Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-14 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог, а також позиції щодо позову учасників справи. Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , малолітньої [PERSON] про виселення їх з квартири [ADDRESS] без надання їм іншого житлового приміщення. В обґрунтування позову вказує, що у 2013 році, на прохання свого сина [PERSON] , дозволила його співмешканці - [PERSON] , тимчасово проживати у квартирі, яка належить їй на праві приватної власності. В 2014 році вона дозволила [PERSON] зареєструватись у квартирі, оскільки остання завагітніла, а в 2015 році в спірній квартирі, з її дозволу, також було зареєстровано її онуку - [PERSON] . Вказує, що відповідачі не є членами її сім`ї, оскільки вони весь час проживали в окремій кімнаті, вели роздільне господарство та мали окремі бюджети. В 2019 році, коли її повнолітній син припинив співмешкати з [PERSON] , проживання в одній квартирі стало неможливим через неприязні стосунки відповідача до неї, яка її постійно ображає та створює перешкоди у нормальному користуванні квартирою. Позивач також вказала, [PERSON] не бажає добровільно зніматися з реєстрації, хоча має у приватній власності дві квартири в с. Новооріхівка Лубенського району Полтавської області. Позивач у судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні також вказала, що за весь час проживання відповідачів, у належній їй квартирі, витрати по її утриманню несла самостійно, та не пропонувала відповідачу брати участь у вказаних витратах. Вказала, що дозволила сину зареєструвати його співмешканку та їхню малолітню дитину, щоб вони мали змогу отримати соціальні виплати на дитину. В судовому засіданні зазначила, що до того моменту, як її син припинив співмешкати з відповідачкою, в них були нормальні відносини, вони інколи спільно вечеряли, мали спільні продукти, хоча їжу купували, переважно кожен для своєї сім`ї. В 2021 році її син добровільно знявся з реєстрації та не проживає у спірній квартирі. Через дії відповідача спільне проживання у належній їй квартирі неможливо, оскільки остання не миє за собою посуд, псу`є її речі та вчиняє сварки. Представник позивача - адвокат Нагайник М.Г., позовні вимоги підтримав та вказав, що позивач як власник квартири наділена правом вимагати усунення порушень у користуванні її особистою власністю. Вказані перешкоди створює відповідач, яка разом зі своєю неповнолітньою донькою, не будучи членами сім`ї власника квартири, добровільно виписуватись не бажають. Крім того, [PERSON] своєю поведінкою створює неможливі умови для проживання позивача у своїй же квартирі. Також, вказав, що виселення відповідачів не призведе до порушення їхніх житлових прав, оскільки [PERSON] є власником кількох квартир у Миргородському районі та нещодавно придбала квартиру у смт Диканька. Відповідач категорично заперечувала проти позову та вказала, що вона була зареєстрована у спірній квартирі, як член сім`ї власника, а саме як невістка, оскільки перебувала з її сином у цивільному шлюбі з 2013 р по 2021 роки. Вказує, що проживає у вказаній квартирі з 2014 року, її малолітня дитина - онука позивача, зареєстрована з 2015 року, також з дозволу власника. Всі ці роки вони проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, саджали город, разом харчувались, мали в користуванні спільні побутові речі, до поки вона не припинила шлюбні відносини з сином позивача, саме після цього остання почала створювати перешкоди їй та дитині у проживанні в спірній квартирі. Зазначила, що дійсно має у власності однокімнатну квартиру та ј частини трьох кімнатної квартири у с. Новооріхівка Миргородського району Полтавської області. В свою чергу, в однокімнатній квартирі проживає її матір, а інша - є непридатною для проживання. Відповідач зазначила, що не має можливості переїхати в с. Новооріхівка, оскільки у смт Диканька вона працевлаштована, за отриману заробітну плату самостійно утримує дитину, бо батько дитини, крім визначених судом аліментів, не надає допомоги на утримання дитини. Крім того, відповідач вказала, що дійсно у серпні 2021 року придбала квартиру у смт. Диканька, за кошти надані її матір`ю. Зазначила, що на даний час вказана квартира не придатна для проживання малолітньої дитини, оскільки в ній зірвані поли, відсутній санвузол, обдерті стіни, про те нею докладаються дії по проведенню ремонтних робіт у вказаній квартирі, після приведення квартири до придатного для проживання стану, вона та її малолітня донька відразу ж з`їдуть зі спірної квартири. Представник відповідача - малолітньої [PERSON] - адвокат Матюх О.В., вказав, що відповідачі проживають у спірній квартирі на законних підставах, а саме: з дозволу власника та як члени сім`ї власника. В судовому засіданні достеменно встановлено, що позивач, її син та відповідачі вели спільне господарство, саджали город, готували вечерю зі спільних продуктів, користувалися спільною побутовою технікою до поки [PERSON] та [PERSON] мешкали в цивільному шлюбі. Вказане не заперечувалося і позивачем в своїх поясненнях наданих суду, які остання в подальшому змінила. В свою чергу, те що відповідачі проживали в спірному приміщенні як члени позивача підтверджується також тим, що остання самостійно несла витрати за сплату комунальних послуг та не вимагала відповідної сплати від відповідачів, оскільки вважала їх своєю родиною. В судовому засіданні не знайшло свого підтвердження, що відповідачі якимсь чином створюють перешкоди у користуванні власнику, належною їй квартирою. Зазначив, що висновки органу опіки та піклування не відповідають як найкращім інтересам дитини, тому не можуть бути прийняті до уваги судом. Зазначив, що відповідач має всі можливості створити для дитини належні умови розвитку саме у смт Диканька, оскільки вона тут офіційно працевлаштована, придбала в даній місцевості квартиру, у якій проводить ремонт, та не заперечує проти виселення зі спірної квартири, але після приведення купленої квартири до придатного для проживання стану, тому просив відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи - Виконавчий комітет Диканської селищної ради, як орган опіки та піклування, в судовому засіданні 08.10.2021 року пояснила, що у сторін у справі існує конфлікт, про як найкращі інтереси дитини не думає жодна із сторін. Враховуючи несприятливе психо - емоційне середовище, органом опіки та піклування надано висновок про доцільність виселення малолітньої із з квартири [ADDRESS] . Представник вказала, що Службою у справах дітей Диканської селищної ради 30.09.2021 також було проведено обстеження квартири [ADDRESS] , яку придбала [PERSON] . При огляді було встановлено, що у вказаній квартирі зірвана підлога, обдерті стіни, демонтоване опалення, тому на даний час вказана квартира не придатна для проживання малолітньої дитини. Також зазначила, що у дитини в смт Диканька склались стійкі психо - емоційні зв`язки, оскільки вона проживає тут з моменту народження, відвідує навчальний заклад, тому її виселення у с. Новооріхівка не відповідатиме якнайкращім інтересам дитини. Представник третьої особи- виконавчий комітет Ромоданівської селищної ради Миргородського району Полтавської області як орган опіки та піклування, надавши висновок щодо стану придатності квартир в с. Новооріхівка для проживання малолітньої дитини, просили розглядати справу за відсутності представника органу опіки та піклування. Фактичні обставини справи, встановлені судом. [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності /САС/032334/ від 17.11.2009 року, виданого Відділ приватизації житла Диканської селищної ради / а.с.13,14/. Згідно з довідкою № 1718 від 20.05.21 про склад осіб, зареєстрованих у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , у вказаній квартирі зареєстровано 3 особи : [PERSON] з 21.01.1998 року, [PERSON] з 31.07.2014 року, [PERSON] з 21.01.2015 року / а.с. 19/. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Диканського районного управління юстиції у Полтавській області від 20 січня 2015 року, [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] / а.с.20/. Як встановлено судом, [PERSON] - син позивача, співмешкав з [PERSON] з 2012 року, з якою проживали у спірній квартирі. Згідно пояснень [PERSON] , наданих в судовому засіданні, він знявся з реєстрації за адресою: [ADDRESS] у 2021 році, і на даний час у спірній квартирі не проживає. Також, останній вказав, що сімейні відносини з [PERSON] припинив у 2019 році. Крім того, пояснив, що його колишня цивільна дружина та їхня спільна дитина були зареєстровані у вказаній квартирі з дозволу матері на його прохання. Вказав, що він з відповідачкою та його матір у спірній квартирі мешкали як різні родини, спільного господарства не вели, хоча не заперечував, що часто мали спільні вечері, та користувалися спільними предметами побуту. Рішенням Диканського районного суду Полтавської області від 29.10.2020 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] , аліменти в розмірі 2000 грн, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. / а.с. 22-24/. З урахуванням актів обстеження умов проживання / а.с.63,64/, Виконавчим комітетом Ромоданівської селищної ради Миргородського району Полтавської області надано висновок № 14 від 14 липня 2021 р про можливість проживання неповнолітньої дитини у квартирі [ADDRESS] , а також про не придатність для проживання квартири [ADDRESS] /а.с.65-66/. Орган опіки та піклування виконавчого комітету Диканської селищної ради у своєму висновку, затвердженому рішенням №211 від 15 липня 2021 року, вказав про доцільність виселення малолітньої [PERSON] з квартири [ADDRESS] , в зв`язку з конфліктними відносинами, що склалися між сторонами у справі. У висновку зазначено, що подальше проживання дитини в таких умовах загрожує її психологічному стану та не сприятиме її нормальному розвитку / а.с.69, 70-71/. Відповідно до листа Служби у справах дітей Диканської селищної ради за № 01-13/63 від 01.10.2021 року, квартира [ADDRESS] , яка належить на праві приватної власності [PERSON] , є придатною для проживання малолітньої дитини / а.с 111/. В свою чергу, надаючи пояснення безпосередньо в судовому засіданні, начальником служби [PERSON] було спростовано вказаний висновок та зазначено про неможливість проживання на даний час дитини у вказаній квартирі, оскільки в ній зірвані поли, здерті шпалери, відсутній облаштований санвузол та відключено водопостачання. Судом встановлено, що між сторонами у справі дійсно існує конфліктна ситуація, викликана небажанням відповідача добровільно знятися з реєстрації у квартирі , яка є предметом спору. Постановою Диканського районного суду Полтавської області від 25.06.2021 визнано з [PERSON] винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу в дохід держави в розмірі 10 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 170 грн. / а.с.74/. Рішенням Диканського районного суду Полтавської області від 10.09.2021 видано обмежувальний припис стосовно [PERSON] та встановлено протягом місяця обмеження його прав, а саме: заборонено йому наближатися на відстань ближче 100 метрів до місця проживання [PERSON] та їхньої малолітньої доньки - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . / а.с.126-130/. Крім того, як встановлено судом позивач у справі також зверталась до правоохоронних органів щодо неправомірної поведінки [PERSON] , що підтверджується її відповідною заявою та листом Сектору поліцейської діяльності від 10.21 за № 5-67/115/104/06/17-2021 про направлення адміністративного протоколу за ч.1 ст. 173-2 КУпАП до суду / а.с.147,148/. На момент розгляду справи, рішення суду про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності відсутнє. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Предметом позову у справі є виселення повнолітньої особи та малолітньої дитини без надання іншого приміщення. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказала, що відповідачі ніколи не були її членами сім`ї, самоусунулись від утримання квартири в якій мешкають, оскільки всі комунальні платежі нею сплачуються самостійно, а також те, що останні створюють їй перешкоди у користуванні її власністю, а саме квартирою, яка є предметом спору у справі. Відповідно до ч.2 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу / До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство/. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Як встановлено судом, відповідачі були вселені у спірну квартиру в якості невістки та онуки позивача, тобто як члени сім`ї позивача та за її згоди, що узгоджується з поясненнями сторін, які в судовому засіданні вказали, що вони мали спільний побут, вели спільне господарство, хоча і мали окремий бюджет, проте мали спільні вечері до погіршення відносин, та готували їжу, з продуктів, які були вирощені за допомогою спільної праці на городі. Вказане спочатку і не заперечувалась самою позивачкою, яка в подальшому змінила свої показання та наполягала, що вона не вела з відповідачами спільного господарства та вони весь час проживали як окремі родини. Тобто, судом встановлено, що відповідачі у справі є колишніми членами сім`ї власника. У статті 7 ЖК Української РСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частинами першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї своєї інших осіб. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною першою статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини констатував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії»). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини»; рішення ЄСПЛ від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії»; рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії»). Так, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин із власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном». Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В свою чергу, позивач не довела того, що відповідачі перешкоджають їй у користуванні та володінні квартирою і відповідно не довела наявності законних підстав для їх виселення. Крім того, суд вважає безпідставними посилання позивача про те, що [PERSON] не приймає участі в утримання квартири, а саме не сплачує комунальні послуги, оскільки позивач не надала належних доказів на підтвердження наявності між сторонами будь-яких угод чи домовленостей, які б підтверджували наявність обов`язку відповідача вносити плату за користування житловим приміщенням, періодичність та її розмір. Крім того, згідно пояснень останньої вона взагалі не ставила відповідних вимог перед відповідачем. Судом враховано, що [PERSON] на праві приватній власності належить однокімнатна квартира в с. Новооріхівка. Оцінюючи можливість виселення відповідачів у вказану квартиру, суд бере до уваги, що у вказаній квартирі вже мешкає матір відповідача, сталість соціальних зв`язків, а саме те, що [PERSON] в смт Диканька працевлаштована, батько дитини добровільно допомоги на утримання дитини не надає, що підтверджується рішенням суду про стягнення аліментів на утримання дитини, тому остання несе тягар утримання малолітньої дитини, а також суд враховує пояснення представника органу опіки та піклування про те, що переїзд у іншу місцевість не відповідатиме як найкращім інтересам дитини, оскільки остання народилась у смт Диканька, а також відвідує школу. Суд також, зазначає, що [PERSON] на праві приватної власності належить однокімнатна квартира у смт Диканька, у якій на момент розгляду справи не можливе проживання малолітньої дитини, що підтверджено поясненнями представника органу опіки піклування, наданими в судовому засіданні від 08.10.2021. Неможливість проживання у вказаній квартирі не спростовано належними та допустимими доказами у справі. Крім того, [PERSON] вказала, що вона за свої власні кошти проводить ремонт у вказаній квартирі, та вчиняє всі залежні від неї дії, щоб створити її дитині сприятливі умови для проживання, тому по закінченню ремонту у вказаній квартирі, вона добровільно виселиться зі спірної квартири. Установивши фактичні обставини справи, суд доходить висновку про те, що виселення відповідачів, які вселились у спірну квартиру зі згоди власника квартири та тривалий час проживають у ній, а саме більше 6 років, буде надмірним тягарем та порушуватиме право відповідачів на повагу до житла, яке вони вважають своїм постійним місцем проживання, та на даний час, хоча і мають інше житло у власності, проте останнє не придатне для проживання на момент розгляду справи в суді. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підстави для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України, оскільки судом відмовлено у задоволенні позову, сплачений позивачкою судовий збір відшкодуванню не підлягає.

Outcome: dismissed