Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-02 00:00:00

І. ПРОЦЕДУРА 15.07.2020 року в інтересах позивача [PERSON] до суду звернулась адвокат Оксюта М.О. з позовом до відповідача, в якому просить визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Позов пред`явлено на підставі ст. ст. 150, 155 ЖК України, ст. 383 ЦК України. Ухвалою від 22.07.2020 року провадження у справі відкрито, справу призначено до підготовчого засідання. Ухвалою суду від 01.10.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Оксюта М.О. підтримала вимоги у повному обсязі, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з`явився, повідомлявся належним чином. Відзиву або будь-яких заяв щодо розгляду справи по суті позовних вимог від відповідача до суду не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням вказаного суд приходить до висновку про наявність підстав у розумінні ч. 1 ст. 280 ЦПК України для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. ІІ. АРГУМЕНТИ (ДОВОДИ) УЧАСНИКІВ СПРАВИ В своїх позовних вимогах позивач посилається на те, що [PERSON] є власником квартири під номером [ADDRESS] . Відповідача було зареєстровано тимчасово, термін його реєстрації сплинув. Позивач в позові зазначає, що відповідач [PERSON] в даній квартирі за адресою: [ADDRESS] , не проживає, не сплачує комунальні платежі, в утримані житла участі не бере, особистих речей відповідача у квартирі не має. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з`явився, правом на подання відзиву або будь-яких інших заяв щодо розгляду справи по суті позовних вимог не скористався. ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно [NUMBER] від 04.12.2015 року позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] /а.с.4/. Як вбачається з Акту непроживання від 10.07.2020 року, складеного головою правління ОСББ «Вільямса -59к» відповідач [PERSON] не проживає за адресою [ADDRESS] /а.с.11/. Згідно відповіді на ухвалу суду Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради №1436/01-07 від 02.09.2020 року вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , станом на 31.08.2020 року значиться зареєстрованим [PERSON] , [INFO] /а.с.35/. Також суду надана длвідка відомості №Т4-137229-ф/л, отримана позивачем самостійно в ході розгляду справи, з якої слідує, що Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради підтверджено факт реєстрації осіб у житловому приміщенні/будинку за адресою: [ADDRESS] , де зазначений зареєстрованим [PERSON] /а.с.38/. В стадії розгляду справи по суті судом допитані свідки: [PERSON] та [PERSON] , які підписували Акт про непроживання відповідача від 10.07.2020 року. Свідки в судовому засіданні підтвердили те, що відповідач [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] . IV. ПРАВОВІ НОРМИ, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ Згідно з ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Положеннями ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. V. ОЦІНКА ДОВОДІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ВИСНОВКИ СУДУ В ході судового розгляду справи судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] в якій на теперішній час зареєстрований відповідач [PERSON] , який не проживає за вказаною адресою з 13.06.2019 року. Матеріали справи не містять доказів, які були б відхилені судом. Оскільки, факт реєстрації відповідача призводить до порушення прав позивача як власника майна, то суд приходить до висновку, що права, свободи та інтереси позивача порушені, що призвело до правомірного звернення позивача до суду за захистом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені.

Outcome: approved