норми матеріального права, предметом регулювання якої є спірні правовідносини (статті 1301 ЦК України), не свідчить про вихід суду за межі позовних вимог і не порушує принцип диспозитивності цивільного судочинства. Вирішуючи заяву відповідача про застосування строку позовної давності, суд виходить з наступного. За приписами статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилом, установленим частиною 2 статті 72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Зазначена норма кореспондує загальному положенню, встановленому частиною 1 статті 261 ЦК України, згідно якого перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї можливість знати про посягання на права. У справах про поділ спільного майна подружжя Верховний Суд впродовж останніх кількох років притримується правової позиції, суть якої полягає у тому, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Як зазначає Верховний Суд, неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними. Відповідач вважає, що початковим моментом перебігу позовної давності у цьому спорі є дати реєстрації права власності на спірне майно за спадкодавцем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (2014 р. та 2016 р., відповідно), проте обставин, які б свідчили про заперечення спадкодавцем права позивача на набуте у період шлюбу майно, судом не встановлено. До того ж твердження відповідача про невизнання спадкодавцем права його колишньої дружини на спірне майно спростовуються наданими позивачем доказами. Так, допитані на прохання позивача як свідки товариші спадкодавця [PERSON] і [PERSON] та адвокат [PERSON] , яка здійснювала юридичний супровід його підприємницької діяльності, пояснили, що і після розірвання шлюбу між позивачем та спадкодавцем зберігались близькі стосунки, вони продовжували вести спільний бізнес, регулярно спілкувались, проводили разом час, позивач допомагала своєму колишньому чоловіку у побуті - готувала їсти та доглядала за дитиною в період відсутності його співмешканки, яка часто їздила до родичів у Херсонську область. Свідки також підтвердили, що [PERSON] надавав колишній дружині частину коштів, які отримував від здачі в оренду спірного майна. З ухвали суду про закриття кримінального провадження по обвинуваченню [PERSON] у спричиненні [PERSON] середньої тяжкості тілесного ушкодження з підстав відмови потерпілої від обвинувачення вбачається, що 11.10.2018 [PERSON] перебував у дворі власного будинку [ADDRESS] разом з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , де останні спілкувались та спільно проводили дозвілля. В цей час між [PERSON] та [PERSON] виник словесний конфлікт, який завершився побиттям [PERSON] (а.с. 122-124). Відповідно до пояснень [PERSON] , підтверджених показаннями свідків, колишній чоловік побив її через те, що приревнував до [PERSON] , з яким вона на той час почала зустрічатись. Більше того, мати позивача та інші родичі, зокрема, співмешканець матері [PERSON] та двоюрідна сестра [PERSON] , а також [PERSON] , повідомили суду, що останні три роки між [PERSON] та його колишньою дружиною були дуже близькі стосунки, вони часто ночували вдома у останньої, про це знала його співмешканка [PERSON] , з чим і пов`язане її негативне ставлення до [PERSON] . Судом також установлено, що після розлучення позивач продовжувала спілкуватись з родичами колишнього чоловіка, і саме вона виявила тіло [PERSON] у нього вдома після телефонного дзвінка його сестри, яка просила з`ясувати, чому брат не піднімає слухавку. Зважаючи на викладене, суд визнає обґрунтованими доводи представників позивача про те, що строк позовної давності у цьому спорі слід рахувати з дати смерті [PERSON] , після настання якої між його співмешканкою і законним представником малолітньої спадкоємиці [PERSON] та [PERSON] виник спір щодо майнових прав останньої на набуте у шлюбі майно. [PERSON] звернулася до суду з позовом про захист її права власності 09.04.2020, а відтак строк позовної давності у цьому спорі не пропущений. V. Розподіл судових витрат між сторонами. За приписами статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Отже з огляду на результат розгляду справи суд покладає на законного представника малолітнього відповідача в повному обсязі сплачений позивачем судовий збір в сумі 13 032,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial