Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-03 00:00:00

Комунальне підприємство «Рубіжанське виробниче управління водопровідно - каналізаційного господарства» звернулось до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовом до [PERSON], яким після зміни предмета позову просила стягнути з неї заборгованість за житлово-комунальні послуги у вигляді централізованого постачання холодної води та водовідведення у розмірі 3026 (три тисячі двадцять шість тисяч) гривень 56 (п'ятдесят шість) копійок, яка утворилась за період з 01 вересня 2010 року по 01 березня 2014 року. Про місце, день та час розгляду справи по суті, сторони повідомлялись належним чином. У судове засідання 04 липня 2014 року для розгляду справи по суті позивач і відповідач не з'явились. Представник позивача подав заяву, якою просив розглянути справу без його участі на підставі наявних у справі доказів, а у випадку неявки відповідача не заперечував проти розгляду справи у заочному порядку та ухвалення заочного рішення. Відповідач, причин неявки у судове засідання не повідомив, а правом на подачу заперечень та доказів, якими вони обґрунтовуються не скористався. У зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 197 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У зв'язку з повторною неявкою в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений про проведення судових засідань 28 квітня 2014 року та 04 липня 2014 року, та від якого заяви про розгляд справи за його відсутністю не надходило і причини неявки ним не повідомлені, а позивач не заперечив проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності позивача і відповідача, та виключно на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, та у порядку частини п'ятої статті 209 ЦПК України занесена до журналу судового засідання. Позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що відповідачу за період з 01 вересня 2010 року по 01 березня 2014 року було надано житлово-комунальні послуги у вигляді централізованого постачання холодної води та водовідведення, але відповідач не оплатив отримані послуги. Будь-яких претензій щодо якості та об'єму наданих послуг від відповідача не надходило. На основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, суд встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини: Сьомого жовтня 2002 року, на підставі рішення Рубіжанської міської ради Луганської області від 24 липня 2002 року, було створено та зареєстровано комунальне підприємство «Рубіжанське виробниче управління водопровідно - каналізаційного господарства» (а.с.44-49). Вказане підприємство створено з метою найбільш повного задоволення потреб населення, підприємств та організацій у послугах з постачання води та водовідведення. При цьому, видом діяльності підприємства є централізоване питне водопостачання та водовідведення міста Рубіжне та інших населених пунктів (а.с.45). Рішенням виконавчого комітету Рубіжанської міської ради Луганської області від 20 липня 2010 року №362, було затверджено тарифи на послуги централізованого водопостачання та водовідведення для першої групи споживачів (населення) комунального підприємства «Рубіжанське виробниче управління водопровідно - каналізаційного господарства». Відповідно до яких тариф, з податком на додану вартість, за 1 кубічний метр, склав: 3 (три) гривні 06 (шість) копійок - за послугу водопостачання; 5 (п'ять) гривень 70 (сімдесят) копійок - за послугу водовідведення, що разом складає: 8 (вісім) гривень 76 (сімдесят шість) копійок (а.с.33). [PERSON] [INFO], 29 січня 2011 року зареєструвала своє місце проживання за адресою: [ADDRESS] (а.с.8). Двадцять сьомого січня 2014 року, комунальне підприємство «Рубіжанське виробниче управління водопровідно - каналізаційного господарства» звернулось до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до [PERSON], яким просить стягнути з неї боргу у розмірі 3026 (три тисячі двадцять шість тисяч) гривень 56 (п'ятдесят шість) копійок, який утворився за період з 01 вересня 2010 року по 01 березня 2014 року, у зв'язку з наданням їй послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення квартири [ADDRESS] (а.с.1). Відповідно до положень частини першої статті 509 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. В силу положень частини другої статті 509, частин першої - третьої статті 11 ЦК України, зобов'язання можуть виникати з договорів; дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства; безпосередньо з актів цивільного законодавства. З огляду на системне тлумачення положень статті 4 ЦК України, основу цивільного законодавства України складає Конституція України, а основним його актом є ЦК України. При цьому, іншими актами цивільного законодавства України також являються інші закони України; акти Президента України у випадках, встановлених Конституцією України; постанови Кабінету Міністрів України; нормативно-правові акти органів державної влади України, органи влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом. Як вбачається з преамбули Закону України «Про житлово-комунальні послуги», який являється актом цивільного законодавства України, цей закон визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки. За визначенням пункту першого частини першої статті 13 цього ж закону, послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення відносяться до комунальних послуг. А положення частин першої і другої статті 19 вказаного закону передбачають, що учасниками таких відносин являються, у тому числі споживач і виконавець, відносини між якими здійснюються виключно на договірних засадах. Поряд з цим, з огляду на положення статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», вона прямо встановлює цивільне право споживача, одержувати будь-які житлово-комунальні послуги (а значить і послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення) вчасно та відповідної якості не тільки згідно із умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а й згідно законодавства, при цьому вказаному праву споживача кореспондує цивільний обов'язок виконавця, який також прямо передбачений цією статтею, забезпечувати своєчасність та відповідну якість таких послуг. Разом з цим, ця ж стаття, прямо встановлює і цивільний обов'язок споживача, оплачувати послуги у строки, встановлені договором або законом, якому кореспондує цивільне право виконавця вимагати у споживача здійснення цієї оплати. Таким чином закон України «Про житлово-комунальні послуги», як акт цивільного законодавства України, допускає виникнення зобов'язання з приводу надання та оплати послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення між споживачем та виконавцем таких послуг, а тому і виникнення цивільних прав та обов'язків, - або у зв'язку з оформленням договору на надання таких послуг, або у випадку вчинення дій, що передбачені цим актом (зокрема, у випадку фактичного надання послуг виконавцем і фактичного користування такими послугами споживачем), та безпосередньо з вказаного акту цивільного законодавства (зокрема, щодо оплати споживачем фактично отриманих послуг), тобто без оформлення договору на надання послуг. У разі виникнення такого зобов'язання, воно буде мати подвійну правову природу, оскільки буде складатись із зобов'язання щодо надання послуг та зобов'язання щодо їх оплати, тобто грошового зобов'язання. При цьому у грошовому зобов'язанні, кредитором буде виступати виконавець, якому належить цивільне право вимоги оплати споживачем послуг, якими той фактично користувався, а споживач буде виступати боржником. Слід зазначити, що наведені висновки, суд отримав як наслідок застосування методу системного тлумачення указаних норм матеріального права, а також з огляду на висновок Верховного Суду України, який надано ним у постанові від 30 жовтня 2013 року, під час розгляду справи з приводу неоднакового застосування судами касаційної інстанції статей 19 і 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», зокрема в частині того, що згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Відповідно до положень частини другої статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. З огляду на те, що такі комунальні послуги як централізоване постачання холодної води та водовідведення, віднесена законодавцем до другої групи послуг, тарифи на такі послуги затверджують органи місцевого самоврядування відповідної території (пункт другий частини перша статті 14 цього ж закону). А з огляду на визначення таких понять як «засіб обліку» і «кількісний показник житлово-комунальної послуги», що надані в частині першій статті 1 закону України «Про житлово-комунальні послуги», показання засобу обліку є підтвердженням обсягу отриманих споживачем послуг. При цьому суд враховує, що відповідно до положень пункту 17 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», що затверджені Постановою Кабінету Міністрів України 21 липня 2005 року за №630, послуги з водовідведення оплачуються споживачем, виходячи з розрахунку обсягу витрат холодної води згідно з показаннями засобів обліку води або згідно норм споживання. Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Рубіжанської міської ради Луганської області від 20 липня 2010 року №362, було затверджено тарифи на послуги централізованого постачання холодної води та водовідведення для першої групи споживачів (населення) комунального підприємства «Рубіжанське виробниче управління водопровідно - каналізаційного господарства». Відповідно до яких тариф, з податком на додану вартість, за 1 кубічний метр, склав: 3 (три) гривні 06 (шість) копійок - за послугу водопостачання (тобто постачання холодної води); 5 (п'ять) гривень 70 (сімдесят) копійок - за послугу водовідведення, що разом складає: 8 (вісім) гривень 76 (сімдесят шість) копійок (а.с.33). Судом також встановлено, що за показаннями засобів обліку відповідача, у період з вересня 2010 року по 01 березня 2014 року, ним фактично було отримано послуг з централізованого водопостачання та водовідведення за кількісним показником 347 куб.м. (а.с.2,42,62). За таких обставин слід констатувати, що позивач фактично надав, а відповідач фактично отримав послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення, що у свою чергу, свідчить про виникнення у відповідача, як споживача фактично отриманих послуг, цивільного обов'язку їх оплати, а у позивача, як виконавця цих послуг, цивільного права вимоги їх оплати. Отже, із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли цивільні (зобов'язальні) правовідносини у сфері надання житлово-комунальних послуг у вигляді послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення, в яких позивач виступив виконавцем послуг, а відповідач споживачем (тобто, отримувачем цієї послуги), та в межах яких виник спір щодо права позивача, як кредитора у зобов'язанні, на отримання сплати відповідачем, як боржником у зобов'язанні, грошового боргу за надані послуги. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Виходячи з положень частин першої статей 526, 529 та 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства; кредитор має право приймати від боржника виконання його обов'язку частинами, якщо це встановлено договором чи актом цивільного законодавства; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Так, положеннями пункту 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», що затверджені Постановою Кабінету Міністрів України 21 липня 2005 року за №630, та являються актом цивільного законодавства передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць, а плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Тут суд враховує, що договір між позивачем та відповідачем не укладався, а отже обов'язок щодо оплати отриманих відповідачем послуг, повинен виконуватись ним кожного місяця до 20 числа того місяця, який є першим місяцем за місяцем, в якому такі послуги були йому надані. Відповідно до положень частини першої статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або неналежне виконання (виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання). Виходячи з документів наданих позивачем, зокрема: даних розрахунку заборгованості відповідача по його особовому рахунку (а.с.2,42), зобов'язання по оплаті наданих йому послуг, він належним чином не виконував, тобто порушив своє зобов'язання. У зв'язку з чим, у нього, як споживача цих послуг, перед позивачем, як виконавцем цих послуг, станом на 01 березня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 3026 (три тисячі двадцять шість) гривень 56 (п'ятдесят шість) копійок. За таких обставин, суд вважає, що позивач довів наявність у нього права на отримання оплати за надані ним послуги відповідачу, на суму 3026 (три тисячі двадцять шість) гривень 56 (п'ятдесят шість) копійок, а також те, що вказане право порушується відповідачем. Тому, матеріально-правову вимогу позивача про стягнення з [PERSON] боргу у розмірі 3026 (три тисячі двадцять шість) гривень 56 (п'ятдесят шість) копійок, слід визнати обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на те, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, а судові витрати у вигляді: судового збору у розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 (шістдесят) копійок та витрат, пов'язаних з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача у розмірі 102 (сто дві) гривні, які понесені позивачем по цій справі на загальну суму 345 (триста сорок п'ять) гривень 60 (шістдесят) копійок, суд вважає документально підтвердженими (а.с.5-6,59-61), вони підлягають стягненню на користь позивача з відповідача у повному обсязі.

Outcome: approved