Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-08 00:00:00

І. Виклад позиції позивача та відповідача. [PERSON] 08.08.2019 звернулася до суду з позовом до Чорноморської міської ради Одеської області про визнання права власності та просить суд визнати за нею право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 67,8 кв.м., житловою площею 37,1 кв.м. Позов мотивований\~тим,\~що вона\~(позивачка)\~є власницею квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 67,8 кв.м., житловою площею 37,1 кв.м. В ході здійснення архітектурно - будівельного контролю 29.06.2019 встановлено розширення лоджії в квартирі [ADDRESS] та збільшення її площі на 4,4 кв.м шляхом улаштування консолі розміром 0,92х3,3м. на рівні сусідніх балконів по фасаду будинку, тобто встановлено факт самочинної реконструкції лоджії без відповідних довільних документів. За наслідками проведення вищезазначеного перевірочного заходу посадовою особою ДАБК складено припис від 29.07.2019 за №01-07/32, відповідно до змісту якого позивача зобов`язано оформити правовстановлюючі документи на квартиру [ADDRESS] з урахуванням проведеної реконструкції лоджії. Позивач звернулась із заявою до державного реєстратора на нерухоме майно Виконавчого комітету Чорноморської міської ради із заявою про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Рішенням від 23.08.2019 за №4837506 державний реєстратор повідомив позивача про відмову у внесенні змін до запису Державного реєстру прав за №758813651108, оскільки заявником всупереч п.45 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не надано документ, який відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта. Вказані обставини змусили позивача звернутись до суду з відповідним позовом. Представник відповідача Чорноморської міської ради Одеської області 21.10.2019 надав до суду відзив на позов, просить суд відмовити у задоволенні позову (а.с.34-36), який у подальшому доповнив (а.с.64), посилаючись на те, що позов необґрунтований. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Представник позивача 27.11.2019 надав до суду письмові дебати (а.с.51-53). Представник відповідача Чорноморської міської ради Одеської області у відзиві на позов та письмових пояснення просив суд розглянути справу без його участі (а.с.34-36, 64). Представник позивача 06.02.2020 надав до суду заяву про виклик експерта (а.с.63). В судовому засіданні представник позивача просив суд задовольнити позов з підстав викладених у позовній заяві, 02.07.2020 надав до суду заяву про продовження розгляду справи без його участі та без участі позивача (а.с.63). ІІІ. Інші процесуальні дії у справі. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку із тим, що проведення судового засідання здійснювалося без участі сторін по справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що [PERSON] є власницею квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 67,8 кв.м., житловою площею 37,1 кв.м. (а.с.8-13). В ході здійснення архітектурно - будівельного контролю 29.06.2019 встановлено розширення лоджії в квартирі [ADDRESS] та збільшення її площі на 4,4 кв.м шляхом улаштування консолі розміром 0,92х3,3м. на рівні сусідніх балконів по фасаду будинку, тобто встановлено факт самочинної реконструкції лоджії без відповідних довільних документів. За наслідками проведення вищезазначеного перевірочного заходу посадовою особою ДАБК складено припис від 29.07.2019 за №01-07/32, відповідно до змісту якого позивача зобов`язано оформити правовстановлюючі документи на квартиру [ADDRESS] з урахуванням проведеної реконструкції лоджії (а. [ADDRESS] ). Позивач звернулась до державного реєстратора на нерухоме майно Виконавчого комітету Чорноморської міської ради із заявою про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Рішенням від 23.08.2019 за №4837506 державний реєстратор повідомив позивача про відмову у внесенні змін до запису Державного реєстру прав за №758813651108, оскільки заявником всупереч п.45 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не надано документ, який відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта (а.с.15). Згідно висновку експерта №914/2019 від 27.08.2019, проведеного ТОВ «Будексперт-Т» (а.с.16-21) встановлено, що досліджувана лоджія в квартирі за адресою: [ADDRESS] відповідає наступним вимогам нормативно-правових актів в галузі будівництва: - ДБН В.3.2-2-2009 «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт»: по збереженню нормативно-правових рівнів інсоляцій і природного освітлення розташованих поруч будинках при зміні габаритів житлового будинку п.10.4; - ДБН В.1.1.7-2016 «Пожежна безпека об`єктів будівництва»: по наявності евакуаційного виходу п.7.2.1; по лінійним розмірам евакуаційних виходів (дверей): висота не менше 2,0 м., ширина не менше 0,8 м. п.7.2.7; по висоті шляхів евакуації не менше ніж 2,0 м., ширині 1,0 м. п.7.3.6; - ДБН В.2.6-220:2017 «Покриття будівель і споруд»: по наявності утеплення покрівлі п.6.3.1; по довговічності покрівлі (30-100 років) п.7.1.3; по матеріалу основи під металеву покрівлю п.7.7.4; - СОУ ЖКГ 75.11-35077234.0015:2009 «Житлові будинки. Правила визначення фізичного зносу житлових будинків»: по доброму технічному стану лоджії п.5.4., таблиця 5.1; - ДБН В.1.1-12:2014 «Будівництво у сейсмічних районах України»: по виносу балкона, що не перевищує 1.5 м. п.7.4.5; по застосуванню легких оздоблювальних матеріалів п.7.4.9, 7.4.10; - ДСТУ Б А.3.1-23:2013 «Настанова щодо проведення робіт з улаштування ізоляційних, оздоблювальних, захисних покриттів стін, підлог і покрівель будівель і споруд (СНИП 3.04.01-87)» по виконанням опоряджувальним покриттям п.3.67, табл..15. Досліджувана лоджія в квартирі не відповідає вимогам нормативно-правових актів в галузі будівництва: - ДБН В.3.2-2-2009 «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт»: по розширенню існуючої лоджії п.8.14. V. Оцінка Суду. Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ст.331 ЦКУ, право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію. Водночас згідно із правилами ст.392 ЦКУ позов про визнання права власності може бути пред`явлено: - по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється чи не визнається іншою особою; - по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності. Отже, позов про визнання права власності на майно необхідний позивачеві тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи втрату належних правовстановчих документів на майно, зокрема коли інші особи чинять перешкоди власнику або незаконно вилучають майно в нього. Тож ураховуючи, що відповідно до ст.328 ЦКУ набуття права власності - певний юридичний склад, із яким закон пов`язує виникнення в особи права власності, суд під час застосування цієї норми повинен встановити, із яких саме передбачених законом підстав чи в який передбачений законом спосіб особа набула права власності на спірний об`єкт, і чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому ст.392 ЦКУ. Крім того, зі змісту ч.5 ст.11 ЦК України випливає, що цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Ні зазначеними нормами, ні нормою ст.331 ЦКУ не передбачено виникнення права власності на новостворений об`єкт нерухомості на підставі судового рішення. Судом не встановлено, а позивачем не доведено факту оспорення його права власності. Разом з тим, згідно вимог п.1.4.1 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затвердженими наказом Державного комітету з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 №76, переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих приміщень у будинках дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої ради. Цими ж правилами надається визначення таких понять, як «переобладнання» і «перепланування». Суд не повинен підміняти органи, які зобов`язані видавати дозволи на будівництво й узгоджувати забудови; визнання права власності в судовому порядку має залишатися винятковим способом захисту права. Тому судам необхідно з`ясовувати, чи звертався позивач до компетентних органів з питання узаконення перепланування, чи було відмовлено компетентними органами у вирішенні цього питання. Правовідносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-ІV від 01.07.2004. (далі - Закон №1952). Згідно пункту 1 частини 1 статті 2 Закону №1952 державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно пункту 2 частини 1 статті 2 Закону №1952 Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав. Згідно частини 1 статті 5 Закону №1952 у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Згідно статті 6 Закону №1952 організаційну систему державної реєстрації прав становлять: 1) Міністерство юстиції України та його територіальні органи; 2) суб`єкти державної реєстрації прав: виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації; акредитовані суб`єкти; 3) державні реєстратори прав на нерухоме майно. Частиною 1 статті 18 Закону №1952 визначено, що державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви. Згідно пункту 1 частини 3 статті 10 Закону №1952 державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації. Згідно пункту 2 частини 3 статті 10 Закону №1952 державний реєстратор перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. Згідно частини 1 статті 11 Закону №1952 державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Згідно частини 2 статті 18 Закону №1952 перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1127 затверджено Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. (далі - Порядок №1127). Згідно абзацу 2 пункту 12 Порядку №1127 під час розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор обов`язково використовує відомості з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек, які є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, а також відомості з інших інформаційних систем, доступ до яких передбачено законодавством, у тому числі відомості з Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру документів. Згідно пункту 45 Порядку №1127 для державної реєстрації права власності у зв`язку із зміною суб`єкта такого права в результаті реконструкції об`єкта нерухомого майна, у тому числі в результаті переведення об`єкта нерухомого майна із житлового у нежитловий або навпаки подаються: 1) документ, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна до його реконструкції (крім випадків, коли право власності на такий об`єкт вже зареєстровано в Державному реєстрі прав); 2) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; 3) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на реконструйований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність); 5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, реконструкція якого здійснювалась у результаті спільної діяльності). У разі зміни відомостей про об`єкт нерухомого майна, визначення часток у праві спільної власності чи їх зміни такі відомості вносяться до Державного реєстру прав відповідно до законодавства поза процедурою державної реєстрації прав. Документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, не вимагається у разі, коли реєстрація такого документа здійснювалася в Єдиному реєстрі документів. У такому разі державний реєстратор відповідно до наданих заявником у відповідній заяві відомостей про реєстраційний номер документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, обов`язково перевіряє наявність реєстрації такого документа в Єдиному реєстрі документів, відсутність суперечностей між заявленими правами та відомостями, що містяться в цьому Реєстрі. Судом встановлено, що позивач звернулась до державного реєстратора на нерухоме майно Виконавчого комітету Чорноморської міської ради із заявою про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Рішенням від 23.08.2019 за №4837506 державний реєстратор повідомив позивача про відмову у внесенні змін до запису Державного реєстру прав за №758813651108, оскільки заявником всупереч п.45 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не надано документ, який відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта (а.с.15), яке позивач не оскаржувала, а звернулась до суду з позовом про визнання права власності. Отже, позивачем [PERSON] не доведено факту оспорення її права власності на належне їй нерухоме майно чи не визнання іншою особою та не надано доказів втрати документу, який засвідчує її право власності. Разом з тим, звернення у відповідні органи щодо оформлення права власності на переобладнану квартиру та отримання відмови (рішення державного реєстратора від 23.08.2019 за №4837506) є підставою для оскарження відповідного рішення у встановленому законом порядку. Таким чином,\~суд доходить\~до висновку,\~що позивач\~обрала невірний\~спосіб захисту,\~тому в\~задоволенні позову про визнання права власності на квартиру слід відмовити. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог. З цих підстав,

Outcome: dismissed