Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-12 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог. Позивачка [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що в будинку, що належить їй на праві приватної власності і знаходиться по [ADDRESS] , значаться зареєстрованими та проживають її дочка [PERSON] , онука [PERSON] , а також колишній чоловік її (позивачки) дочки [PERSON] [PERSON] , відповідач по справі. Зазначає, що рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 12.04.2011р. розірвано шлюб між її дочкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] та саме з цього часу відповідач не є членом її сім`ї. Стверджує, що відповідач [PERSON] зловживає спритним напоями, систематично порушує правила суспільного проживання і вчиняє щодо неї (позивачки) та членів її сім`ї протиправні дії, що унеможливлює спільне проживання з ним в одному будинку. Вжиті заходи попередження та притягнення відповідача [PERSON] до адміністративної відповідальності не дали жодних позитивних результатів та такий продовжує вчиняти протиправні дії. Будучи в стані алкогольного сп`яніння, відповідач [PERSON] проявляє агресію та погрожує фізичною розправою, постійно вчиняє скандали, дебоші та застосовує насильство в сім`ї. З огляду на наведене, просить суд виселити відповідача [PERSON] з належного їй будинку за адресою: [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. ІІ. Позиція учасників справи, зміст показань свідків. Позивачка [PERSON] та її представник адвокат Гриньо М.І. в судовому засіданні вказали, що позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити. Представник позивачки адвокат Гриньо М.І. зазначив, що з часу розірвання шлюбу з [PERSON] відповідач [PERSON] не є її членом сім`ї, натомість своїми протиправними діями порушує правила співжиття, дебоширить, застосовує насильство в сім`ї, створює позивачці [PERSON] перешкоди в користуванні належним їй будинком, відмовляється добровільно звідти виселитися, внаслідок чого порушує право власності позивачки [PERSON] , яка хоче спокійно проживати у належному їй будинку. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог, пред`явлених позивачкою [PERSON] , з тих підстав, що обставини, викладені у позовній заяві, - не відповідають дійсності. Вважає, що відносини в сім`ї та його відносини з позивачкою [PERSON] погіршилися з часу одруження його дочки [PERSON] та появи у їхньому будинку зятя [PERSON] . Стверджує, що за час свого проживання у даному будинку він всім допомагав та виконував там різні роботи. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомила наступне: вона (свідок) перебувала з відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, який розірвано ще у 2011р.; відповідач [PERSON] зловживає спиртним, зокрема щоденно таке вживає; постійно говорить в повишеному тоні на межі з криком та ініціює сварки, поводить себе агресивно та неадекватно, бувало, що відповідач погрожував їй ножем; такий постійно вимагає грошові кошти на алкогольні напої, ніде не працює; у будинку по [ADDRESS] , який належить її (свідка) матері [PERSON] , відповідач ніколи нічого не робив, а вона (свідок) кожного разу наймала майстрів для виконання будь-яких робіт; в будинку на даний час ще й проживає її (свідка) внучка, якій виповнилося всього три місяці, а дитині потрібні тишина та спокійна атмосфера. Вважає, що подальше спільне проживання з відповідачем [PERSON] не є можливим. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомив наступне: він (свідок) проживає у належному позивачці [PERSON] будинку за вказаною адресою з 16.09.2019р.; відповідач [PERSON] вживає алкогольні напої кожного дня та постійно поводить себе неадекватно, скандалить зі всіма членами сім`ї; погрожує іншим то застосуванням насильства, то підпалом будинку, не впускає до будинку інших членів сім`ї, в тому числі і позивачку [PERSON] ; спільне проживання з ним є неможливим. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомила наступне: відповідач [PERSON] є її (свідка) батьком; такий постійно п`є горілку та виносить з дому продукти; такий курить у ліжку; він погрожує іншим членам сім`ї, в тому числі і їй (свідку), безпричинно чіпляється до її (свідка) чоловіка, а свого зятя; вимагає у всіх гроші, ніде не працює; за місцем проживання відповідач ініціює сварки та скандали, в тому числі з її (свідка) бабою позивачкою [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомив наступне: він (свідок) проживає по сусідству та знає відповідача [PERSON] з 2000р.; [PERSON] деколи «випиває», однак [PERSON] ніколи не жалілася йому (свідку) на відповідача; неодноразово бачив працівників поліції за місцем їх проживання, однак йому не відомо про факти притягнення відповідача до відповідальності за будь-які протиправні дії; на даний час він (свідок) не заходить в гості до відповідача, оскільки там є маленька дитина. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомила наступне: вона (свідок) проживає по сусідству та знає відповідача [PERSON] ; бачила як відповідач допомагав [PERSON] виховувати доньку та допомагав їй по господарству; неодноразово бачила працівників поліції у їхньому господарстві, однак з якого приводу такі туди прибували їй (свідку) невідомо; які на даний час відносини у їхній сім`ї їй (свідку) також невідомо. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Мостиського районного суду Львівської області від 09.09.2020р. прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] , поданого її представником - адвокатом Гриньо М.І. до [PERSON] про виселення. Розгляд справи ухвалено провести в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Мостиського районного суду Львівської області від 19.11.2020р. закрито підготовче провадження у даній цивільній справі. ІV. Обставини справи, встановлені судом, зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Заслухавши пояснення учасників справи, показання свідків та дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі Реєстраційного посвідчення, виданого 08.04.1998р. Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки Львівської обласної державної адміністрації Управління Житлово-комунального господарства. З даного посвідчення відомо, що даний будинок належить позивачці [PERSON] на праві особистої власності на підставі Акту передачі будинку від 20.12.1997р, складеного згідно розпорядження правління Львівської облспоживспілки від 10.12.1997р. за №207-А. Відповідач [PERSON] значиться зареєстрованим та проживає в житловому будинку [ADDRESS] з 10.02.2000 року і по даний час. Зазначені обставини підтверджується копією будинкової книги з відмітками про зареєстроване місце проживання та довідкою про осіб, зареєстрованих у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , виданою центром надання адміністративних послуг Мостиської міської ради Львівської області за №1225 від 23.06.2020р. Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 12.04.2011 року розірвано шлюб між [PERSON] , дочкою позивачки, та відповідачем [PERSON] . Матеріалами справи також підтверджено, що проживаючи у спірному будинку, який належить позивачці [PERSON] на праві власності, відповідач [PERSON] систематично порушує правила суспільного співжиття, створює неможливі умови для проживання позивачки та для інших членів її сім`ї, що підтверджується, зокрема вироком Мостиського районного суду Львівської області від 06 вересня 2021 року, згідно з яким [PERSON] 23.07.2020р. близько 22:10год., знаходячись за місцем свого проживання, що за адресою: [ADDRESS] , в приміщенні житлового будинку та перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, усвідомлюючи характер своїх протиправних дій, безпричинно умисно вчинив домашнє насильство відносно своєї тещі [PERSON] , що проявилось у безпричинному конфлікті, під час якого словесно ображав її нецензурними словами, погрожував фізичною розправою, тобто вчинив відносно [PERSON] дії психологічного характеру, що призвели до її психологічних страждань. Він же, [PERSON] , продовжуючи свої систематичні дії 30.07.2020р. близько 20:35 год., 15.08.2020р. близько 16:30год., 09.09.2020р. близько 14:00год., знаходячись за місцем свого проживання в приміщенні житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] та перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, усвідомлюючи характер своїх протиправних дій, за які будучи особою раніше неодноразово притягнутою, згідно постанов Мостиського районного суду Львівської області від 03.08.2020р. та від 15.09.2020р. до адміністративної відповідальності за ст.173-2 КУпАП, повторно, безпричинно, умисно вчинив домашнє насильство відносно своєї тещі [PERSON] , яке полягало у безпричинному конфлікті, під час якого словесно ображав її нецензурними словами, погрожував фізичною розправою, тобто вчинив відносно [PERSON] дії психологічного характеру, що призвели до її психологічних страждань. За такі умисні систематичні вчинення психологічного насильства [PERSON] зазначеним вироком суду визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України. Постановою судді Мостиського районного суду Львівської області від 18.08.2021р. [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП (за вчинення повторно протягом року за місцем свого проживання в [ADDRESS] домашнього насильства відносно дочки [PERSON] , під час якого такий виражався в її адресу нецензурною лайкою, словесно погрожував фізичною розправою, тобто вчинив відносно неї дії психологічного характеру, які могли завдати шкоди її психічному здоров`ю). В матеріалах справи наявні численні звернення позивачки [PERSON] , так і її дочки [PERSON] до Мостиського ВП ГУ НП у Львівській області щодо неправомірної поведінки відповідача [PERSON] відносно них з проханням вжити заходів до відповідача, який порушує правила співжиття. Зазначені протиправні дії відповідач [PERSON] вчиняв за місцем свого проживання за адресою: [ADDRESS] . Сторони по справі [PERSON] та [PERSON] не пов`язані спільним побутом і не мають взаємних прав та обов`язків, між ними існують неприязні стосунки, відповідач [PERSON] систематично порушує правила суспільного співжиття, створює неможливі умови для проживання інших разом з ним в одному будинку. V. Застосовані норми права та судова практика. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч.3 ст.13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Відповідно до ч. 4 ст.9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Частинами 1, 2 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до частини другої ст.406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії»(Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI (витяги). У рішенні від 03 вересня 2020 року у справі «Левчук проти України» ЄСПЛ зазначено про те, що там, де особа достовірно стверджує про те, що вона зазнавала неодноразових актів домашнього насильства, якими б незначними поодинокі випадки не були, національні органи влади повинні оцінити ситуацію у всіх аспектах, включно з ризиком повторення подібних інцидентів. Серед іншого, ця оцінка повинна належним чином брати до уваги особливу вразливість жертв, які часто емоційно, фінансово чи іншим чином залежать від своїх кривдників, а також психологічний вплив можливого повторного знущання, залякування та насильства на їхнє повсякденне життя. Якщо встановлено, що на конкретну особу націлені систематичні дії, і за ними ймовірно йтимуть подальші випадки насильства, окрім реагування на конкретні випадки, органам влади може бути запропоновано вжити відповідних заходів загального характеру для боротьби з основною проблемою та запобігання жорстокому поводженню в майбутньому. Позивач у нашій справі представила достовірні твердження про те, що протягом тривалого періоду часу вона зазнавала фізичного насильства, залякування та погроз з боку сина, через неправомірність дій щодо знущання, у зв`язку з чим вона була позбавлена можливості користування квартирою. Ці події вплинули на стабільність її фізичного та психологічного стану, і тому вони стосуються сфери приватного життя за змістом статті 8 Конвенції (справа «Хайдуова», пункт 49; «Єремія проти Республіки Молдова» № 3564/11, пункт 73, від 28 травня 2013 року; та «Б. проти Молдови», пункт 71). Ці події схожим чином вплинули на право [PERSON] на користування помешканням без насильства, яке також захищене статтею 8 (рішення у справі «Калуча проти Угорщини», № 57693/10, пункт 59, від 24 квітня 2012 року). Головним завданням для суду є визначення того, чи досягнуто цим рішенням справедливий баланс між протилежними інтересами, про які йдеться (пункт 83 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України»). У пунктах 84, 85, 86 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України» вказано про те, що втручання національних органів влади в особисті права, передбачені статтею 8, може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). У контексті статті 2 Суд зазначив, що у справах про домашнє насильство права кривдників не можуть переважати права жертв, зокрема на фізичну та психологічну недоторканість (рішення ЄСПЛ у справах «Опуз» та «Талпіс»). Стаття 116 ЖК УРСР є ефективним засобам захисту прав позивача, у цій справі, з погляду на положення Конвенції, суди, з огляду на те, що особа періодично піддавалася фізичному і психологічному насиллю, а вжиті заходи офіційного застереження не призвели до припинення такого насилля, що підтверджується копією вироку, за яким дійшли правильного висновку для задоволення позову та наявності ризику в майбутньому (насильства) якщо сторони продовжуватимуть проживати під одним дахом. У спірних правовідносинах права позивачки, як власниці спірного житла, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном та таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло повинно здійснюватися з дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар (принцип пропорційності). Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. VІ. Висновки суду. Відповідач [PERSON] проживав у спірному будинку в якості члена сім`ї (чоловік [PERSON] - дочки позивачки [PERSON] ) і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Позивачка [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] і як власник будинку надавала право відповідачу [PERSON] користуватись ним. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідач [PERSON] після припинення подружніх відносин з [PERSON] припинив бути членом сім`ї [PERSON] (дочки позивачки [PERSON] ), відповідач не пов`язаний спільним побутом із позивачкою [PERSON] , останній систематично порушує правила суспільного співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ним в одному будинку. Відтак, позивачка [PERSON] як власник будинку не дає згоди на проживання відповідача [PERSON] у ньому, оскільки систематичним порушенням правил соціального співжиття такий робить неможливим для інших проживання із ним в одному будинку, відповідач чинить позиваці перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їй майном. З огляду на наведене, право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 15.05.2017р. в справі № 734/387/15-ц, у постанові від 23.10.2019р. в справі №766/12748/16-ц, у постанові від 21.12.2020р. в справі №441/1314/18. За таких обставин та доказів, враховуючи інтереси власника житла, принцип розумності і справедливості, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на чинному законодавстві та підлягають до задоволення. VІІ. Розподіл судових витрат. Судом встановлено, що позивачкою [PERSON] при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 840 грн. 80 коп. За змістом ч.2 ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладається у разі задоволення позову на відповідача. На підставі ст.ст. 133, 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», з відповідача [PERSON] слід стягнути в користь позивачки [PERSON] сплачений нею судовий збір.

Outcome: approved