Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-12 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог. Представник позивача адвокат Андрусенко І.Я. звернувся в Монастириський районний суд Тернопільської області в інтересах [PERSON] з позовом до відповідача [PERSON] про позбавлення його батьківських прав відносно дітей: дочки - [PERSON] , [INFO] та сина - [PERSON] , [INFO] . Вимоги позивача обґрунтовані тим, що 10.10.2006 року дочка позивача - [PERSON] уклала шлюб з відповідачем [PERSON] . За час шлюбу у них народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та син - [PERSON] , [INFO] . Дочка позивача, [PERSON] , померла [INFO] . [PERSON] та [PERSON] проживають разом із бабусею в [ADDRESS]. Діти [PERSON] та [PERSON] навчаються у Швейківській загальноосвітній школі І-ІІ ступенів в 7 та 6 класах відповідно. В позовній заяві представник позивача зазначає, що з часу смерті мами дітей, відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, протягом трьох років п`яти місяців не являється до дітей, ухиляється від виконання батьківських обов`язків. Протягом зазначеного періоду відповідач не вітав дітей зі святами та не цікавився їх особистим життям або відвідуванням дошкільного закладу. У зв`язку з ухиленням та свідомим нехтуванням батьком своїми обов`язками відносно утримання та виховання дітей представник позивача просить позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно його дітей. ІІ. Процесуальні рішення в справі. Ухвалою судді Монастириського районного суду Тернопільської області від 13.04.2021 року відкрито провадження у справі, вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 01.06.2021 року ухвалою Монастириського районного суду Тернопільської області підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Протокольною ухвалою Монастириського районного суду Тернопільської області від 13.07.2021 року постановлено рішення про проведення заочного розгляду даної цивільної справи. ІІІ. Позиції сторін. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав викладених в позовній заяві, просить їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Окрім зазначеного, просив вирішити питання про встановлення опіки над малолітніми дітьми [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] і призначити опікуном бабусю [PERSON] .. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча судом вживались заходи для належного його повідомлення за останнім відомим місцем проживання (реєстрації) та за допомогою розміщення повідомлення на WEB сторінці Монастириського районного суду Тернопільської області, про причини неявки суд не повідомив, правом на подачу відзиву на позовну заяву не скористався та суду не надіслав. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), а тому суд, дослідивши матеріали справи не вбачає підстав для відкладення справи і вважає можливим розглянути її на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Представник органу опіки та піклування Монастириської міської ради в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю з підстав заявлених в ньому та не заперечувала щодо встановлення над малолітніми дітьми опіки та призначення їх опікуном позивача по справі надавши суду висновок «Про можливість [PERSON] виконувати обов`язки опікуна та доцільність встановлення опіки та відповідність її інтересам дітей». Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , яка є дочкою відповідача, пояснила, що батько покинув їх чотири роки тому після чого вона його не бачила і він до неї не телефонував та не навідувався. Аналогічні пояснення в судовому засіданні надав син відповідача - [PERSON] . Щодо позбавлення відповідача батьківських прав та передання їх під опіку бабусі діти не заперечували. Свідок [PERSON] , яка є дочкою позивача та тіткою малолітніх свідків, в судовому засіданні пояснила, що відповідач за рік після смерті дружини - матері малолітніх дітей, залишив дітей у своєї прийомної матері і з того часу де батько знаходиться не знає так як більше не з`являвся і дітям не допомагав. Під час того як відповідач проживав з дружиною та дітьми часто вчиняв насильницькі дії по відношенню до дітей, матеріально їх не забезпечував. Свідок [PERSON] , яка є двоюрідною сестрою малолітніх дітей та внучкою позивача, в судовому засіданні пояснила, що коли дружина відповідача захворіла вихованням дітей займалась бабуся, [PERSON] . Після смерті дружини відповідача вона його не бачила та не знає де він перебуває, залишив дітей та до них не навідувався, допомоги дітям не надавав. На даний час діти проживають з бабусею, яка їх утримує та виховує. ІІІ. Фактичні обставини встановлені судом. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив наступні обставини. [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 10.10.2006 року та є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Згідно даних свідоцтв про народження [PERSON] серії [NUMBER] встановлено, що остання є дочкою [PERSON] . Згідно даних свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] [PERSON] змінила своє дошлюбне прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». З аналізу вищевказаних документів судом встановлено, що позивач по справі [PERSON] є бабусею [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданого 02.06.2016 року. [PERSON] після смерті дружини [PERSON] залишив малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] та від тоді до дітей не навідувався. Діти: [PERSON] та [PERSON] після смерті матері [PERSON] залишились проживати з бабцею [PERSON] - позивачем по справі, за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою від 17.11.2020 року №226. Згідно висновку органу опіки та піклування Монастириської міської ради від 23.03.2021 року № 1, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно його малолітніх дітей: дочки - [PERSON] , [INFO] та сина - [PERSON] , [INFO] , мотивуючи це тим, що батько малолітніх дітей, [PERSON] , ухиляється від виконанняі своїх обов`язків з виховання дітей, не піклується про їх фізичний і духовний розвиток, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, не створює умов для отримання ними освіти, не відвідує загальношкільних та класних батьківських зборів та протягом останніх чотирьох років місцеперебування його невідоме. З характеристик наданих Швейківською ЗОШ І-ІІ ступенів встановлено, що [PERSON] виховує свої малолітніх внуків [PERSON] та [PERSON] , яка приділяє належну увагу їх вихованню, старається усіляко брати участь у шкільному та особистому житті дітей, хвилюється за їх навчання, допомагає морально та фізично. Натомість батько дітей не бере участі у їх житті, не цікавиться навчанням і вихованням, не відвідує батьківські збори, фінансово не допомагає. Згідно висновку служби у справах дітей Монастириської міської ради Тернопільської області від 30.06.2021 року №72/02-01 судом встановлено, що служба у справах дітей Монастириської міської ради вважає за доцільне встановити опіку над малолітніми [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , та призначити їм опікуна [PERSON] . Заочним рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 18.06.2021 року присуджено стягувати з [PERSON] в користь [PERSON] аліменти на утримання дітей [PERSON] та [PERSON] в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів доходів громадян та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно. ІV. Джерела права й акти їх застосування. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною 7 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Виходячи з тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58). У ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Як роз`яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Згідно ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідач [PERSON] , як було з`ясовано в судовому засіданні, протягом 4 років ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не приїжджає до дітей, не цікавиться їхнім життям та здоров`ям, їхніми захопленнями, розвитком, навчанням та не вітає їх з днем народження, не здійснює належне утримання своїх дітей, не піклується та не опікується ними. [PERSON] в судове засідання не з`явився та не надав жодних доказів на спростування доводів позивача про наявність передбачених законом підстав для позбавлення його батьківських прав, чим підтвердив своє небажання приймати участь у вихованні та утриманні своїх дітей. З огляду на вищевказане суд дійшов висновку, що [PERSON] самоусунувся від виконання батьківських обов`язків щодо своїх дітей, дочки - [PERSON] та сина - [PERSON] , свідомо ухилявся від обов`язків по їх вихованню, не створив умов для їх фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Крім цього, жодних доказів на спростування такого висновку судом не здобуто та ніким не представлено. Конвенція про права дитини від 20.11.1989 р. (ст. 9) зазначає про те, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Отже судом встановлено, що [PERSON] протягом тривалого часу свідомо нехтує батьківськими обов`язками щодо виховання та утримання дітей. Позбавлення батьківських прав, як крайній захід впливу на осіб, що не виконують батьківські обов`язки є втручанням у сімейне життя. Однак таке втручання в даному випадку є виправданим і пропорційним, оскільки цього нагально потребують інтереси дітей, батько яких не виявляє батьківського піклування. Поведінка батька відносно своїх дітей дає підстави для обґрунтованих сумнівів у його спроможності та волевиявленні виконувати свої природні батьківські обов`язки і свідчить про ризик неналежного виховання дітей. Враховуючи вищенаведені обставини, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] про позбавлення [PERSON] батьківських прав є обґрунтованим і підлягає до задоволення, оскільки позбавлення відповідача батьківських прав буде достатнім заходом впливу за його свідоме ухилення від виконання обов`язку по вихованню та утриманню дітей. Отже у цій справі наявні виключні обставини, за яких відповідач [PERSON] може бути позбавлений батьківських прав, що не суперечить Конвенції про права дитини, і в такому випадку судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. У відповідності до ч. 3 ст. 166 СК України, при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Частиною 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. В зв`язку з тим, що рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області №603/188/21 від 18.06.2021 року, ухвалено стягувати з [PERSON] , відповідача по справі, в користь [PERSON] , позивача по справі, аліменти на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів доходів громадян та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, в суду відсутні підстави для прийняття такого рішення. Щодо вирішення питання про встановлення опіки та призначення опікуном малолітніх дітей [PERSON] суд зазначає таке. Опіка і піклування є особливою формою державної турботи про малолітніх (до 14 років) та неповнолітніх дітей (з 14 до 18 років), що встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування (ст. 243 СК України). Опіка, піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених Цивільний кодекс України. Згідно ст.ст. 55, 58 ЦК України опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки. Опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними. Відповідно до ч. 3. ст. 60 ЦК України суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Отже, враховуючи: висновок служби у справах дітей Монастириської міської ради Тернопільської області від 30.06.2021 року №72/02-01 «Про можливість [PERSON] » виконувати обов`язки опікуна та доцільність встановлення опіки та відповідність її інтересам дітей»; Заяву [PERSON] про встановлення опіки та призначення її опікуном малолітніх дітей; прохання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] висловлені в судовому засіданні щодо проживання разом із своєю бабусею, яка фактично ними опікується та доглядає; Акт обстеження умов проживання [PERSON] від 16.03.2021 року; Акту обстеження житлово-побутових умов проживання [PERSON] від 16.03.2021 року та беручи до уваги, що мати дітей померла, суд дійшов висновку про встановлення опіки над малолітніми дітьми позбавленими батьківського піклування та призначення їх опікуном [PERSON] . Окрім цього суд констатує, що за правилами статті 169 СК України позбавлений батьківських прав батько вправі звернутися до суду з позовом про поновлення батьківських прав за умови зміни своєї поведінки, якщо це буде відповідати інтересам дітей. V. Судові витрати. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з відповідача - [PERSON] підлягає стягненню в користь позивача [PERSON] сплачений нею при зверненні до суду з позовною заявою та підтверджений квитанцією судовий збір в розмірі 1816 грн. 00 коп.

Outcome: approved