Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-15 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача. Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням і в обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що на підставі договору дарування від 06.10.2004 року на праві приватної власності їй належить будинок за адресою: [ADDRESS]. У зазначеному будинку, крім неї зареєстрований також відповідач [PERSON], який доводиться позивачу сином та мати позивача. Відповідач зареєстрований у спірному будинку з 04.02.2015 року, але фактично за місцем реєстрації не проживав, його особистих речей у будинку немає. Позивач несе всі обов'язки по сплаті комунальних послуг з урахуванням зареєстрованих у будинку осіб. Місце мешкання відповідача позивачу невідоме. Оскільки, через реєстрацію відповідача у належному їй будинку, позивач несе зайві витрати по сплаті комунальних послуг, вона вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав. Просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS]. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Позивач [PERSON] в судовому засіданні наполягала на задоволенні позовних вимог, не заперечувала проти розгляду справи у заочному порядку. Відповідач [PERSON] до суду не з'явився по невідомій суду причині, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи від нього до суду не надходило. Інших клопотань в порядку ст.222 ЦПК України учасниками справи суду не надано, підстави для вирішення справи шляхом укладення мирової угоди відсутні. Суд вважає, що в справі є достатньо матеріалів про права i взаємовідносини сторін i немає необхідності вислуховувати особисті пояснення осіб, які не з'явилися до суду. Враховуючи позицію позивача, яка не заперечувала проти розгляду справи заочно, те, що відповідач належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, але до судового засідання не з'явився та відзиву не надав, суд дану справу розглядає у порядку заочного провадження. ІІІ. Процесуальні дії у справі. 20.09.2018 року на підставі ухвали судді заява залишена без руху з наданням строку для усунення недоліків заяви, які були усунуті 27.09.2018 року. 28.09.2018 року на підставі ухвали судді відкрите провадження у даній справі, яка розглядається у загальному позовному провадженні, призначене підготовче засідання на 08.30 год. 30.10.2018 року, відповідачу запропоновано подати суду відзив на позовну заяву, третій особі - пояснення (заперечення). 30.10.2018 на підставі ухвали судді підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду на 09.30 год. 16.11.2018 року з викликом свідків. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що на праві приватної власності, на підставі договору дарування від 06 жовтня 2004 року, позивачу [PERSON] належить будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]. В даному будинку, крім позивача також зареєстрований відповідач - [PERSON], [INFO] (а.с. 8, 10, 11, 15-16). 18 вересня 2018 року, представником координаційного комітету органів самоорганізації населення м.Мирнограда Сорокою Л.М., в присутності [PERSON], за участі сусідів [PERSON], [PERSON] складений акт, згідно з яким [PERSON], [INFO], не мешкає за адресою: [ADDRESS] з травня 2015 року (а.с. 17). Вказані обставини та факт непроживання відповідача у спірному будинку без поважної причини, був підтверджений в судовому засіданні поясненнями свідків. Свідок [PERSON] пояснила суду, що позивач - це її сусідка. Відповідача знає, це син позивача, він не мешкає разом з позивачем з 2014р., тобто з тих пір вона його не бачила. Свідок [PERSON] пояснила суду, що позивач - це її сусідка. Відповідач - це син позивача. Не мешкає з позивачем з початку 2014 р., тобто з тих пір вона його не бачила. V. Оцінка суду. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, свідків, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно зі статтею 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з частиною другою статті 405 Цивільного кодексу України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. При з'ясуванні причин відсутності відповідача у спірній квартирі, судом не виявлені поважні причини за яких відповідач не користувався житлом та був відсутнім, як встановлено у судовому засіданні, принаймні з 2015 року, даних про укладення угод між позивачем та відповідачем щодо порядку користування зазначеним будинком, суду не надано і у судовому засіданні не встановлено, тому суд вважає можливим визнати відповідача таким, що втратили право на користування будинком [ADDRESS]. Разом з тим, суд вважає, що вимоги позивача щодо примусового зняття відповідача з реєстрації не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Порядок та умови зняття з реєстрації місця проживання визначені у ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», якою безпосередньо передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі: заяви особи або її представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. За заявою особи зняття з реєстрації може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання. Зазначена норма підлягає застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Таким чином, оскільки зняття з реєстрації місця проживання відповідача є похідною вимогою від основної та може бути здійснено на підставі судового рішення про позбавлення права користування житловим приміщенням, яке набрало законної сили, а його відсутність унеможливлює таке зняття, суд приходить до висновку про відмову у даній частині позовної вимоги за безпідставністю. На підставі ст.ст. 386, 405 ЦК України, 150 ЖК України,

Outcome: partial