Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-10 00:00:00

І. Суть спору Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] та її неповнолітніх дітей: [PERSON] і [PERSON] , про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. В обґрунтування зазначеного позову покликається на те, що вона являється власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Стверджує, що окрім неї в даній квартирі зареєстровані, проте з червня місяця 2018 року не проживають колишня невістка [PERSON] з дітьми - [PERSON] , 2011р.н. і [PERSON] , 2013р.н. Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 22.10.2018 року шлюб між її, позивачки сином [PERSON] і відповідачкою розірвано. Вказану квартиру відповідачка разом з дітьми покинула добровільно, забравши усі свої речі. Покликається на те, що через формальну прописку відповідачки та її дітей в квартирі, вона змушена нести додаткові витрати по оплаті комунальних послуг, також не в змозі через наведені обставини оформити субсидію. Стверджує, що факт не проживання відповідачки з дітьми в належній їй на праві власності квартирі підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов проживання від 24.05.2019 року. ІІ. Позиція учасників справи Позивачка [PERSON] , в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила суд її позов задоволити. Відповідачка [PERSON] , в судовому засіданні позов визнала в повному обсязі. Представник третьої особи, - Мостиської РДА як органу опіки та піклування, - Онохова О.В., в судовому засіданні не заперечила щодо задоволення заявлених позивачкою [PERSON] позовних вимог, зазначивши, що права неповнолітніх відповідачів не будуть порушені, оскільки такі будуть проживати з матір`ю, яка створює для дітей повністю належні умови для проживання. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 02.09.2019 року було постановлено проводити розгляд справи у порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 16.10.2019 року було постановлено закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду. ІV. Обставини справи, встановлені судом. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] , позивачці по справі, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25.10.2018 року. Встановлено, що син позивачки [PERSON] - [PERSON] та відповідачка [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, однак рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 22.10.2018 року шлюб між вказаними особами було розірвано. Із акту обстеження матеріально побутових умов проживання [PERSON] від 24.05.2019 року, відомо, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані троє осіб, зокрема відповідачка по справі та її малолітні діти, однак такі з червня місяця 2018 року в даній квартирі не проживають. Відповідно до довідки відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України у Львівській області, [PERSON] , 1992р.н. та її малолітні діти [PERSON] , 2011р.н. і [PERSON] , 2013р.н., зареєстровані за адресою: квартира [ADDRESS] . Водночас відповідачка разом з дітьми зареєстрованим/знятим з реєстрації за вказаною вище адресою, не значиться. V. Застосоване судом національне та міжнародне законодавство. У відповідності до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Виходячи зі змісту положень ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого майнового або немайнового права та інтересу в спосіб, передбачений цією нормою Закону, або у спосіб передбачений договором чи законом. Як слідує зі ст.316 ЦК України, право власності являє собою право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом ст.ст.317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, яким він розпоряджається на власний розсуд. Стаття 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених законом та у встановленому законом порядку. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння (ст.391 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 402, частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до частини першої статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і при домової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Стаття 3 Сімейного кодексу України визначає сім`ю як спільне проживання осіб, які пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має часткову дієздатність, яка обмежується лише правом самостійно вчиняти дрібні побутові правочини та здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної та творчої діяльності (стаття 31 ЦК України). Обмеження дієздатності особи у віці до чотирнадцяти років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами частин 3 та 4 ст. 29 ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ч.1,2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. VI. Висновки суду. Таким чином, на період проживання у шлюбі між сином позивачки [PERSON] - [PERSON] та відповідачкою [PERSON] , остання, набула особистого сервітуту, що полягав у праві користування квартирою. Такий сервітут є тимчасовим. Оскільки підставою для встановлення особистого сервітуту був факт реєстрації шлюбу у поєднанні з фактом добровільного вселення відповідачки до квартири позивачки, то факт припинення сімейних відносин тягне за собою підставу припинення особистого сервітуту, оскільки особи, що проживають у квартирі, що належить іншій особі втратили статус членів сім`ї власника. Як вже судом було встановлено судом, відповідачка зареєстрована за адресою: квартира [ADDRESS] . Після розірвання шлюбу сина позивачки [PERSON] - [PERSON] спільним побутом із відповідачкою такий не пов`язаний, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі пункту 4 частини першої, частини другої статті 406 ЦК України. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постановах від 09 жовтня 2019 року та від 19.08.2019 року в справах №№695/2427/16-ц, 369/9681/17, відповідно, що користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України. В ході розгляду справи судом не встановлено наявності домовленостей між відповідачкою та позивачкою, як власником житла, щодо порядку користування даною квартирою або щодо збереження за відповідачкою права на користування житлом на час її відсутності. Не встановлено судом і обставин, які б свідчили про поважність причин відсутності відповідачки у належній позивачці квартирі у період з червня місяця 2018 року по даний час, факту чинення їй перешкод щодо користування та проживання у даній квартирі чи вчинення відповідачкою дій у зазначений період часу, які б свідчили про її намір зберегти право на користування даним житловим приміщенням. Слід зазначити і те, що права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. З огляду на вищенаведене, а також те, що відповідачка та її малолітні діти без поважних причин були відсутні у спірній квартирі понад встановлений законом строк збереження права користування житлом, останні самостійно залишили дане жиле приміщення і протягом тривалого часу (понад 1,6 року) не намагалися вселитись у таке, перешкод в користуванні спірною квартирою їй не чинилось і вона разом з дітьми добровільно обрала собі інше місце проживання (на даний час проживають у с.Шегині, Мостиського району), а також з огляду на те, що формальна реєстрація відповідачки з дітьми у спірній квартирі є такою, що перешкоджає позивачці [PERSON] у здійснені нею права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що є всі підстави для задоволення позову в повному обсязі. VII. Розподіл судових витрат між сторонами. Враховуючи думку позивачки [PERSON] , та виходячи з вимог ст.141 ЦПК, суд приходить до переконання, що понесені позивачкою судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 768,40 грн. слід залишити за останньою.

Outcome: approved