Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-11 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача і заперечення відповідача 29 липня 2020 року за вх. № 4421 позивач [PERSON] ( в подальшому позивач) звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] ( надалі відповідач) про стягнення боргу за договором позики. В обгрунтування своїх вимог зазначає, що 28 грудня 2016 року між ним та відповідачем був укладений договір позики відповідно до якого, він позичив [PERSON] 20 000 дол. США, які останній зобов`язався повернути по вимозі. Посилаючись на невиконання відповідачем своїх зобов`язань, просив суд постановити рішення, яким стягнути із [PERSON] 20000 дол. США, що за курсом Національного банку України становить 557 540 грн. та сплачений судовий збір в розмірі 5575 грн. 40 коп. Відповідач [PERSON] у встановлений законом строк відзиву на позовну заяву не надав, доказів на спростування доводів позивача в судове засідання не представив. ІІ. Заяви і клопотання. Від позивача на адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності. (а.с.64 ) ІІІ. Інші процесуальні дії у справі. 1. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.08.2020 розгляд даної справи було визначено судді Коваленку К.В. 2. Згідно ухвали про відкриття провадження по справі від 04 вересня 2020 року справу було призначено до підготовчого розгляду на 26.10.2020 року. 3. 26.10.2020 сторони в судове засідання не з`явилися, а тому, підготовче судове засідання було відкладено на 04 грудня 2020 року. 4. 04.12.2020 в судове засідання не з`явився відповідач [PERSON] . Поштове повідомлення про дату розгляду справи до суду не надійшло. Розгляд справи перенесено на 09.02.2021. 5. 25.03.2021 в судове засідання на розгляд справи не з`явився відповідач [PERSON] . Про день та час розгляду справи належним чином повідомлений. Розгляд справи перенесено на 25.05.2021 на 11 год.30 хв. 6. Згідно рішення ВРП від 12.05.2021 суддю [PERSON] тимчасово відсторонено від здійснення правосуддя. 7. Відповідно до розпорядження керівника апарату суду за № 583 від 07.07.2021 проведено повторний авторозподіл справи та визначено суддю Червонописького В.С.( а.с.58) 8. 12.07.2021 постановлено ухвалу про прийняття справи до свого провадження та відкриття провадження у справі. Вирішено проводити розгляд справи у порядку загального позовного провадження. Справу призначено на 26.08.2021 на 10 год.15 хв. ( а.с. 60) 9. 26.08.2021 в зв`язку з неявкою в судове засідання відповідача, справу було відкладено 13 год.12.10.2021. 10. Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання (стаття 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК), в судове засідання не з`явився без поважних причин, а представник позивача не заперечував проти проведення заочного розгляду справи, Судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам статей 280-281 ЦПК. 7. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. IV. Фактичні обставини встановлені судом, та зміст спірних правовідносин 28 грудня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики відповідно до якого, позивач передав відповідачеві 20000 доларів США, що на той час, згідно курсу Національного Банку України складало 557 540 грн. Про отримання вказаних коштів, [PERSON] власноруч написав розписку, яка долучена до матеріалів справи ( а.с.13) Згідно умов договору позики позичальник зобов`язався повернути таку ж суму грошових коштів за першою вимогою. 17 червня 2020 року [PERSON] звернувся з вимогою до [PERSON] про повернення боргу ( а.с.14) Відповідно до вимог закону, позика має бути повернута протягом 30 днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це. Проте, відповідач борг не повернув, в зв`язку з чим, позивач і звернувся з позовом до суду за захистом своїх прав та просить стягнути із відповідача 20000 дол. США, що за курсом Національного банку становить 557 540 грн. основного боргу та 5 575 грн.40 коп. сплачений судовий збір. Станом на 24 липня 2020 року офіційний курс гривні щодо долара США становить 27.8779 грн., тобто сума заборгованості складає 557 540 грн. VІ. Норми права, які застосував суд Згідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено перелік основних способів захисту цивільних прав і інтересів, серед яких припинення правовідношення та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові ) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Як передбачено ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем грошової суми або визначеної кількості речей. В силу положень ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Разом з тим, статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. В той же час, ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України). Так, Верховний Суд у постанові від 25 липня 2018 року по справі № 308/3824/16-ц зазначив, що «тлумачення абзацу першого частини першої статті 1046, абзацу першого частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац перший частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац перший частини першої статті 1049 ЦК України).» Велика Палати Верховного Суду у пунктах 47, 55 постанови від 04 липня 2018 року у справі № 14-134цс18 вказувала, що «правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, але не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. Уразі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.» У постанові Верховного Суду від 05 липня 2018 року по справі № 761/1617/15-ц, касаційний суд наголосив на тому, що «встановивши, що відповідач доказів повернення коштів, отриманих у позивача у борг, у строки, визначені договором позики, не надав, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, ураховуючи умови договору та положення статті 533 ЦК України, зробив обґрунтований висновок про стягнення суми боргу відповідно до умов договору та положень цієї норми, визначену за курсом долара СІНА станом на день ухвалення судового рішення, як зазначено у позовних вимогах.» Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц звернула увагу на те, що «суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Так, у даній справі, зобов`язання виражене у валюті - доларах США, а грошовий еквівалент, тобто сума коштів у національній валюті України, не визначалася. Вказаним договором не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, тому правових підстав для перерахунку у гривні зазначеного боргу в розмірі 20 000 доларів США за офіційним курсом НБУ не вбачається. Отже, з огляду на вищевказане, стягнення боргу в іноземній валюті не суперечить вимогам діючого законодавства. Таким чином, з огляду на наведені вище обставини, за принципом верховенства права, закріпленого у нормах чинного законодавства України, у тому числі щодо судового захисту цивільного права та інтересу, справедливості, добросовісності та розумності, суд вважає позовні вимоги законними, обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. З 1 липня 2020 встановлений прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розмірі 2118 грн., згідно з абзацом 4 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік». Відповідно до ч.2 ст.4 Закону, за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою, справляється судовий збір в розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи ту обставину, що позивачем [PERSON] згідно квитанції № 108 від 25.08.2020 року сплачено судовий збір в розмірі 5575 грн.40 коп. за подання позовної заяви , то суд вважає за необхідне стягнути дані кошти із відповідача на користь позивача за розгляд справи в суді.

Outcome: approved