Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-18 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог та доводів позивача. [PERSON] звернувся до суду шляхом пред`явлення позову до [PERSON] , який в подальшому уточнив та в остаточній редакції просив стягнути з відповідача на його користь проценти за користування чужими коштами за договором позики від 28 березня 2011 року у розмірі 7577135,6 гривень та інфляційні втрати в порядку ст. 625 ЦК України у розмірі 37399,33 гривень, а всього 7614534,93 гривень. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 28 березня 2011 року з відповідача на його користь стягнута сума боргу за договором позики у розмірі 24000 гривень. Виконавчий лист, виданий на підставі вказаного рішення, перебуває на виконанні в Міськрайонному відділі державної виконавчої служби по Харківському районі та м. Люботину ВП №29456973. До теперішнього часу відповідачем не в повному обсязі сплачений борг згідно рішення суду, лише 05 червня 2019 року в примусовому порядку з останньої стягнута сума в рахунок боргу в розмірі 2663 гривні. Як встановлено вищевказаним рішенням суду, [PERSON] на випадок прострочення платежу зобов`язалась сплачувати штраф у розмірі 10% від суми боргу за кожен день прострочення повернення боргу. Боргова розписка, яка була предметом спору, є одностороннім договором, яким було встановлено розмір процентів і цивільне законодавство не містить обмежень відносно мінімальних чи максимальних меж процентів за договором у випадку, якщо він визначений сторонами. Отже, у суду відсутні відомості щодо виконання відповідачем рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 28 березня 2011 року, позивач має право на отримання від відповідача інфляційних витрат за період з 29 березня 2011 року та процентів за прострочення повернення боргу. Отже, здійснивши розрахунок заборгованості вказаних сум станом на 09 грудня 2019 року позивач просить стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 37399,33 гривень та проценти за прострочку повернення боргу у розмірі 7577135,6 гривень за період з 29 березня 2011 року по 09 грудня 2019 року. Аргументи учасників справи. Відповідач [PERSON] відзиву на позов не надала, з будь-якими заявами та клопотаннями до суду не зверталась. Третя особа Міськрайонний відділ державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) письмових пояснень до суду не надала, з будь-якими заявами та клопотаннями до суду не зверталась. Рух справи. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 липня 2019 року цивільну справу направлено за підсудністю до Харківського районногоо суду Харківської області. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 27 вересня 2019 року провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 10 грудня 2019 року прийнято до розгляду уточнену позовну заяву [PERSON] , подану до Харківського районного суду Харківської області 09 грудня 2019 року. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 01 грудня 2020 року заяву [PERSON] в частині збільшення розміру позовних вимог щодо стягнення процентів на інфляційних втрат на день винесення рішення по справі, подану [PERSON] до суду 27 жовтня 2020 року, повернуто [PERSON] в порядку ч. 5 ст. 49 ЦПК України. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 01 грудня 2020 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні з викликом сторін. Позивач в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, в разі неявки відповідача ухвалити рішення у заочному порядку. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилась, про день та час слухання справи була повідомлена своєчасно і належним чином в порядку\~ст. 128 ЦПК України, шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем проживання відповідно до відомостей Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Головного Управління ДМС України в Харківській області та Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області, отриманих судом відповідно до вимог ч.6\~ст.187 ЦПК України, причини неявки суду не повідомила. 03\~січня 2020\~року Міськрайонний\~відділ державної\~виконавчої служби\~по Харківському\~району \~та місту\~Люботину \~Головного територіального\~управління \~юстиції у\~Харківській області змінило назву на Міськрайонний відділ державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків). Зміна назви юридичної особи не тягне за собою правонаступництва, зазначені зміни зареєстровані в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань. Представник Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно і належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 28 березня 2011 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто 24000 гривень, з [PERSON] на користь держави стягнуто судовий збір у розмірі 240 гривень та витрати на інформаційно-технічне забезпечення у розмірі 120 гривень. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 21 червня 2011 року рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 28 березня 2011 року залишено без змін. Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 28 березня 2011 року набрало законної сили. Як вбачається зі змісту зазначених рішень суду, як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції було встановлено, що 07 листопада 2006 року [PERSON] передав, а [PERSON] отримала 24000 гривень, про що останньою була написана розписка. Даною розпискою була передбачена виплата [PERSON] штрафу в сумі 10% від суми боргу за кожен день прострочення повернення боргу. У задоволенні вимог позивача щодо стягнення штрафних санкцій, встановлених договором позики, судом відмовлено з підстав пропущення позивачем без поважних причин спеціального строку позовної давності для стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно листів Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та м. Люботину Головного територіального управління юстиції у Харківській області №16376 від 27 червня 2019 року та №34551 від 09 грудня 2019 року, на виконанні у Відділі перебуває дублікат виконавчого листа №2-522/11, виданий 13 березня 2019 року Червонозаводським районним судом м. Харкова про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу у розмірі 24000 гривень (ВП №29456973), із заробітної плати боржника було здійснено стягнення у розмірі 2663 гривень (кошти надійшли на депозитний рахунок відділу 05 червня 2019 року, заборгованість по виконавчому листу складає 21367 гривень. Позивачем у позовній заяві здійснений розрахунок інфляційних втрат за період з 29 березня 2011 року по 09 грудня 2019 року, що складають 37399,33 гривень та процентів за прострочення повернення боргу за період з 29 березня 2011 року по 09 грудня 2019 року, виходячи з розміру 10 процентів за кожний день строчки повернення платежу, що становить 7577135,60 гривень. Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно\~ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку саму суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Як зазначив Верховний Суд в постанові від 08 липня 2019 року по справі\~№ 524/4946/16-ц, договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Судом встановлено, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики на підставі боргової розписки від 21 вересня 2016 року. Відповідно до ч. 1 ст. 1049\~ЦПК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 3\~ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених речовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася на його банківських рахунок. Згідно\~ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог\~ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1\~ст.598 ЦК України\~зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Главою 50 ЦК України\~передбачений перелік підстав припинення зобов`язань, у тому числі виконання зобов`язання, проведеного належним чином. Згідно\~\~ч. 1, 2, 3\~ст. 545 ЦК України\~прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз норм статей 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, зокрема зі змісту листів Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та м. Люботину Головного територіального управління юстиції у Харківській області №16376 від 27 червня 2019 року та №34551 від 09 грудня 2019 року, на виконання рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 29 березня 2011 року із заробітної плати боржника було здійснено стягнення у розмірі 2663 гривень, заборгованість по виконавчому листу станом на 05 червня 2019 року складає 21367 гривень. Будь-яких інших відомостей щодо виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором позики від 07 листопада 2006 року та рішення Червонозавоського районного суду м. Харкова від 28 березня 2011 року матеріали справи не містять. Жодних доказів на підтвердження виконання своїх зобов`язань за договором позики від 07 листопада 2006 року та рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 28 березня 2011 року, в тому числі розписок або квитанцій про грошові перекази коштів, відповідач в ході судового розгляду також не надала. В ході судового розгляду судом не встановлено наявність у відповідача будь-яких перешкод для повернення суми боргу за договором позики, а також щодо відмови [PERSON] прийняти виконання зобов`язання за договором позики. Суду не надано беззаперечних, належних та допустимих доказів, які свідчать про наявність підстав звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, відповідно до\~ст. 617 ЦК України. Зобов`язання повинно виконуватися належним чином, а його порушенням є невиконання, що призводить до застосування статті 625 ЦК України (статті 526, 610, 612 ЦК України). При цьому, у чинному законодавстві немає норми, яка б пов`язувала припинення зобов`язання з наявністю судового рішення та виконавчого провадження, а тому, до моменту повного та належного виконання основного зобов`язання підлягає застосуванню стаття 625 ЦК України (за умови неналежного виконання основного зобов`язання).\~\~ Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Враховуючи викладене, оскільки відповідачем до теперішнього часу не виконані у повному обсязі зобов`язання щодо повернення суми боргу за договором позики від 07 листопада 2006 року та оскільки наявність судового рішення про стягнення боргу з відповідача не позбавляє позивача права на стягнення з відповідачки інфляційних втрат за користування грошовими коштами на підставі частини другої статті 625 ЦК України, суд вважає наявними підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] в частині стягнення інфляційних витрат з відповідача за період з 29 березня 2011 року (з наступного дня після ухвалення судом рішення про стягнення боргу) до 09 грудня 2019 року (кінцевого періоду, про який зазначає позивач у заяві про збільшення позовних вимог та за який останній проводить розрахунок). При цьому, суд виходить з положень ч. 1 ст.13 ЦПК України та розглядає справу в межах заявлених позовних вимог. При обчисленні суми індексації грошового боргу за договором позики від 07 листопада 2006 року, суд виходить з того, що за період з березня 2011 року по грудень 2019 року індекси інфляції у процентах склали: Рік201120122013201420152016201720182019 Січень 100,2100,2100,2103,1100,9101,1101,5101,0 Лютий 100,299,9100,6105,399,6101,0100,9100,5\~ Березень101,4100,3100102,2110,8101,0101,8101,1100,9\~ Квітень101,3100100103,3114,0103,5100,9100,8101,0\~ Травень100,899,7100,1103,8102,2100,1101,3100,0100,7\~ Червень100,499,7100,0101,0100,499,8101,6100,0\~99,5 Липень98,799,899,9100,499,099,9100,299,399,4\~ Серпень99,699,799,3100,899,299,799,9100,0\~99,7 Вересень100,1100,1100,0102,9102,3101,8102,0101,9100,7\~ Жовтень100,0100,0100,4102,498,7102,8101,2101,7100,7\~ Листопад100,199,9100,2101,9102,0101,8100,9101,4\~100,1 Грудень100,2100,2100,5103,0100,7100,9101,0\~100,899,8\~ Всього за рік104,699,8100,5124,9143,3112,4113,7109,8\~104,1\~ Всього, за період прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 29 березня 2011 року по 04 червня 2019 року індекс інфляції склав 1,073% (період з березня 2011 року по грудень 2011 року) х 0,998 % х 1,005% х 1,249% х 1,433% х 1,124% х 1,137% х 1,098% х 1,041% х 1,041% (період з січня 2019 року по травень 2019 року)= 2,93 %, за період з 05 червня 2019 року по 09 грудня 2019 року 0,995% х 0,994% х 0,997% х 1,007% х 1,007% х 1,001% х 0,998% = 0,998% Отже, загальний розмір інфляційного збільшення за період часу з березня 2011 року по травень 2019 року становить 46320 гривень (24000 х 2,93%-24000), з червня 2019 року по грудень 2019 року - 42,67 гривень (21337 х 1,031 21337), а всього 46277,33 гривень. З наданим позивачем розрахунком індексу інфляції на суму боргу суд не погоджується, однак виходячи з принципу дизпозитивності цивільного судочинства, суд задовольняє позовні вимоги щодо стягнення інфляційних втрат за час прострочення з 29 березня 2011 року по 09 грудня 2019 року за договором позики від 07 листопада 2006 року в межах заявлених позовних вимог за період з 29 березня 2011 року по 09 грудня 2019 року у розмірі 37399,33 гривень. Щодо стягнення процентів за договором позики, суд не вбачає правових підстав для їх стягнення, виходячи з наступних підстав. Як встановлено рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 28 березня 2011 року та ухвалою апеляційного суду Харківської області від 21 червня 2011 року, договором позики від 07 листопада 2006 року була передбачена виплата [PERSON] штрафу в сумі 10% від суми боргу за кожен день прострочення повернення боргу. У задоволенні вимог позивача щодо стягнення штрафних санкцій, встановлених договором позики, судом відмовлено з підстав пропущення позивачем без поважних причин спеціального строку позовної давності для стягнення неустойки (штрафу, пені). Отже, рішенням суду, яке набрало законної сили, чітко визначена правова природа погоджених сторонами у договорі позики від 07 листопада 2006 року процентів і визначено, що 10% річних від суми боргу за кожен день прострочення повернення боргу, які передбачені в разі прострочення повернення боргу, є неустойкою у виді штрафу в розумінні ст. 549 ЦК України. Статтею 549 ЦПК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Формами неустойки є штраф і пеня. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549 ЦК). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК). Неустойка має\~подвійну правову\~природу.\~До настання\~строку виконання\~зобов`язання неустойка\~є способом\~його забезпечення,\~а в\~разі невиконання\~зобов`язання перетворюється\~на відповідальність,\~яка спрямована\~на компенсацію\~негативних для\~кредитора наслідків\~порушення зобов`язання\~боржником.\~Разом з\~тим пеня\~за своєю\~правовою природою\~продовжує стимулювати\~боржника до\~повного виконання\~взятих на\~себе зобов`язань\~і після\~сплати штрафу,\~тобто порівняно\~зі штрафом\~є додатковим\~стимулюючим фактором.\~Після застосування\~такої відповідальності,\~як штраф,\~який має\~одноразовий характер,\~тобто вичерпується\~з настанням\~самого факту\~порушення зобов`язання,\~пеня продовжує\~забезпечувати та\~стимулювати виконання\~боржником свого\~зобов`язання. По суті застосування штрафу до грошового зобов`язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. Кваліфікуючими ознаками\~штрафу\~є: а) можливість установлення за будь-яке порушення зобов`язання: невиконання або неналежне виконання (порушення умов про кількість, якість товарів, робіт (послуг), виконання зобов`язання неналежним чином тощо); б) обчислення у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пеня, як різновид неустойки, характеризується ознаками: а) застосування лише в\~грошових\~зобов`язаннях; б) можливість установлення тільки за такий вид порушення зобов`язання, як прострочення виконання (порушення умови про строки); в) обчислення у\~відсотках\~від суми несвоєчасно виконаного зобов`язання; г) триваючий характер нарахування пені за\~кожний день прострочення. Отже, виходячи зі змісту вищевказаних правових положень, штраф за своєю суттю має одноразовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов`язання і не може нараховуватись за кожен день прострочення платежу. Обчислення процентів від суми боргу за кожен день за своєю правовою природою є пенею. Разом з тим, нарахування пені, за змістом ст. 551 ЦК України, є одним із видом цивільно-правової відповідальності, а відповідно - договірною санкцією. В матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо встановлення у договорі позики від 07 листопада 2006 року відповідальності у вигляді пені. Крім того, неповернення чужих коштів у строк дає кредитору право нараховувати проценти за ст. 625 ЦК України, тобто проценти річних. Однак позивачем такі позовні вимоги не заявлені, а визначений сторонами в договорі порядок нарахування процентів, виходячи із вищевказаних обставин, не є відповідальністю за порушення грошового зобов`язання в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України у виді процентів річних від простроченої суми. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, \~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Такі висновки суду повністю узгоджуються з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 08 листопада 2019 року по справі №127/15672/16-ц,\~Вероховним Судом\~в постанові\~від 05\~березня 2019\~року по\~справі № №5017/1987/2012. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу для стягнення процентів. Принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, за вирішенням яких позивач звернувся до суду. Тобто суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених вимог (постанова Верховного Суду від 19 лютого 2019 року у справі № 824/399/17-а, від 13 листопада 2019 року у справі № 697/2368/15-ц, від 4 грудня 2019 року у справі № 635/8395/15-ц, від 1 квітня 2020 року у справі № 686/24003/18, від 1 липня 2020 року у справі № 287/575/16-ц, від 19 серпня 2020 року у справі № 287/587/16-ц). Щодо судових витрат Позивач відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору за подання даного позову. Виходячи з положень, передбачених Законом України «Про судовий збір» та Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» (який діяв станом на день подання уточненої позовної заяви 09 грудня 2019 року), сума судового збору, яка підлягала сплаті при пред`явленні позову до суду, повинна складати 9605 гривень. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 47,06 гривень. На підставі викладеного і

Outcome: partial