Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-27 00:00:00

Моторне (транспортне) страхове бюро України (МТСБУ) 09.03.2017 року звернулося до суду із вказаним позовом, зазначаючи, що 05 липня 2012 року у м. Харцизьк на вул. Доргомижського з вини [PERSON], який у стані алкогольного спяніння керував автомобілем ВАЗ із державним номерним знаком АН7831НА, сталася дорожньо-транспортна пригода. У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди автомобілю Опель з номерними знаками 13335ЕК під керуванням [PERSON] було завдано механічних пошкоджень. Постановою Харцизького міського суду Донецької області від 03.10.2012 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 130 та ст. 124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на один рік. Станом на дату скоєння дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача не була застрахована за Полісом обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відповідач особисто завдану [PERSON] шкоду не відшкодовував. На підставі заяви [PERSON] позивач відшкодував останньому майнову шкоду в розмірі 12120,68 грн., з яких 11670,68 грн. підтверджена шкода по майну і 450,00 грн. витрати на проведення експертизи, що підтверджується платіжним дорученням № 4246 від 29.11.2013 року. Також позивач зазначає, що він у межах строку позовної давності звернувся до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з даним позовом до відповідача, однак ухвалою від 01 грудня 2016 року позовну заяву було повернуто позивачеві, як непідсудну даному суду. У звязку з цим позивач вважає, що строк звернення до суду ним було пропущено з поважних причин. Тому позивач, посилаючись на вимоги Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», просить поновити строк позовної давності для звернення з даним позовом, а також просить стягнути з відповідача витрати у сумі 12120,68 грн. основний борг, судовий збір у сумі 1600,00 грн. та витрати на правову допомогу у сумі 2000,00 грн. Позивач, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не зявився і уповноваженого представника не направив. Однак до суду надійшло клопотання представника позивача від 24.04.2017 року про розгляд справи за його відсутності, у якому зазначено, що він заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі і не заперечує проти винесення заочного рішення у даній справі. Відповідач [PERSON], останнє відоме місце реєстрації якого відповідно до ухвали Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 01.12.2016 року у справі № 227/3969/16-ц - [ADDRESS], до суду не зявився, про причини неявки суд не повідомив, будучи повідомленим у порядку ч.9 ст.74 ЦПК України про місце, дату і час розгляду справи, про що свідчить оголошення, оприлюднене в газеті «Урядовий курєр» №74 від 20 квітня 2017 року про його виклик до суду в дане судове засідання в якості відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи неявку у судове засідання без поважних причин належним чином повідомленого відповідача, від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, а також заяву представника позивача про можливість заочного розгляду справи, суд вбачає підстави для ухвалення у даній справі заочного рішення. У звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, на підставі ст.197 ч.2 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за їх відсутності без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, беручи до уваги підтримання позовних вимог позивачем, дослідивши письмові докази, вважає позовні вимоги частково доведеними і такими, що підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Судом встановлено, що 05.07.2012 року о 20-40 год. у м. Харцизьку по вул. Доргомижського [PERSON] керував автомобілем [NUMBER], перебуваючи у стані алкогольного спяніння, порушив вимоги Правил дорожнього руху України і вчинив зіткнення з автомобілем «Opel Record», д.н. 13335ЕК, у результаті чого вказані транспортні засоби отримали механічні пошкодження, а водій та пасажир зазнали тілесних ушкоджень. У звязку з цим постановою судді Харцизького міського суду Донецької області від 03.10.2012 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 130 та ст. 124 КУпАП, і накладено на нього адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на один рік. Пунктом 39.1 ст. 39 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961) встановлено, що Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об'єднанням страховиків, які здійснюють обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відповідно до пп. «а» п.41.1 ст.41 Закону № 1961 МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих, відшкодовує шкоду на умовах, визначених Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Відповідно до п. 35.1 ст. 35 Закону № 1961 для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. 24.12.2012 року [PERSON], потерпілий у ДТП, звернувся до позивача із заявою про відшкодування шкоди, заподіяної під час дорожньо-транспортної пригоди, як того вимагає ст. 35 та пп. «а» п.41.1 ст.41 Закону № 1961. Із вказаної заяви вбачається, що згідно полісу обовязкового страхування № 5040524 цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована. Цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON] застрахована не була. Відповідно до висновку автотоварознавчого дослідження спеціаліста №258/12-08, складеного 16.08.2012 року Центром незалежних експертиз, загальна вартість матеріальної шкоди, що спричинена власнику автомобіля «Opel Record», д.н. 13335ЕК, складає 15308,19 грн. Окрім того, у заяві [PERSON] від 24.12.2012 року зазначено про понесення ним витрат на залучення експерта у сумі 450,00 грн. Відповідно до п. 41.4 ст. 41 Закону № 1061 МТСБУ за рахунок коштів відповідного централізованого страхового резервного фонду здійснює оплату послуг осіб, залучених для встановлення причин, обставин подій, за якими може бути проведена регламентна виплата, та розміру заподіяної внаслідок них шкоди, а також банківських витрат МТСБУ при здійсненні регламентних виплат. На підставі наказу Моторного (транспортного) страхового бюро України від 11 листопада 2013 року № 4116 платіжним дорученням від 29 листопада 2013 року № 4246 [PERSON] було перераховане страхове відшкодування у сумі 12120,68 грн. Згідно з ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Відповідно до пп. 38.2.1 п. 38.2ст. 38 Закону № 1961 МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Оскільки із наданих до суду документів вбачається, що станом на час розгляду справи відповідач у добровільному порядку не відшкодував позивачеві суму виплаченого гр. [PERSON] страхового відшкодування, суд вважає позовні вимоги у цій частині повністю обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи клопотання позивача про поновлення строку позовної давності, судом враховано таке. Відповідно до ст. 256 ЦПК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша ст. 61 ЦК України). Частиною 5 ст. 267 ЦК України встановлено, що у разі визнання судом поважними причин пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до пункту 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Як випливає з рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Іліан проти Туреччини», правило встановлення обмежень доступу до суду у зв'язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, із копії постанови Харцизького міського суду Донецької області від 03.10.2012 року та із копії заяви [PERSON] від 24.12.2012 року, відповідач у справі [PERSON] проживав за адресою: [INFO]. Тобто позов до [PERSON] мав бути поданий до Харцизькому міському суду Донецької області. У звязку з цим, враховуючи розпорядження Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.09.2014 року № 2710/38-14 «Про визначення територіальної підсудності справ», відповідно до якого справи, підсудні Харцизькому міському суду Донецької області, мають розглядатися Добропільським міськрайонним судом Донецької області, позивач у межах строку позовної давності звернувся із даним позовом саме до Добропільського міськрайонного суду Донецької області. Однак, як вбачається із ухвали судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 01 грудня 2016 року, із відповіді Міністерства соціальної політики судом було встановлено, що станом на 15 листопада 2016 року в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб міститься інформація про фактичне місце проживання відповідача [PERSON] [ADDRESS]. У звязку з цим позовна заява була повернута позивачу як непідсудна Добропільському міськрайонному суду Донецької області. Згідно ч. 1 ст. 73 ЦПК України суд поновлює строк, встановлений законом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про поважність причин пропуску позивачем позовної давності для звернення до суду з даним позовом та наявність підстав для поновлення вказаного строку. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь витрат на правову допомогу у сумі 2000,00 грн., суд не вбачає правових підстав для їх задоволення зважаючи на таке. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: 2) витрати на правову допомогу; 3) витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; 4) витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; 5) витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; 6) витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. У тексті позовної заяви позивач жодним чином не обґрунтовує понесення ним витрат на правову допомогу. На підтвердження розміру вказаних витрат позивач надав до суду лише копію додаткової угоди № 140 до контракту про надання правової допомоги № 80 від 19.12.2012 року, укладеного між МТСБУ та ТзОВ «ВМ», та копію довіреності від 20.12.2016 року № 6/2-25/48, наданої МТСБУ [PERSON] без права передоручення. Жодних платіжних документів на підтвердження факту виплати винагороди ТзОВ «ВМ» або [PERSON] за виконання умов вказаної вище додаткової угоди до контракту у сумі 2000,00 грн. позивачем до суду надано не було. Згідно із ч. 1 та ч. 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року № 4191-VI розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Позивачем не надано до суду жодного розрахунку фактично витраченого ТзОВ «ВМ» або [PERSON] часу на надання правової допомоги у даній справі, а також детального розрахунку розміру компенсації витрат на правову допомогу. Тому суд вважає вимоги позивача у частині стягнення з відповідача витрат на правову допомогу не обґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі суд керувався положеннями ч. 1 ст. 88 ЦПК України, відповідно до якої, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судом встановлено, що жодну зі сторін у справі від сплати судового збору не звільнено, а тому судовий збір у даній справі, факт сплати якого позивачем підтверджено платіжними дорученнями № 203 від 16.12.2016 року та № 31 від 24.02.2017 року, має бути стягнуто з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial