Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-04 00:00:00

І. Стислий виклад позицій учасників справи. 22.05.2019 [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , відповідач, разом - сторони) про стягнення аліментів на утримання дочки [PERSON] у твердій грошовій сумі в розмірі 8 000 грн. від дня пред`явлення позову та додаткових витрат на дитину в розмірі 46 909 грн. одноразово і 3 850 грн. наперед, щомісячно, починаючи з 01.06.2019. Позовні вимоги обґрунтовані такими обставинами. 14.11.2003 сторони уклали шлюб, у якому народилась дочка [PERSON] , [INFO] . Наразі в суді розглядається позов [PERSON] про розірвання шлюбу. Ще раніше сторони стали проживати окремо, не вели спільного господарства та не підтримували подружні стосунки, дочка проживала і на теперішній час проживає з позивачем. Лише позивач належним чином займається вихованням та забезпеченням дитини усім необхідним, а відповідач потреби дитини ігнорує та не приймає ані моральну, ані матеріальну участь у вихованні та утриманні дочки. Відповідач є працездатною особою, зареєстрований як фізична особа-підприємець та має матеріальну можливість сплачувати аліменти у заявленому розмірі. Окрім сплати аліментів, відповідач повинен брати участь у додаткових витратах на дитину. Так, з 01.09.2018 Софія вивчає англійську мову з репетитором, заняття відбуваються двічі на тиждень, вартість 1 заняття становить 300 грн. За період з 01.09.2018 по 31.05.2019 на оплату додаткових занять дитини англійською мовою позивачем витрачено 11 100 грн. Також з 01.09.2018 Софія займається танцями у клубі «Естер-Київ», за участь у якому сплачуються благодійні внески в сумі 5 300 грн. в місяць. Тож постійні щомісячні додаткові витрати за зайняття англійською мовою та танцями становлять 7 700 грн., половину з яких повинен компенсувати відповідач. Розмір додаткових витрат, які вже були оплачені позивачем за заняття англійською мовою та танцями за період з 01.09.2018 по 31.05.2019, становить 69 900 грн. Витрати позивача на оплату участі дитини у змаганнях з танців за вказаний період склали 9 685 грн. Також позивач понесла додаткові витрати, викликані хворобою дитини, в загальному розмірі сумі 14 233,95 грн. Оскільки позивачем сплачено додаткових витрат на дитину в загальному розмірі 93 818,96 грн., половина цієї суми підлягає стягненню з відповідача. Відповідач визнав свій обов`язок утримувати дитину, проте не погодився із заявленим позивачем розміром аліментів пославшись на те, що вимоги позивача та наведені у позовній заяві розрахунки витрат на утримання дитини необґрунтовано завищені, недоведені, безпідставні та не відповідають його фінансовим можливостям. Вказуючи, що середньомісячний розмір його реального доходу становить 9 411,44 грн., відповідач визнав розмір аліментів в сумі 3 000 грн., проти задоволення інших вимог заперечував пославшись на такі обставини. Незважаючи на напружені стосунки з позивачем, що у лютому 2011 р. призвело до припинення нормальних сімейних відносин і припинення ведення спільного господарства, до вересня 2018 р. він брав участь у вихованні дитини та надавав допомогу на її утримання в натуральній та грошовій формі, а саме: регулярно відвідував дочку по вихідним та святам, проводив з нею час і навіть залишався ночувати у квартирі позивача; під час зустрічей вони з дочкою, а інколи разом з позивачем, відвідували парки, розважальні заклади, атракціони, кінотеатри; кожного разу, коли він відвідував дочку, ним попередньо скуповувались в магазинах продукти харчування згідно списку, який надавався позивачем; майже кожного разу він привозив для дочки подарунки та іграшки; з дозволу позивача забирав дитину на канікули та свята до своїх батьків, з 2015 по 2018 р. дочка проводила літні канікули у його батьків; купував для дитини одяг і взуття на літній та зимовий період, витрачаючи кожного разу щонайменше 5 000 грн. і 7 000 грн., відповідно, шкільне приладдя та засоби і приладдя для малювання; оплачував додаткові індивідуальні заняття дитини танцями, на власному автомобілі возив дитину на усі виїзні змагання з танців, оплачував вартість вхідних квитків; брав участь в оздоровленні дитини в Україні та за кордоном. Однак у вересні 2018 р позивач поставила йому умову повернутись жити до неї, в іншому випадку пригрозила припиненням його спілкування з дочкою. На таку умову він не погодився, після чого позивач фактично заборонила дочці спілкуватися з ним, а йому заборонила відвідувати дочку. Незважаючи на припинення нормальних зв`язків з дочкою, до квітня 2019 р. він продовжував надавати допомогу на її утримання в натуральному та грошовому вигляді, у березні купив для дитини одяг та взуття на весняно-літній період на суму 7 000 грн. У квітні 2019 р. з відзиву на його позовну заяву про розірвання шлюбу він дізнався, що позивач заперечує факт надання допомоги на утримання дитини, у зв`язку з чим припинив передавати кошти особисто позивачу, а став їх перераховувати на її картковий рахунок. За період з квітня по вересень 2019 р. ним було перераховано в якості аліментів 32 160,80 грн. На обґрунтування заперечень проти вимог про стягнення додаткових витрат відповідач зазначив, що розписка [PERSON] , надана позивачем на підтвердження вартості додаткових занять дочки англійською мовою, є неналежним і недопустимим доказом, а розрахункових документів позивачем не надано. Витрати позивача на сплату благодійних внесків за участь дочки у клубі спортивного танцю відповідно до нормативно-правових актів не є обов`язковими, сплачуються нею добровільно і за власним бажанням, а тому не можуть бути стягнуті з нього. Витрати на участь дочки у виїзних змаганнях та на її лікування були покриті в тому числі і за рахунок сплачених ним аліментів і підстави для їх повторного стягнення з нього відсутні (а.с. 163-170). ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи та процесуальні дії суду. Ухвалою від 12.06.2019 суд відкрив провадження у справі та призначив справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом сторін) на 24.07.2019. 19.07.2019 представник позивача подала клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження та про відкладення розгляду справи. 24.07.2019 суд залишив без задоволення заяву представника позивача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження та відклав розгляд справи на 29.08.2019. 29.08.2019 представник позивача подала клопотання про витребування доказів. 29.08.2019 відповідач подав клопотання про відкладення розгляду справи. 29.08.2019 суд постановив ухвалу про витребування доказів та відклав розгляд справи на 23.09.2019. 23.09.2019 суд відклав розгляд справи на 08.10.2019. 01.10.2019 відповідач подав клопотання про поновлення процесуального строку та відзив на позовну заяву. 08.10.2019 суд поновив відповідачу строк на подання відзиву та відклав розгляд справи на 04.11.2019. 04.11.2019 відповідач клопотав про відкладення розгляду справи, проте суд його клопотання відхилив. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, норми права і мотиви їх застосування. 14.11.2008 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб (а.с. 13). [INFO] у подружжя народилася дочка [PERSON] (а.с. 14). Із заяв по суті справи та пояснень сторін в судовому засіданні вбачається, що з лютого 2011 р. вони стали проживати окремо та припинили ведення спільного господарства. Після припинення шлюбно-сімейних відносин сторін дитина залишилася з матір`ю, яка несе усі витрати на її утримання, а саме: харчування, навчання, одяг, лікування тощо. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття (ст. 51 Конституції України) та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України (далі - СК України). Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст. 180 СК України). Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (ч. 1 ст. 181 СК України). Ствердження відповідача про надання ним впродовж 2011-2018 років допомоги на утримання дитини в натуральній та грошовій формі вигляді позивач не спростувала, водночас і доказів, які б підтверджували, що у вказаний період батько на постійній основі приймав участь в утриманні дочки, суду не надано. Водночас вказана обставина не має істотного значення для вирішення даного спору, оскільки за загальним правилом аліменти стягуються від дня пред`явлення позову, а вимог про стягнення аліментів за минулий час позивачем не заявлено. У квітні 2019 р. відповідач самостійно, без узгодження з позивачем, визначив розмір своєї участі в утриманні дитини і з вказаного часу щомісячно перераховує позивачу певні грошові суми. За період з квітня по вересень 2019 р. відповідачем було перераховано в якості аліментів 32 160,80 грн., що підтверджується наданими ним банківськими квитанціями (а.с. 175-183). Отже середньомісячний розмір сплачених відповідачем за вказаний період аліментів становить 5 384 грн. (32 160/6). Зазначену суму позивач вважає недостатньою для забезпечення потреб дитини, що свідчить про існування між сторонами спору, який підлягає вирішенню в судовому порядку. За приписом ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, в тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення (ст. 182 СК України). Судом встановлено, що відповідач зареєстрований як фізична особа-підприємець, отримує дохід від діяльності в галузі роздрібної торгівлі медичними і ортопедичними товарами, квітами, рослинами, тваринами тощо та ветеринарії (а.с. 18-21), у нього нормальний стан здоров`я і відсутні інші діти та непрацездатні члени сім`ї, яких він повинен утримувати. За даними податкової декларації фізичної особи-підприємця [PERSON] як платника єдиного податку загальний обсяг його доходу у 2018 р. склав 722 520 грн. (а.с. 195-196), а відтак його середньомісячний дохід у вказаний період становив 60 210 грн. Відповідач послався на те, що зазначений у податковій декларації дохід не є його чистим доходом, а тому не може братися до уваги при визначенні розміру аліментів, на підтвердження чого надав розрахунки, відповідно до яких його середньомісячний чистий дохід (за мінусом видатків і витрат) за 2018 рік та 8 місяців 2019 року склав 9 411,44 грн. (а.с. 184, 185-194). Натомість позивач стверджувала, що податкове законодавство не містить поняття чистого доходу фізичної особи-підприємця і вважала, що при визначенні розміру аліментів слід виходити з розміру доходу відповідача згідно його податкової декларації. З огляду на те, що формула обрахування обсягу доходу у податковій декларації фізичної особи-підприємця, який перебуває на спрощеній системі оподаткування, застосовується лише для цілей оподаткування, суд погоджується з доводами відповідача, що зазначений у податковій декларації дохід не є його чистим доходом, а відтак не може враховуватись при визначенні розміру аліментів. Водночас визнані самим відповідачем факти придбання для дитини одягу, взуття, подарунків, оплати додаткових індивідуальних занять танцями, оплати ним відпочинку дитини та позивача на курортах тощо дають підстави вважати, що його реальний дохід значно перевищує дохід, зазначений у наданому ним розрахунку. Доказів наявності у відповідача коштовного рухомого та нерухомого майна, грошових коштів та витрат на придбання такого майна, суду не надано. За правилом, встановленим ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, водночас рівень матеріальної забезпеченості того з батьків, з яким проживає дитина, не є тим фактором, який в даному випадку повинен враховуватися при визначенні розміру аліментів, оскільки позивач одноособово, без погодження з відповідачем і з урахуванням лише своїх фінансових можливостей, приймає рішення щодо необхідних витрат на дитину. Зважаючи на вищенаведене, при визначенні розміру аліментів суд виходить з розміру матеріальної допомоги, яку відповідач добровільно надавав на утримання дитини. Відповідач посилався на те, що його витрати на утримання дитини частково фінансувалися його матір`ю - бабусею [PERSON] , проте жодних доказів на підтвердження вказаної обставину суду не надано. Отже на підставі оцінки наведених сторонами аргументів і сукупності наданих ними доказів та з урахуванням принципу рівності обов`язків батьків щодо утримання дітей і таких загальних засад цивільного законодавства як розумність та справедливість, суд визнає обґрунтованою вимогу вимогу про стягнення аліментів в розмірі 6 000 грн., що наближено до розміру матеріальної допомоги, яку відповідач добровільно надавав на утримання дитини. На думку суду такий розмір аліментів забезпечить належне і достатнє утримання дитини обома батьками і не поставить платника аліментів у скрутне матеріальне становище. На підставі ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються від дня пред`явлення позову. Вирішуючи вимоги позивача про стягнення додаткових витрат на дитину суд керується нормою ст. 185 СК України, яка встановлює, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Судом встановлено, що Софія впродовж 2018-2019 навчального року займалась танцями у танцювальному клубі «Естер-Київ» та відвідувала приватні уроки англійської мови, у зв`язку з чим позивач несла витрати на оплату цих занять та на участь дитини в танцювальних змаганнях. Вирішуючи питання про те, чи є вищенаведені витрати додатковими витратами в розумінні ч. 1 ст. 185 СК України, суд керується відповідними положеннями міжнародного та національного сімейного законодавства. Так, Конвенція про права дитини від 20.11.1989, ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991, яка є першим і основним міжнародно-правовим документом, присвяченим широкому спектру прав дитини, визначає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Такі ж рекомендації містяться і в Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959. Згідно з визначеними Декларацією принципами, дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності, дитині має надаватися освіта, яка сприятиме її загальному культурному розвитку і завдяки якій вона зможе, на основі рівності можливостей, розвинути свої здібності та особистий світогляд, а також усвідомити моральну та соціальну відповідальність і стати корисним членом суспільства. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за її освіту і навчання; насамперед таку відповідальність несуть її батьки. Батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток (частина 2 статті 150 Сімейного кодексу України). З урахуванням наведеного суд вважає, що залучаючи дитину до занять у позашкільний час, позивач діяла в її інтересах, з метою забезпечення її фізичного, духовного та морального розвитку, а відтак вищевказані витрати суд розцінює як витрати, спрямовані на розвиток здібностей дитини. Відповідачем не спростовано, що питання щодо заняття дочкою танцями було з ним погоджено. Водночас належними та допустимими доказами підтверджуються витрати позивача на оплату участі дитини в танцювальних змаганнях лише в розмірі 1 300 грн. (а.с. 32, 33). Належних, допустимих та достовірних доказів, які б доводили інші витрати позивача на оплату занять дитини танцями та приватних уроків англійської мови, суду не надано, а тому вимога про їх стягнення є недоведеною. Судом також встановлено, що позивач понесла витрати на оплату наданих дитині медичних та стоматологічних послуг в загальному розмірі 14 233,95 грн. (10 760+360+1 440+1 000+600+73,95), що підтверджується чеками, квитанціями та актами про надані медичні послуги (а.с. 82-83, 84, 85, 86, 88, 89, 90, 91, 92). Ці витрати викликані хворобою дитини, а тому є витратами, у яких батьки зобов`язані брати участь. У сімейному законодавстві діє принцип рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини незалежно від розірвання шлюбу між батьками і проживання їх окремо від дитини (ст. 141 СК України), а відтак за загальним правилом участь батьків у додаткових витратах на дитину теж повинна бути рівною. Отже з огляду на матеріальне та сімейне становище відповідача, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача половини суми, витраченої на розвиток здібностей дитини, та витрат, пов`язаних з її хворобою, що загальному розмірі становить 7 766,98 грн. (1 300+14 233,95)/2). Також позивачем заявлено вимогу про стягнення щомісячно грошових коштів в сумі 3 850 грн. в рахунок майбутніх витрат на оплату занять дочки англійською мовою та танцями, однак підстав для фінансування додаткових витрат наперед суд не вбачає, оскільки позивачем не надано переконливих доказів, що такі витрати будуть і в майбутньому. До того ж з пояснень відповідача вбачається, що він, в цілому, визнає свій обов`язок брати участь у додаткових витратах, пов`язаних з розвитком здібностей дитини, а тому позивач після фактичного понесення таких витрат має можливість вирішити питання їх відшкодування у позасудовому порядку, а разу недосягнення згоди - у судовому. ІV. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачі за подання позовів про стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину звільнені від сплати судового збору на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а тому суд вбачає підстави для стягнення з відповідача судового збору в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial