Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-18 00:00:00

І. Короткий виклад обставин справи: Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] відносився до суспільної групи «колгоспний двір». Зазначає, що згідно погосподарських книг за 1988-1991 роки за вказаною адресою значились зареєстрованими [PERSON] (голова двору), він (позивач [PERSON] ), а також відповідачі по справі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] . Стверджує, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] станом на 1991 рік значилися лише зареєстрованим за даною адресою, проте проживала за іншою адресою у тому ж таки населеному пункті, не вели спільного господарства по [ADDRESS] та відповідно втратили право на частку у майні даного колгоспного двору. Вважає, що членами колгоспного двору, розташованого за адресою: [ADDRESS] , був він ( [PERSON] ). та його мати [PERSON] і кожному з них відповідно належало по 1/2 ідеальній частині вказаного будинковолодіння. Вказує, що [INFO] померла його (позивача) мати [PERSON] , котра за життя своїм майном розпорядилася, склавши в його, позивача користь заповіт. Належне спадкодавцю [PERSON] майно, в тому числі 1/2 частку в спірному житловому будинку, фактично успадкував саме він (позивач). Факт прийняття ним спадщини стверджується постійним проживанням зі спадкодавцем [PERSON] на час її смерті. Стверджує, що з метою оформлення своїх спадкових справ звертався до нотаріуса, однак у видачі свідоцтва на зазначений вище житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами нотаріус йому відмовив через відсутність на такий правовстановлюючих документів. З огляду на наведені обставини, просить суд ухвалити рішення, яким визнати відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] такими, що втратили право на частку у майні колишнього колгоспного двору - будинковолодінні, розташованому за адресою: [ADDRESS] ; визнати за ним, позивачем, право власності на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] в цілому, зокрема на 1/2 частку такого як належну йому частку в колгоспному дворі, 1/2 частку в порядку спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON] . Заяви (клопотання) учасників справи: В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, проте, подав до суду заяву, в якій просить суд справу розглянути у його відсутності та зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача Шегинівської сільської ради Львівської області у судове засідання не з`явився, однак подав заяву, в якій не заперечує проти позову та просить суд розглянути справу без його участі. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, проте подали спільну заяву, в якій зазначили, що визнають позовні вимоги [PERSON] та просять розглядати справу у їх відсутності. У вказаній заяві зазначили, що у спірному будинку ніколи не проживали, не вели з головою домогосподарства спільного побуту, проживали за іншою адресою, однак формально там були зареєстровані. Третя особа представник Мостиської державної нотаріальної контори у судове засідання не з`явився, проте подав копії сторінок спадкової справи за №195/2012, заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , та просив розглядати дану цивільну справу у його відсутності. ІІІ. Процесуальні дії у справі: Ухвалою судді від 11.03.2021 року відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи із такого. ІV. Обставини справи, встановлені судом та Оцінка Суду: У підготовчому судовому засіданні встановлено, що будинковолодіння по [ADDRESS] , відносилося до суспільної групи «колгоспний двір», головою якого була [PERSON] , а членом такого, як вважає суд: її син [PERSON] . Зазначені члени колгоспного двору станом на 15.04.1991 року зберегли право на частку в майні такого. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] станом на 15.04.1991року, як вважає суд, не зберегли права на частку в майні даного колгоспного двору, оскільки кожен з них не приймав подальшої участі у веденні спільного домашнього господарства за вказаною адресою, що підтверджується письмовими заявами відповідачів та матеріалами справи. Таким чином, приймаючи до уваги те, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] визнали даний позов та не брали участі своєю працею та коштами у веденні спільного господарства двору, будь-яку частку в майні колгоспного двору не витребували по сьогоднішній день, суд вважає, що вони втратили частку в майні колишнього колгоспного двору за вказаною адресою. Згідно вимог ст.7 Конституції СРСР 1936 року колгоспним двором є родинно-трудове об`єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці. Відповідно затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради. Надалі порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно з п.9 зазначених Вказівок окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство. Відповідно до змісту Вказівок № 5-24/26 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працюють у колгоспі, але не є членами колгоспу, належать до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Згідно Закону України «Про власність» від 15.04.1991 року, пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995 року, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею та коштами у веденні спільного господарства двору. Відповідно до ст.ст.120,123 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), чинного на час існування колгоспних дворів, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Виходячи з вимог ст.ст.120, 123 ЦК України в редакції 1963 року, які діяли станом на 15.04.1991р. і регулювали власність колгоспного двору, право власності на майно колгоспного двору (спірне будинковолодіння) в рівних частках мали [PERSON] та [PERSON] , тобто кожен на 1/2 частину будинковолодіння по [ADDRESS] . [INFO] відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON] . До складу спадщини, яка відкрилась внаслідок смерті спадкодавця входило право на 1/2 ідеальну частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , що належало спадкодавцеві як члену колгоспного двору. Як вбачається із матеріалів справи, спадкодавець [PERSON] за життя своїм майном розпорядилася, склавши в користь позивача [PERSON] заповіт. Позивач [PERSON] у встановлені законом строк та порядку прийняв спадщину, яка відкрилася після смерті [PERSON] . Факт прийняття ним спадщини стверджується постійним проживанням зі спадкодавцем [PERSON] на час її смерті, про що відомо із матеріалів спадкової справи, заведеної в Мостиській державній нотаріальній конторі. Отже, після смерті [PERSON] саме позивач [PERSON] фактично став власником спірного житлового будинку в цілому (1/2 частина, що належала йому як члену колгоспного двору + 1/2 частина, яку він успадкував після смерті матері [PERSON] ). При цьому, нотаріусом було відмовлено позивачу [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину спадкового майна, належного спадкодавцеві [PERSON] , - на спірний житловий будинок, така відмова була зумовлена відсутністю належних правовстановлюючих документів, виданих на ім`я спадкодавця [PERSON] . Нотаріус роз`яснив позивачу [PERSON] можливість реалізації права на спадкування вказаного майна в судовому порядку. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року №56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п.4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Так, до 01.01.2013р. державна реєстрація права особи на частку у майні колгоспного двору здійснювалась МБТІ, відповідно до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07.02.2002 року на підставі рішення, яке виносилось сільською радою про розподіл часток майна колгоспного двору. Пунктом 2 розділу II «Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України» (зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 09.12.2011 року № 4152- VI) визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно в порядку визначеному цим Законом, буде здійснюватись з 1 січня 2013 року. Отже, з 1 січня 2013 року право власності на нерухоме майно посвідчуються на загальних засадах, свідоцтвом про право власності, що видає державний реєстратор прав з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав майно та їх обтяжень». Згідно з вимогами, які визначені ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор з 01.01.2013 року, не посвідчує прав власності на об`єкт нерухомого майна та не видає свідоцтва про права власності на підставі рішення сільської ради про розподіл часток майна колгоспного двору між його співвласниками. Отже, через відсутність правовстановлюючих документів на спірне будинковолодіння та належність такого до суспільної групи «колгоспний двір» позивач [PERSON] не може в позасудовому порядку в повній мірі оформити свої спадкові права, у зв`язку із чим звернувся до суду із зазначеним позовом. Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копією свідоцтва про смерть [PERSON] ; копією спадкової справи за №195/2012, заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] ; інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину); копіями паспорта, свідоцтва про народження позивача [PERSON] ; копіями паспортів відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] ; довідкою виконавчого комітету Шегинівської сільської ради Львівської області; копією технічного паспорта на житловий будинок [ADDRESS] ; іншими матеріалами справи. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Правилами ст.1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч.1 ст. 1297 ЦК України). Практика Верхового Суду України (п.23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки у даному випадку питання про право позивача [PERSON] на спірне будинковолодіння не може бути вирішено в позасудовому порядку у зв`язку з вищевикладеними обставинами, тому це питання можливо вирішити у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане майно. Положеннями статей 15, 16 ЦК, статтею 4 ЦПК передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (статті 12 і 81); Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13); Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82); Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76); Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77); Згідно ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У відповідності до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За змістом частини другої статті 16 ЦК, способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути визнання права. V. Висновки Суду: Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, право на спадщину є самостійним майновим правом, яке виникає на підставі факту її прийняття та підлягає захисту в передбачений законом спосіб, і через відмову нотаріуса у видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину, не може бути захищене в інший спосіб. Узагальнюючи, суд вважає, що є всі підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі: визнання відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] такими, що втратили право на частку у майні колишнього колгоспного двору - будинковолодінні, розташованому за адресою: [ADDRESS] ; визнання за позивачем [PERSON] права власності на спірне майно - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] (1/2 частина, що належала йому як члену колгоспного двору, + 1/2 частина, яку він успадкував в порядку спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON] ). VI. Розподіл судових витрат між сторона: Виходячи із вимог ст.141 ЦПК України, суд вважає, що понесені позивачем [PERSON] судові витрати зі сплати судового збору залишити за ним.

Outcome: approved