Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

І. Стислий виклад позицій учасників справи. У липні 2019 р. [PERSON] (далі також - [PERSON] , позивач) звернулася до суду з позовом про визнання недійсними договору купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за кредитним договором № 219/П/9/2007-840 та про відступлення прав за іпотечним договором, що були укладені 18.02.2019 між публічним акціонерним товариством «Комерційний банк Надра» (далі також - ПАТ «КБ Надра», банк, первісний кредитор, відповідач 1) та [PERSON] (далі також - [PERSON] , новий кредитор, відповідач 2). Вимоги позову мотивовані тим, що між відповідачами по суті був укладений договір факторингу, відповідно до умов якого банк відступив на користь [PERSON] право вимоги до позивача на загальну суму 1 526 125,22 грн. були відступлені банком на користь [PERSON] за 389 000,00 грн., тобто відбулося фінансування однієї особи за рахунок іншої. Оскільки фактором може бути лише особа, внесена до Державного реєстру фінансових установ, а [PERSON] не є фінансовою установою, оспорювані правочини суперечать приписам законодавства щодо суб`єктного складу договору факторингу та підлягають визнанню недійсними відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України. Від ПАТ «КБ Надра» надійшов відзив на позовну заяву із запереченнями проти позову, які мотивовані тим, що банк обрав порядок звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений іпотечним договором, а оспорювані правочини не порушують суб`єктивні прав позивача. Відповідач 1 зазначив, що ПАТ «КБ Надра» перебуває в стані ліквідації, у зв`язку з чим його діяльність регулюється Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним та пріоритетним відносно інших законодавчих актів. Відповідно до вимог статті 51 цього Закону, Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідовуються, та Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку на відкритих торгах (аукціоні) можуть продаватися права вимоги за кредитними договорами, результати яких оформлюються договорами купівлі-продажу, а не договорами факторингу. Відповідач [PERSON] у відзиві на позовну заяву посилався на положення статей 510, 512 ЦК України, які передбачають, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Вказав, що оспорювані договори є саме договорами відступлення права вимоги, а не факторингу, для якого характерною ознакою є плата саме первісним кредитором на користь фактора коштів, а не навпаки. Право вимоги до позивача він придбав на аукціоні, проведення якого регулюється Положенням щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідується, пункт 1 розділу VI якого визначає потенційними покупцями активів банку фізичних та юридичних осіб. Доказів виконання зобов`язання за кредитним договором позивачем не надано, а тому оспорювані договори не порушують її права як боржника. У відповіді на відзиви позивач зазначила, що порушення її інтересу полягає у тому, що в оспорюваних договорах розмір заборгованості не відповідає розміру заборгованості, визначеній рішенням суду, а плата встановлена у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається, що вказує на укладення відповідачами договорів факторингу. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Толочко Я. М. правом на подання пояснень щодо позову або щодо відзивів не скористалась. ІІ. Рух справи, процесуальні дії суду та заяви (клопотання) учасників справи. 08.07.2019 від представника позивача [PERSON] (далі по тексту - представник позивача) надійшла заява про забезпечення позову (а.с. 39-42). Ухвалою суду від 08.07.2019 заяву про забезпечення позову задоволено частково - заборонено вчиняти будь-які реєстраційні дії, пов`язані зі зміною власника квартири за адресою: [ADDRESS] (а. с. 44, 45). 26.07.2020 від представника позивача надійшла заява про долучення до матеріалів справи квитанції про сплату судового збору в сумі 1 536,80 грн. (а. с. 47, 48). Ухвалою від 11.09.2019 суд відкрив провадження у справі та призначив справу до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання на 04.02.2020 (а. с. 55, 56). 15.01.2020 від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву (а. с. 64-73). 29.01.2020 від відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву (а. с. 74-90). В підготовчому засіданні 04.02.2020 суд встановив строки для подання інших заяв по суті справи, задовольнив клопотання представника позивача про надання відповідачами оспорюваних договорів для огляду, представника позивача зобов`язано надати копію рішення суду, про яке йдеться в позовній заяві, та оголошено перерву в підготовчому засіданні до 23.03.2020 (а. с. 102-104). 26.02.2020 від представника позивача надійшла відповідь на відзиви (а. с. 108-132). 23.03.2020 від представника позивача надійшла заява про оголошення перерви в судовому засіданні (а. с. 136), яку суд задовольнив та відклав підготовче засідання на 18.08.2020 (а. с. 137). 17.08.2020 від представника позивача надійшли клопотання про приєднання до матеріалів справи рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24.02.2021 по справі № 753/13140/ та про оголошення перерви в судовому засіданні (а.с. 145, 147-148). Ухвалою від 18.08.2020 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті на 16.12.2020 (а. с. 151). 16.12.2020 розгляд справи не відбувся у зв`язку з хворобою судді, наступне засідання призначене на 12.04.2021 (а.с. 157, 158). В судове засідання учасники справи не з`явилися, від представника позивача електронною поштою надійшло клопотання про відкладення судового розгляду. Зважаючи на те, що неявки представника позивача до суду є систематичними, а справа перебуває в провадженні суду тривалий час, що свідчить про достатність часу для викладення сторонами позицій у спірних правовідносинах і надання заяв по суті справи на обґрунтування таких позицій, суд не не знайшов підстав для відкладення розгляду справи та дійшов висновку про можливість її розгляду за відсутності сторін та їх представників, за наявними матеріалами. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом. 26.12.2007 між відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» та позичальником [PERSON] укладено кредитний договір № 219/П/9/2007-840 (далі по тексту - кредитний договір), відповідно до умов якого [PERSON] отримала кредит на придбання житла в сумі 159 355 доларів США під 12,89% річних на строк до 26.12.2032 (а.с. 20-22). З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором щодо погашення кредиту, сплати відсотків, можливих штрафних санкцій між [PERSON] та банком був укладений договір іпотеки, предметом якого виступило нерухоме майно: квартира [ADDRESS] (а. с. 15-17). Договір іпотеки був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пальорою Г. Ю. за реєстровим № 1379. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24.02.2011 стягнуто з позичальника [PERSON] та поручителя [PERSON] у солідарному порядку на користь ВАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором № 219/П/9/2007-840 в розмірі 1 524 305,22 грн. та судові витрати (а.с. 146). 07.03.2011 це рішення набрало законної сили та за ним було видано виконавчий лист, який стягувач пред`явив до виконання до ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві. та за ним було відкрито виконавче провадження. На підставі постанови Правління Національного банку України від 05.02.2015 № 83 ПАТ «КБ «Надра» віднесено до категорії неплатоспроможних, а з 06.02.2015 розпочата процедура виведення банку з ринку шляхом запровадження у ньому тимчасової адміністрації. Строки здійснення процедури ліквідації ПАТ «КБ «Надра» неодноразово продовжувались та тривають і понині. 18.02.2019 між ПАТ «КБ «Надра» (первісним кредитором) та [PERSON] (новим кредитором) укладено договіркупівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за кредитним договором № 219/П/9/2007-840, за умовами якого первісний кредитор передає за плату (грошову суму в розмірі 389 000 грн.), а новий кредитор приймає у власність право вимоги до позичальника за кредитним договором № 219/П/9/2007-840 від 26.12.2007 щодо сплати основного зобов`язання, процентів, штрафних санкцій, неустойок у розмірах, передбачених кредитним договором, а також за договорами забезпечення, які були укладені у простій письмовій формі. 18.02.2019 між ПАТ «КБ «Надра» (первісним іпотекодержателем) та [PERSON] (новим іпотекодержателем) укладено договір про відступлення прав за іпотечним договором, відповідно до умов якого первісний іпотекодержатель відступає (передає), а новий іпотекодержатель набуває (приймає) належні первісному іпотекодержателю права за договором іпотеки від 26.12.2007, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пальорою Г. Ю. за реєстровим № 1379, включаючи, але не обмежуючись, у разі невиконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, право задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Зі змісту договорів про відступлення прав вбачається, що їх було укладено за результатами відкритих торгів (аукціону) з продажу майнових прав, оформлених протоколом № UA-EA-2018-11-29-000031-b від 21.01.2019, складеного Центральною універсальною біржею. Листом від 19.02.2019 новий кредитор [PERSON] повідомив позивача про заміну сторони у зобов`язанні, висунув вимогу сплатити на його користь заборгованість за кредитним договором, яка була розрахована на день укладення договору відступлення права вимоги, в сумі 1 936 481,69 грн. та складається: з основного боргу в сумі 1 254 573,36 грн., заборгованості по нарахованих відсотках в сумі 564 520,17 грн. та пені в сумі 117 388,16 грн. та попередив, що у разі невиконання цієї вимоги протягом 30 днів він розпочне процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки. У відповідь позивач звернулась до суду з цим позовом. IV. Зміст спірних правовідносин, норми права і мотиви їх застосування. За нормами статей 15, 16 ЦК України підставою для судового захисту цивільного права або інтересу є його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, у зв`язку з невідповідністю змісту правочину цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства. Частина третя статті 215 ЦК України визначає, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відтак правом оспорювати правочин цивільний закон наділяє не лише сторону (сторони) правочину, а й інших, третіх осіб, які не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи». З огляду на зазначене та з урахуванням положень статей 4, 5 ЦПК України можна дійти висновку, що кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Як розтлумачив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 01.12.2004 за № 18-рп/2004, поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто не випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушенням охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага. Водночас за відсутності об`єктивного порушення прав чи законних інтересів особи її вимоги не підлягають задоволенню. Таким чином оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина 3 статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. За положеннями статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог і заперечень, проте позивачем [PERSON] не наведено належних обґрунтувань та не надано доказів, які б давали підстави вважати, що укладені між ПАТ «КБ «Надра» та [PERSON] договори купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за кредитним договором та відступлення прав за іпотечним договором порушують її право або цивільний інтерес. Так, однією з загальних засад цивільного законодавства є свобода договору, яка полягає у визнанні за суб`єктом цивільного права можливості укладати договори і визначати їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої домовленості, яка знайшла своє вираження у статтях 3, 6, 626, 627, 628, 629, 638 ЦК України. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України). Передбачені цивільним законодавством забезпечувальні заходи виконання зобов`язання завжди виникають у зв`язку з основним зобов`язанням і, як правило, мають залежний від основного зобов`язання характер, тобто їх дійсність залежить від дійсності основного правочину. За нормами частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV) іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону № 898-IV у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до положень цивільного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України однією з підстав заміни кредитора у зобов`язанні є передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України). Жодних обмежень щодо заміни кредитодавця та іпотекодержателя у зобов`язаннях, що випливають з кредитного договору та договору іпотеки, закон не містить. Таких обмежень не встановлено і укладеними між ПАТ «КБ «Надра» та [PERSON] кредитним договором та договором іпотеки. За положенням статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 514 ЦК України визначає, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України). Згідно зі статтею 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Стаття 24 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (частина третя статті 24 Закону України «Про іпотеку»). Оспорювані договори підписано їх сторонами, скріплено печаткою банку, а договір про відступлення прав за іпотечним договором також нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Толочко Я. М. та зареєстровано в реєстрі за № 185. У Державному реєстрі речових на нерухоме майно були зареєстровані відомості про відступлення прав за договором іпотеки на користь нового іпотекодержателя [PERSON] (а.с. 36-37). Відповідно до статті 518 ЦК України боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред`явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов`язок до пред`явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання. Стаття 519 цього Кодексу визначає, що первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором. У разі заміни кредитора боржник має право пред`явити проти вимоги нового кредитора свою зустрічну вимогу до первісного кредитора (частина 1 статті 603 ЦК України). Аналізуючи вищенаведені положення цивільного законодавства суд дійшов висновку, що заміна кредитора є внутрішньою зміною у зобов`язанні, а тому не впливає на обсяг прав та обов`язків сторін у зобов`язанні. Отже у разі існування (дійсності) боргового зобов`язання, у якому відбулося договірне відступлення права вимоги кредитора, визначеними законом способами захисту чи поновлення порушених прав боржника є висунення проти вимоги нового кредитора заперечень, які боржник мав проти первісного кредитора, або пред`явлення проти вимоги нового кредитора зустрічної вимоги до первісного кредитора, при цьому в силу прямої вказівки закону саме первісний кредитор відповідає за недійсність переданої ним вимоги. Особливістю спірних правовідносин є те, що оспорювані договори були укладені у процедурі примусової ліквідації банку, порядок проведення якої регулюється, зокрема, Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Наслідками початку процедури ліквідації банку, які передбачені статтею 46 цього Закону, є, зокрема, завершення банківської діяльності банку закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси; настання строку виконання всіх грошових зобов`язань банку та зобов`язання щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) тощо. Національний банк України приймає рішення про відкликання у банку банківської ліцензії та ліквідацію банку за пропозицією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб протягом п`яти днів з дня отримання такої пропозиції Фонду. При проведенні процедури ліквідації банку Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює відчуження активів та/або зобов`язань банку. Майно (активи) банку або кількох банків (пули активів) може бути реалізоване у такий спосіб: на відкритих торгах (аукціоні); шляхом продажу безпосередньо юридичній або фізичній особі. Для проведення відкритих торгів на підставі договору може залучатися організатор торгів - юридична особа, яка відповідно до установчих документів має право проводити торги (пункти 6, 8 статті 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»). Пунктом 5.11 глави 5 розділу V Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.07.2012 № 2, яке є спеціальним нормативним актом, що визначає умови реалізації майна банку під час проведення ліквідаційної процедури (в редакції від 24.11.2018), передбачено, що реалізація майна банку шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання здійснюється шляхом проведення відкритого конкурсу. Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 21.11.2016 № 2526 «Про внесення змін до Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку» у пункті 5.11 глави 5 розділу V цього Положення виключені слова «між фінансовими установами (банками та небанківськими фінансовими установами, які відповідно до своїх установчих документів та ліцензій мають право надавати кредити, крім кредитних спілок)». Згідно з пунктами 1, 2 розділу VI Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 24.03.2016 № 388 (у редакції рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.05.2017 № 1872) на відкритих торгах (аукціоні) можуть продаватися такі види активів (майна) банку, що ліквідується: основні засоби; майно банку у вигляді цілісного майнового комплексу; майно банку, щодо обороту якого встановлено обмеження; дебіторська заборгованість; права вимоги. Продаж активів (майна) банку, що ліквідується, на відкритих торгах (аукціоні) може проводитися в електронній формі, у тому числі через електронну торгову систему. Відповідно до пункту 1 розділу ІІ цього Положення потенційними покупцями є фізична або юридична особа, яка має намір придбати актив (майно) банку та може набути такий актив (майно) у власність чи на підставі іншого речового права. Розділом VII Положення передбачено, що за результатами проведення відкритих торгів (аукціону) банк укладає з переможцем договір купівлі-продажу майна (активу). Договір відступлення прав вимоги за кредитним договором був укладений між ПАТ «КБ «Надра», який перебуває в стані ліквідації, в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра», та [PERSON] за результатами проведення відкритих торгів (аукціону) з продажу майнових прав, оформлених протоколом № UA-EA-2018-11-29-000031-b від 21.01.2019, складеного Центральною універсальною біржею. Положення нормативно-правових актів, якими врегульовано процедуру ліквідації банку, допускають продаж майна банку, який перебуває в стадії виведення з ринку (ліквідації), шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання на конкурсних засадах будь-яким суб`єктам правовідносин, у тому числі без статусу банку або фінансової установи. При цьому, враховуючи відкликання Національним банком України банківської ліцензії ПАТ «КБ «Надра» (а. с. 69), а також наслідки початку процедури ліквідації банку й цілі цієї процедури, обмеження прав фізичних осіб на участь у торгах з продажу прав вимоги ПАТ «КБ «Надра» законодавством не визначені. У той же час Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених Законом. Положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та прийняті на його виконання нормативно-правові акти Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, які не містять заборони щодо придбання фізичними особами майна неплатоспроможного банку шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення, є пріоритетними щодо інших нормативних актів України. Вказаний висновок узгоджується із висновками, висловленими у постановах Верховного Суду від 31.07.2019 у справі № 910/4816/18, від 18.11.2020 у справі № 295/3588/14-ц та від 16.12.2020 у справі № 640/14873/19. Відповідач [PERSON] не набув права здійснювати фінансові операції відносно боржника [PERSON] , оскільки за умовами договору купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за кредитним договором у нього виникло лише право вимагати виконання зобов`язань у розмірі та обсязі, які існували на момент укладення цього договору, без можливості нарахування додаткових процентів і неустойки, право на нарахування яких мав первісний кредитор. За обставинами справи установлено, що [PERSON] є боржником у зобов`язанні, що виникло на підставі укладеного нею з ПАТ «КБ «Надра» кредитного договору, зобов`язання за яким нею було порушене, що засвідчено рішенням суду, а відтак на час розгляду справи існує забезпечене іпотекою зобов`язання позивача щодо повернення суми кредиту, сплати процентів та інших передбачених договорами платежів. Що стосується наданих позивачем квитанцій про сплату заборгованості за кредитним договором (а.с. 122-126), то суд їх відкидає як неналежні докази, оскількирозмір заборгованості не відноситься до предмету доказування у цій справі. Отже ураховуючи, що позивачем не наведено переконливих обґрунтувань та не надано жодних доказів, які б свідчили про те, що особа кредитора впливає на зміст на обсяг існуючого боргового зобов`язання, тобто не доведено, що оспорюваними договорами порушуються її права чи інтереси, правові підстави для задоволення позову відсутні. Незважаючи на те, що відсутність порушеного права є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, суд вважає за необхідне надати також оцінку вимогам позивача на предмет їх обґрунтованості. Так, відповідно до статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів. Стаття 1077 ЦК України визначає, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 11.09.2018 у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. З огляду на наведене, факторинг передбачає наявність одночасно трьох обов`язкових умов: первинний кредитор поступається новому кредиторові грошовою вимогою в цілях здобуття фінансування; новий кредитор сплачує первинному кредитору як компенсацію певну грошову суму (фінансування); новий кредитор отримує плату за користування грошовими коштами, наданими первинному кредиторові. Способи визначення доходу нового кредитора можуть бути різними: знижка з вартості боргу, відсотки, комісійні, їх поєднання. Отже обов`язковою умовою договору факторингу є оплата, яку має здійснити первісний кредитор (клієнт) новому кредитору (фактору) за надання в його розпорядження коштів під відступлення права вимоги, при цьому таку плату здійснює саме клієнт (первісний кредитор). Пунктом 1.2 договору про відступлення права вимоги за кредитним договором його сторони визначили, що жодне з положень цього договору, а також будь-які платежі, які здійснюватимуться на виконання цього договору, не вважаються та не можуть вважатися фінансуванням новим кредитором первісного кредитора. Докази оплати за надані грошові кошти зі сторони ПАТ «КБ «Надра» на користь [PERSON] в матеріалах справи відсутні. Відсутність цих ознак при відступленні права вимоги вказують на те, що має місце цесія або договір купівлі-продажу права грошової вимоги. Наведене узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 квітня 2019 року по справі № 591/4552/17 (провадження № 61-46099св18) від 27 березня 2019 року по справі № 755/5751/17 (провадження № 61-34730св18) від 20 лютого 2019 року по справі № 128/639/17, провадження № 61-45112св18, Великої палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №909/968/16 та 16 грудня 2020 року у справі № 640/14873/19. Зважаючи на викладене, між відповідачами були укладені не договори факторингу, як вважає позивач, а договори купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за кредитним договором та договором іпотеки. V. Розподіл судових витрат між сторонами. За правилом, установленим статтею 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові - на позивача. З огляду на результат розгляду справи та відсутність доказів понесення відповідачем судових витрат розподіл понесених позивачем судових витрат не здійснюється. VI. Скасування заходів забезпечення позову Відповідно до частини 9 статті 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Відтак, зважаючи на зміст ухваленого судом рішення, підстави для збереження вжитих судом заходів забезпечення позову відпали, у зв`язку з чим їх слід скасувати. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed