Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-24 00:00:00

Концерн «Міські теплові мережі» звернувся з позовом до [PERSON], уточненим в ході розгляду справи (а.с. 149-154), вказавши, що відповідач проживає за адресою: [INFO] та отримує послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води (підігріву питної води). За відомостями МКП «Основаніє» позивачем визначена загальна площа приміщення, яким користується [PERSON] Так, у 2014 року згідно листа МКП «Основаніє» ця площа становила 20,71 кв.м., з 03.02.2013 по 08.01.2015 року нарахування проводились на площу 178,35 кв.м., оскільки рішенням суду від 28.01.2014 року було встановлено, що дверний отвір до кімнати відповідача закладено, а з 09.01.2015 року нарахування здійснювались на площе 15,5 кв.м. Оскільки в період часу з квітня 2009 року до листопаду 2015 року [PERSON] вартість наданих послуг не сплачував, позивач просить стягнути з відповідача 5812,44 гривень та судовий збір. Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримували, вказавши, що нарахування вартості послуг з опалення здійснювалось, виходячи з площі приміщення, а вартість послуг з надання гарячої води визначалась по нормі. Фактично яка площа приміщення, що займає [PERSON] позивачеві не відомо, оскільки така площа не перевірялась, договір між сторонами не укладався. Відповідач та представник відповідача проти позову заперечували повністю через його недоведеність, а також пропуск позивачем строку позовної давності щодо частини вимог. [PERSON] вказував, що дійсно займав кімнату № 27 площею 9,9 кв.м. в гуртожитку, але будь-яких договорів між ним та Концерном «МТМ» не укладалось. С нарахуванням вартості послуг з гарячого водопостачання він не згоден, оскільки на чотири кімнати у гуртожитку був встановлений лічильник, тож нарахування повинні були здійснені за показами лічильника до лютого 2013 року. Крім того, відповідач вказував, що фактично в результаті проведення реконструкції гуртожитку йому було обмежено доступ до гарячого водопостачання, оскільки закладено дверний отвір до загальної мережі, а самостійно ним до квартири гаряче водопостачання не підведено. Також відповідач посилався на недоведеність позивачем вартості послуг з централізованого опалення, оскільки за планом реконструкції гуртожитку йому мала б належати квартира площею 17,35 кв.м., а фактично вона менша, але яка саме опалювальна площа йому невідомо. При дослідженні наданих сторонами письмових доказів судом встановлено наступне. На підставі ордеру №2 від 26.01.2006 року (а.с. 133) [PERSON] на родину з трьох осіб: дружина [PERSON] та син [PERSON], надано кімнату № 27 площею 9,9 кв.м. в гуртожитку за адресою: м. Запоріжжя, вул. Миколи Краснова, 1А. За розрахунком, наданим позивачем (а.с. 128131) за особовим рахунком, оформленим на [PERSON] на квартиру [ADDRESS] а у м. Запоріжжя, наявна заборгованість за надані послуги в загальній сумі 5812,44 гривень, до яких включено опалення, гаряче водопостачання, холодна вода, стоки, абонплата за опалення. При цьому розмір опалювальної площі, на яку рахувались послуги з опалення визначена у 20,71 кв.м. за період часу з квітня 2009 року по 02.02.2013 року, у 17,35 кв.м. за період з 03.02.2013 року по 08.01.2015 року, та у 15,5 кв.м. за період з 09.01.2015 року по листопад 2015 року включно. При вирішенні спору суд виходить з такого. В обґрунтування заперечень за позовними вимогами відповідач посилався на те, що між ним та Концерном «МТМ» не укладався договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, в якому б сторони узгоджували усі істотні умови, зокрема, розмір опалювальної площі. Представник позивача вказував на те, що саме на споживача покладено обовязок з укладення такого договору, а Концерн «МТМ» пропонував [PERSON] укласти договір, однак, споживач такого договору не уклав. З позицією Концерну «МТМ» суд у цьому випадку не може погодитись в повній мірі у зв'язку з наступним. Відповідно до ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875 від 24.06.2004 року споживач зобовязаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Таким чином, обовязок споживача щодо укладення договору не є безумовним, а настає у разі, якщо виконавець послуг підготував такий договір на основі типового договору та запропонував споживачеві його укласти. При цьому Концерном «МТМ» не доведено будь-якими доказами той факт, що такий проект договору був підготовлений та запропонований [PERSON], а умови запропонованого договору відповідали типовому. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 10.10.2012 року по справі № 6-110цс12 та, відповідно до норм ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. При цьому суд приймає до уваги, що Концерн «МТМ» не намагався захистити своє право в судовому порядку, звернувшись з позовом до [PERSON] про визнання договору про надання послуг з опалення та постачання гарячої води укладеним, встановивши таким чином істотні умови договору, до яких ст. 26 Закону України № 1875 віднесено вичерпний перелік житлово-комунальних послуг, тарифи та їх складові на кожну з цих послуг, загальна вартість послуг; порядок перерахунків розміру плати за житлово-комунальні послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості; порядок вимірювання обсягів та визначення якості наданих послуг; визначення точок розподілу, в яких відбувається передача послуг від виконавця/виробника споживачу. За визначенням Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі Правила)\~опалювана площа квартири - це загальна площа квартири без урахування площі лоджій, балконів, терас. Централізоване постачання холодної та гарячої води це послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у холодній та гарячій воді, яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем холодного та гарячого водопостачання; Централізоване опалення це послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем теплопостачання. Оскільки позивач вказує, що в будинку № 1а по вул. М. Краснова у м. Запоріжжя встановлений прилад обліку теплової енергії, тож нарахування вартості послуг з централізованого опалення проводиться у відповідності до п. 12 Правил, який вказує, що у разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги згідно з їх показаннями пропорційно опалюваній площі квартири за умови здійснення власником, балансоутримувачем будинку та/або виконавцем заходів з утеплення місць загального користування будинку. У разі нездійснення таких заходів споживач не сплачує за опалення місць загального користування будинку. Між тим, ані з пояснень представників позивача, ані з письмових документів, ані з розрахунку не виявляється можливим встановити чи здійснювались балансоутримувачем гуртожитку або виконавцем, тобто Концерном «МТМ» , заходи з утеплення місць загального користування будинку та чи повинні були мешканці гуртожитку сплачувати за опалення місць загального користування. При цьому з досліджених у судовому засіданні доказів взагалі неможливо зрозуміти алгоритм чи підстави визначення опалювальної площі, у відповідності до якої відповідачеві нараховувалась плата за надання послуги з опалення. Так, підстав вважати, що [PERSON] мав в особистому користуванні окреме приміщення площею 20,71 кв.м., на яку позивачем нараховувались послуги за період часу з квітня 2009 року до 02.02.2013 року, у суду немає. Натомість, відповідно до ордеру [PERSON] надавалась у користування кімната в гуртожитку площею 9,9 кв.м. З урахуванням того, що позивачем не надано інформацію щодо показів приладу обліку теплової енергії за кожен місяць цього періоду, загальної та опалюваної площі гуртожитку та відомості щодо утеплення місць загального користування, тож суд позбавлений можливості і самостійно визначити вартість послуг з централізованого опалення, які б могли бути стягнуті з відповідача. Судом також при цьому враховується те, що заборгованість за твердженнями позивача, виникла з квітня 2009 року, з вимогою про стягнення її в порядку наказного провадження Концерн «МТМ» звернувся лише 18.08.2014 року, а з позовною заявою лише 26.12.2014 року, тож позивачем також пропущено і строк позовної давності за період до грудня 2011 року включно, оскільки статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а відповідно до вимог ст. 264 ч. 2 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Отже чинним законодавством передбачено переривання строку позовною давності саме діями особи з предявлення позву, а не звернення до суду з заявою про видачу судового наказу. При цьому позивачем не зазначалось поважних причин пропуску строку позовної давності, окрім звернення з заявою про видачу судового наказу, що відбулось лише у серпні 2014 року . Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення за період з 03.02.2013 року по 08.01.2015 року, суд виходить, окрім вищевказаного, також з наступного. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28.01.2014 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 22.04.2014 року (а.с. 36-40) у позові [PERSON], [PERSON] до Будинкового комітету по вулиці Миколи Краснова, 1А, [PERSON], треті особи без самостійних вимог на предмет спору: Міське комунальне підприємство «ОСНОВАНІЄ», Запорізька міська рада, про визнання дій протиправними, зобовязання вчинити дій, стягнення моральної шкоди відмовлено повністю. З тексту рішення суду вбачається, що [PERSON] та [PERSON] звертались з позовом у звязку з тим, що, на думку позивачів, реконструкція гуртожитку під житловий будинок проводилась без погодження з позивачами. Внаслідок закладення дверного отвору з приміщення, яке займав [PERSON], до коридору житлового блоку, позивачі були позбавлені доступу до загальних приміщень, де розташовані туалет, душ та кухня. В ході розгляду судом цивільної справи за позовом [PERSON] та [PERSON] відповідачем - Будинковим комітетом по вулиці Миколи Краснова, 1А був наданий план першого поверху гуртожитку після реконструкції, погоджений за твердженнями представника відповідача з усіма дозвільними установами. З зазначеного плану реконструкції (а.с. 41-42) вбачається, що [PERSON] після реконструкції мав отримати окрему однокімнатну квартиру загальною площею 17,35 кв.м. житловою 11,8 кв.м. Твердження представників позивача про те, що факт закладення дверного отвору, а також фактична площа квартири [PERSON] встановлені судом, тож не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 61 ЦПК України, не ґрунтуються на нормах чинного законодавства. Так, відповідно до ст. 215 ЦПК України рішення суду складається з: 1) вступної частини із зазначенням: часу та місця його ухвалення; найменування суду, що ухвалив рішення; прізвищ та ініціалів судді (суддів - при колегіальному розгляді); прізвища та ініціалів секретаря судового засідання; імен (найменувань) сторін та інших осіб, які брали участь у справі; предмета позовних вимог; 2) описової частини із зазначенням: узагальненого викладу позиції відповідача; пояснень осіб, які беруть участь у справі; інших доказів, досліджених судом; 3) мотивувальної частини із зазначенням: встановлених судом обставин і визначених відповідно до них правовідносин; мотивів, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази, застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові акти; чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким; назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався; 4) резолютивної частини із зазначенням: висновку суду про задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку суду по суті позовних вимог; розподілу судових витрат; строку і порядку набрання рішенням суду законної сили та його оскарження. З тексту рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28.01.2014 року вбачається, що відомості про розмір квартири у 17,35 кв.м. не є фактом, який настав на час ухвалення судом рішення, а тим більше, не є фактом, встановленим судовим рішенням. Так, судом вказано лише про те, що за умови реалізації плану реконструкції гуртожитку у житловий будинок, один лист з якого з зображенням першого поверху майбутнього будинку в якості одного з доказів наданий Будинковим комітетом по вулиці Миколи Краснова, 1А, [PERSON] у майбутньому мав би отримати окрему квартирі загальною площею 17,35 кв.м. Отже така площа не є встановленою судом або фактично існуючою на час ухвалення судового рішення, оскільки на час судового провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] та [PERSON] реконструкція гуртожитку не була завершена та вона не завершена і на цей час, а отримання [PERSON] квартири зазначеною площею можливо було б за умови завершення такої реконструкції та проведення її у повній відповідності до наданого плану. В період часу з 09.01.2015 року по листопад 2015 року Концерном «МТМ» вартість послуг з централізованого опалення визначалась з площі 15,5 кв.м., яка, на думку позивача, підтверджена листом МКП «Основаніє» від 30.12.2015 року. Натомість, з листа МКП «Основаніє» від 30.12.2015 року (а.с. 134) вбачається, що у зв'язку з проведеною реконструкцією будівлі гуртожитку по вул. Миколи Краснова, 1а під житловий будинок ТОВ «ЗМБТІ» було проведено технічне обстеження будівлі та виготовлена оновлена технічна документація станом на 09.01.2015 року. В ході проведення реконструкції була змінена нумерація житлових приміщень, а кімната № 27 площею 9,9 кв.м. знаходиться у складі житлового приміщення № за номером 5. При цьому МКП «Основаніє» не є органом, уповноваженим визначати фактичну площу житлових приміщень та засвідчувати такі факти. Крім того, в обґрунтування нарахувань на площу 15,5 кв.м. позивач посилався на довідку МКП «Основаніє», видану лише наприкінці грудні 2015 року, тож на момент звернення до суду з позовом у грудні 2014 року таких обставин не існувало взагалі, а спору з цього приводу між сторонами не виникло, тож підстави, передбачені ст. 3 ЦПК України для захисту прав в судовому порядку, не настали. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами правильність нарахування вартості послуг з централізованого опалення, а також наявність передбачених законом підстав для їх захисту в судовому порядку, тож законних підстав для їх стягнення суд не вбачає. При вирішенні спору щодо стягнення заборгованості за послуги за централізованого постачання гарячої води (підігріву питної води), вартості холодної води та стоків суд виходить з наступного. Підстав для стягнення саме на користь Концерну «МТМ» вартості холодної води та послуг з водовідведення (стоків) суд не вбачає, оскільки позивачем не доведено, що послуги з постачання холодного води та водовідведення ним надавались та позивач взагалі мав підстави та можливості для надання таких послуг. Щодо надання послуг з гарячого водопостачання, то позивачем не доведено того факту, що такі послуги надавались позивачем до житлового приміщення відповідача та фактично отримувались відповідачем, а також розмір заборгованості за такі послуги. Так відповідач стверджував та це не спростовано позивачем, що з лютого 2013 року він послуги з постачання гарячої води не отримував внаслідок закладення дверного отвору з кімнати до загальних приміщень гуртожитку та того, що самим відповідачем усі дії з переобладнання свого приміщення, зокрема, з проведення мереж водопостачання відповідно до плану реконструкції гуртожитку не виконано. Крім того, позивачем також і не спростовані твердження відповідача про те, що з травня 2011 року нарахування за гарячу воду повинні були здійснюватись на підставі показів відповідного лічильника, який був установлений, що підтверджено довідкою КП «РЕПОГ». З копії акту КП «РЕПОГ» від 06.05.2011 року (а.с. 43) вбачається, що в кімнатах № 27-32 гуртожитку № 1а по вул. М. Краснова у м. Запоріжжя опломбовані прилади обліку гарячої та холодної води. Пункт 6 Правил вказує, що послуги з централізованого постачання холодної та гарячої води повинні відповідати - вимогам щодо якості і тиску води, температури гарячої води, а також розрахунковим нормам витрати води у точці розбору. У квартирі роботи з установлення засобів обліку води і теплової енергії проводяться спеціалізованою організацією, виконавцем, виробником чи постачальником за рахунок коштів споживача. Квартирні засоби обліку беруться виконавцем на абонентський облік. Періодична повірка, обслуговування та ремонт квартирних засобів обліку проводяться за рахунок виконавця. Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за послуги з гарячого водопостачання за період з квітня 2009 року по квітень 2011 року включно, тож у цій частині суд також не вбачає підстав для їх задоволення, оскільки позивачем пропущений трирічний строк позовної давності та не вказано поважних причин його пропущення, оскільки навіть з заявою про видачу судового наказу Конрцерн «МТМ» звернувся лише у серпні 2014 року, а з позовом ще пізніше. При цьому відповідач заявляв про застосування такого строку. Як вказує ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статті 10, 60 ЦПК України вказують, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 267 ч. 4 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем позовні вимоги належними та допустимими доказами не доведені, в частині заявлених вимог пропущено строк позовної давності, тож законних підстав для задоволення позову не вбачає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed