Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

Із вказаним позовом звернулась [PERSON], в якому посилалась на те, що постановою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області по адміністративній справі № 2-а-4944/11 від 11 травня 2011 року визнано неправомірною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в м. Костянтинівка Донецької області щодо невиплати у відношенні [PERSON] як дитині війни, відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», підвищення до пенсії у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком у період з 1 січня 2011 року та зобовязано Управління Пенсійного фонду України в м. Костянтинівка Донецької області нарахувати та виплатити на користь [PERSON] як дитини війни, підвищення до пенсії у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком за період з 1 січня 2011 року. Проте до цього часу зазначена постанова відповідачем не виконана. Тому позивач просить відшкодувати шкоду, завдану внаслідок невиконання вказаного рішення суду, а саме стягнути індексацію нараховану на заборгованість з невиплати вказаного підвищення за період з 01.01.2010 року по 31.08.2011 року в розмірі 7806,00 грн., упущену вигоду у вигляді 20 % за правилами банківського депозиту на 01.09.2017 року в загальному розмірі 29276,00 грн., шкоду завдану в результаті обману в сумі 58552,00 грн., неустойку в розмірі прямих збитків в сумі 87728,00 грн., шкоду в результаті психічного тиску в сумі 29276,00 грн., а також моральну шкоду внаслідок порушення її прав та інтересів, спричинених честі та гідності, порушення фізичної і психічної рівноваги та душевного спокою, яку вона оцінює в розмірі 11700,00 грн. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позові, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Представники відповідачів, Костянтинівського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області та Державної казначейської служби України, в судове засідання не зявились, причини неявки не повідомили, про час та місце розгляду справи відповідачі повідомлялися належним чином в порядку, передбаченому ч. 5 ст. 74 ЦПК України шляхом направлення рекомендованої кореспонденції за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. Враховуючи те, що представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи в порядку, передбаченому ст. ст. 224, 225 ЦПК України, а належно повідомлені відповідачі у судове засідання не зявились, суд на місці ухвалив провести заочний судовий розгляд на підставі тих доказів, що містяться у справі. Зясувавши обставини справи, дослідивши докази, подані на їх підтвердження, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач у справі [PERSON], [INFO], уродженка міста Костянтинівка Донецької області,є пенсіонером за віком, інвалідом ІІ групи, що підтверджується доданими до позову копіями паспорту, пенсійного посвідчення та довідки до акту огляду МСЕК. Постановою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області по адміністративній справі № 2-а-4944/11 від 11 травня 2011 року визнано неправомірною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в м. Костянтинівка Донецької області щодо невиплати у відношенні [PERSON] як дитині війни, відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», підвищення до пенсії у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком у період з 1 січня 2011 року та зобовязано Управління Пенсійного фонду України в м. Костянтинівка Донецької області нарахувати та виплатити на користь [PERSON] як дитини війни, підвищення до пенсії у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком за період з 1 січня 2011 року. Постанова суду набула законної сили 11 травня 2011 року. 02 червня 2017 року позивач звернулась до Костянтинівського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області з приводу невиконання вищезазначеного рішення, що підтверджується копією звернення, доданої до позовної заяви. 10 серпня 2017 року позивачем отримано відповідь Костянтинівського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 27.06.2017 року за № 14555/03/09-17, якою її повідомлено, що на виконання вищезазначеного рішення за період з 01.01.2010 року по 31.08.2011 року їй нараховано на плановий період вересня 2011 року надбавку до пенсії у розмірі 3378,00 грн. Також повідомлено, що ст.7 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» передбачає, що фінансування витрат, повязаних з реалізацією цього Закону здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету. Згідно Закону України від 14 червня 2011 року № 3491-1У «Про внесення змін до закону України «Про державний бюджет України на 2011 рік» та постанови Кабінету міністрів України від 06.07.2011 року № 745 «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету» припинено виплати доплати за рішенням суду як дитині війни. Тому доплата за період з 01.01.2010 року по 31.08.2011 рік може бути виплачена у разі надходження коштів з державного бюджету України. Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» у статті 17 встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У рішенні по справі «Суханов та Ільченко проти України» Європейського Суду з прав людини зазначає, що стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату в якості права на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам. Також Європейський суд з прав людини неодноразово вказував на те, що державні органи не можуть посилатися на відсутність коштів як на підставу невиконання зобов'язань, вказана позиція була висловлена також в рішенні Європейського Суду у справі «Сук проти України». Крім того, у справі «Лізанець проти України» (Lizanets v. Ukraine), заява № 6725/03, п.п. 43, 44), Європейський суд з прав людини звернув увагу на надмірну тривалість невиконання остаточного рішення щодо виплати заявнику матеріальної та моральної компенсації за рахунок держави, що є порушенням п. 1 статті 6 Конвенції, та нагадав, що недоречно вимагати від особи, на користь якої прийнято рішення у справі, відповідачем в якій є держава, пізніше ініціювати виконавче провадження для того, щоб отримати компенсацію. Враховуючи те, що позивачу на підставі постанови Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області по адміністративній справі № 2-а-4944/11 від 11 травня 2011 року Костянтинівським обєднаним управлінням Пенсійного фонду України Донецької області було нараховано підвищення до пенсії за період з 01.01.2010 року по 31.08.2011 року в загальному розмірі 3378,00 грн., але фактично не сплачено з посиланням на відсутність коштів в бюджеті, та, разом з цим, відсутність коштів в бюджеті відповідно до вищенаведених рішень ЄСПЛ не є підставою для такої невиплати, суд вважає, що такі дії відповідачів є протиправними. Відповідно до ч.1 ст.1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Частиною 1 статті 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Разом з тим, відповідно до ч. 2 вказаної статті, збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). В постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 травня 2016 р. у справі N 6-237цс16 була висловлена правова позиція, згідно якої, поняття «збитки» передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено. Збитки позивача полягають не в його реальних втратах, яких він зазнав або зазнає, а в тих доходах, які позивач недоотримав або недоотримає внаслідок порушення його цивільного права. Разом з тим, Судова палата у господарських справах Верховного Суду України в своїй постанові від 09 грудня 2014 року у справі № 3-188гс14, зазначила, що згідно зі ст. 22 ЦК України та ст. 224 ГК України покладення на особу обовязку відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди можливе тільки за умови реальної можливості одержання доходу особою, яка вважає, що їй завдано шкоди. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проте позивачем не доведено реальну можливість одержання упущеної вигоди, зокрема, не надано договори, квитанції на підтвердження вказаної очікуваної вигоди тощо. Отже, в частині позовних вимог щодо відшкодування збитків в загальному розмірі 29276,00 грн. слід відмовити, оскільки вони є необґрунтованими. Відповідно до ч.1 ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Згідно ч. 1 ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Аналізуючи практику застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві, Верховний суд України в своєму листі від 01.07.2014 р. вказав на те, що відшкодування шкоди це відповідальність, а не боргове (грошове) зобовязання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Отже, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності (лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 січня 2013 р. № 10-74/0/4-13). Таким чином, дія ч. 2 ст. 625 ЦК не поширюється на правовідносини, що виникають у звязку із завданням шкоди. Враховуючи вищенаведене, у задоволенні позовних вимог щодо стягнення неустойки в розмірі 87728,00 грн. слід відмовити. Необґрунтованим залишилось посилання позивача щодо застосування до спірних правовідносин статей 230, 231, 1208 ЦК України. Згідно ч.ч.1, 2 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов'язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Статтею 1208 ч.ч. 1, 2 ЦК України передбачено, що за заявою потерпілого у разі підвищення вартості життя розмір відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, підлягає індексації на підставі рішення суду. За заявою потерпілого у разі збільшення розміру мінімальної заробітної плати розмір відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, підлягає відповідному збільшенню на підставі рішення суду. Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, Проте, в порушення статтей 59, 60 ЦПК України позивачем не доведені обставини справи, за яких можливе відшкодування шкоди, завданої в результаті оману в сумі 58552,00 грн., шкоди завданої психічним тиском в сумі 29276,00 грн., індексації недоотриманих коштів за період з 01.01.2010 року по 31.08.2011 року в загальному розмірі 7806,00 грн., а отже в цій частині позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Враховуючи характер правопорушення, глибину душевних страждань позивача, ступень вини відповідача, а також вимоги розумності і справедливості, зважаючи на те, що позивач є людиною похилого віку, пенсіонером та інвалідом ІІ групи, а тривале невиконання рішення суду з виплати належних їй коштів завжди викликає моральні страждання, втрату нормальних життєвих зв'язків і вимагає від неї додаткові зусилля для організації свого життя, судом визначається розмір грошового відшкодування моральної шкоди в сумі 1000 грн. Підсумовуючи вищенаведене, суд дійшов до висновку про необхідність позовні вимоги [PERSON] до Костянтинівського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконним діями органу державної влади задовольнити частково та стягнути з Державного бюджету України на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 1 000 гривень, а в іншій частині позовних вимог слід відмовити. Судові витрати віднести за рахунок держави, оскільки позивача, як інваліда ІІ групи, на підставі п.9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору, а відповідач звільнений від його сплати на підставі п. 18 ч. 1 ст. 5 вказаного Закону.

Outcome: partial