Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-23 00:00:00

І. Короткий виклад обставин справи Представник позивачки [PERSON] , адвокат Климишин І.П., звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу за договорами позики у формі розписки, посилаючись на те, що 04.06.2019 року відповідач [PERSON] , отримав у позивачки [PERSON] , в борг 19 000 доларів США про що власноручно написав розписку. Стверджує, що згідно п.2.3 договору позики, повернення отриманих сум здійснюється позичальником частинами не менше (можна більшими частинами на розсуд та можливості позичальника), ніж по 100 доларів США еквівалентною сумою в гривнях по комерційному курсу долара США на день перерахунку на картку позикодавця щомісяця, протягом періоду, необхідного для повного погашення боргу, починаючи з листопада 2019 року. Вказує, що згідно п.7.2 договору при порушенні позичальником [PERSON] , графіку повернення чергової частини суми позики понад три місяці позикодавець вправі вимагати дострокового повернення всієї неповерненої суми позики. Зазначає, що кошти відповідач [PERSON] , не повернув та ухиляється від вирішення питання повернення боргу, тому просить суд стягнути в користь позивачки [PERSON] , з відповідача [PERSON] , суму боргу в розмірі 19 000 доларів США. ІІ. Позиція учасників справи Позивачка [PERSON] , в судове засідання не з`явилась, однак в матеріалах справи міститься Ордер серії ВС №1018465, згідно якого її інтереси представлятиме адвокат Климишин І.П.. Представник позивачки [PERSON] , адвокат Климишин І.П. в судовому засіданні підтримав вимоги своєї довірительки. Просив суд стягнути з відповідача [PERSON] в її, довірительки [PERSON] користь суму боргу згідно розписки від 04.06.2019 року в розмірі 19 000 доларів США, а також понесені витрати по справі, що включають судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу. Відповідач [PERSON] , в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлявся про час та місце слухання справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. На попередніх судових засідання відповідач [PERSON] , зазначав, що заперечує проти позову, однак свої заперечення належними та допустимими доказами не підтвердив. Заслухавши думку представника позивачки [PERSON] , та дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. ІІІ. Процесуальні дії у справі Судом на підставі заяви (вхід.01-04/22) направлено запит до відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України у Львівській області, для визначення зареєстрованого місця проживання відповідача [PERSON] .. 22.04.2020 року на запит суду надано відповідь Відділом адресно-довідкової роботи ГУДМС України у Львівській області з якої вбачається, що відповідач [PERSON] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 22.04.2020 року постановлено ухвалу про прийняття цивільної справи до провадження судді та проведення розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 29.07.2020 року закрито підготовче провадження по даній справі та таку призначено до судового розгляду. ІV. Встановлені судом фактичні обставини справи 04.06.2019 року між позивачкою [PERSON] , та відповідачем [PERSON] , був укладений договір позики, відповідно до якого останній отримав від позивачки грошові кошти. На підтвердження укладення зазначеного договору позики відповідачем [PERSON] , було складено розписку від 04 червня 2019 року, в якій останній вказав, що отримав від [PERSON] , у позику готівкові кошти в розмірі 19 000 доларів США. Вищевказана боргова розписка містить у собі інформацію щодо отримання позичальником коштів в борг та зобов`язання щодо повернення боргу у визначений строк. Як вбачається із п.2.3 вказаного Договору позики, повернення отриманих сум здійснюється позичальником частинами не менше (можна більшими частинами на розсуд та можливості позичальника), ніж по 100 доларів США еквівалентною сумою в гривнях по комерційному курсу долара США на день перерахунку на картку позикодавця щомісяця, протягом періоду, необхідного для повного погашення боргу, починаючи з листопада 2019 року. Відповідно до п.7.2 договору при порушенні позичальником графіка повернення чергової частини суми позики понад три місяці позикодавець вправі вимагати дострокового повернення всієї неповерненої суми позики. Станом на день звернення з позовом відповідач [PERSON] не повернув [PERSON] позивачці передані в позику грошові кошти в розмірі 19 000 доларів США, у зв`язку з чим така змушена звернутись до суду із даним позовом. V. Застосоване судом законодавство та висновки суду Відповідно до положень ст.1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з цим принципом норми цивільного законодавства не передбачають такого способу захисту як визнання дійне законними. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ч.ч. 1-4 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Положеннями статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Статтею 6 ЦК встановлено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч.2 ст.16 ЦК України. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Вказане підтверджується правовою позицією Верховного Суду України, викладеної в постановах від 08 червня 2016 року (справа №1103цс), від 12 квітня 2017 року (справа №442/8157/15-ц). Аналогічний правовий висновок міститься і в постанові Верховною Суду України від 18 вересня 2013 року (№6-63цс13) та в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року (№6-50цс16). Зокрема, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу №6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, як вбачається з правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи №6-79цс14, відповідно до норм ст.ст.1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. Відповідно до вимог частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. У відповідності до ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Досліджуючи боргову розписку від 04.06.2019 року, яка міститься в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що дана розписка є підтвердженням існування між сторонами договірних зобов`язань та є доказом факту передачі грошових сум позичальнику. Відповідач [PERSON] , не оспорював факту власноручного написання розписки від 04.06.2019 року. В матеріалах справи відсутні докази того, що договір позики, який укладений між сторонами є не чинним, його не дійсність не спростована, а тому зобов`язання за даними правочином підлягають до виконання. Також судом прийшов до переконання, що договір не було укладено внаслідок чи: обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або укладення ним договору позики під впливом тяжкої обставини. Стороною позивача доведено факт укладення договору позики, факт отримання відповідачем [PERSON] , коштів та порушення останнім зобов`язання щодо їх повернення, а відповідач [PERSON] , в свою чергу на надав до суду належних та допустимих доказів, які б спростував обставини, викладені у позовній заяві, зокрема, покази свідків, письмові розписки про повернення боргу повністю або частково, тощо. Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, як письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ч.1 ст.77, ч.2 ст.78, ст.79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Важливість етапу дослідження доказів для оцінки доказів полягає в тому, що забезпечується формування внутрішнього переконання суддів одразу з моменту надходження справи до суду і прийняття доказів, на етапі дослідження доказів, у процесі детального аналізу кожного з них у суду є можливість оцінити докази у своїй сукупності та порівняти їх, оскільки належна оцінка судом наявних у справі доказів є однією з гарантій права особи на справедливий судовий розгляд, зокрема в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ст.6) роль мотивувального судового рішення полягає в тому, що судом були досліджені всі надані докази і аргументи сторін. Таким чином, надання доказів, які мають бути належними, допустимими та достовірними з метою підтвердження своїх вимог та заперечень є процесуальним обов`язком сторін у справі. Згідно з п.14 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року №14, у разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Офіційний курс гривні щодо іноземної валюти долар США станом на 24 листопада 2020 року (день ухвалення рішення) становить за 1дол. США - 28,3694 грн. Отже, стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] підлягає сума основного боргу за договором позики у формі розписки від 04 червня 2019 року у розмірі 19 000 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 24 листопада 2020 року становить 539 018 грн. 60 коп. 04 липня 2018 року Велика Палата Верховного Суду в рамках справи № 761/12665/14-ц, провадження № 14-134цс18 (ЄДРСРУ № 75296546) погодилась з висновком колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду про необхідність відступити від правової позиції Верховного Суду України щодо застосування пункту 8 частини першої статті 49 Закону № 606-XIV у подібних правовідносинах, викладеного в постанові від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1445цс17. В контексті вище зазначеного рішення Велика Палата Верховного Суду зазначає, що у разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування стягувачеві суми у національній валюті України чи іншій валюті, аніж валюта, зазначена у резолютивній частині судового рішення, не вважається належним виконанням судового рішення. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі вищенаведеного, врахувавши те, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт отримання відповідачем [PERSON] позики від позивачки в сумі 19 000 доларів США, відповідач пропустив строк виконання зобов`язання, оскільки в позикодавця [PERSON] , наявний борговий документ-розписка про отримання позичальником [PERSON] , грошових коштів, що свідчить про існування невиконаного зобов`язання, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] , до відповідача [PERSON] , слід задовольнити в повному обсязі, з наведених вище мотивів та підстав. VІ. Судові витрати Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до позовної заяви позивачка [PERSON] просила суд стягнути з відповідача [PERSON] , судові витрати, пов`язані із сплатою судового збору на суму 4670 гривень. Враховуючи те, що позовні вимоги позивачки [PERSON] , були задоволені повністю, тому з відповідача [PERSON] , підлягає стягненню на користь позивачки витрати пов`язані зі сплатою судового збору на зазначену вище суму. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, також витрати на професійну правничу допомогу (ст.133 ЦПК України). Частиною 1 статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачає, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту , порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги, при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини, гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинен бути наданий договір про надання правової допомоги і документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанцією до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). З умов Договору про надання правничої допомоги від 22 лютого 2019 року вбачається, що представником позивачки [PERSON] , був адвокат Климишин І.П.. У п.47 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року зазначено, що розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п.47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів, тощо). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. З матеріалів справи вбачається, що позивачкою [PERSON] , дійсно були понесені витрати на правничу допомогу, що підтверджується матеріалами справи, та їх загальний розмір становить 5550 грн., а тому враховуючи наведене такі підлягають стягненню з відповідача [PERSON] , саме на користь позивачки [PERSON] .

Outcome: approved