Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-24 00:00:00

Комунальне некомерційне підприємство «Одеський обласний медичний центр психічного здоров'я» Одеської обласної ради звернулася до суду із заявою про продовження госпіталізації у примусовому порядку відносно [PERSON] посилаючись на наступне: хворий був госпіталізований в примусовому порядку на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17.10.2017р. Однак, після проведеного лікування хворий потребує продовження стаціонарного лікування в зв'язку з нерозумінням своїх дій та загостренням симптомів психічного розладу. Дані обставини стали підставою для звернення до суду. Вислухавши представника КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров'я» ООР - лікаря-психіатра, яка підтримала подану до суду заяву, прокурора який вважав, що [PERSON] слід продовжити госпіталізацію в умовах стаціонару, заслухавши [PERSON], який в судовому засіданні просив його звільнити, опікуна [PERSON] - [PERSON], яка просить продовжити госпіталізацію свого племінника, вивчивши надані документи, історію хвороби, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно висновку комісії лікарів - психіатрів КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров'я» ООРвід 04.05.2018р. № 1245, [PERSON] неодноразово знаходився в даній лікувальній установі з діагнозом: «Шизофренія, параноїчна форма, непереривний перебіг зі стабільним вираженим змішаним дефектом». [PERSON] є інвалідом ІІ групи безстроково. Після смерті опікуна (матері) став безконтрольним, ліки не приймав. В стані загострення напав з ножем на бабусю, тітку, та наніс їм поранення. Був затриманий та доставлений до лікарні. Свої дії пояснив «по кримінальним причинам». У відділені лікарні ні з ким не спілкується, галюцинує. Критика хвороби та поведінки відсутня. Діагноз комісії: «Шизофренія параноїчна, епізодичний тип перебігу із зростаючим психопатоподібним дефектом. Агресивна поведінка». Судом також встановлено, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 29.11.2010р. (справа № 2-о-307/10) [PERSON] було визнано недієздатним в зв'язку з виявленою психічною хворобою. У зв'язку зі смертю 26.02.2014р. попереднього опікуна - матері [PERSON], опікуном [PERSON] призначено [PERSON], згідно рішення Любашівського районного суду Одеської області від 04.03.2015р. (справа № 507/131/15-ц). На даний час [PERSON] за рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 17.10.2017р. (справа № 523/14318/17) проходить примусовий курс лікування в умовах стаціонару КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров'я» ООР. Вирішуючи питання про продовження госпіталізації [PERSON] в умовах стаціонару, суд виходить з наступного обґрунтування. Так, згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст.3 Конституції України людина її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Частина 2. ст. 28 Конституції України визначає, що жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально - правовими обмеженнями. Частиною 2 ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено, що особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих, неспроможна самостійно задовольнити свої життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Статтею 17 вказаного закону, визначено, що перебування особи в психiатричному закладi в примусовому порядку може здiйснюватися лише протягом часу наявностi пiдстав, за якими було проведено госпiталiзацiю. Особа, яку було госпiталiзовано до психiатричного закладу в примусовому порядку, повинна оглядатися комiсiєю лiкарiв-психiатрiв не рiдше одного разу на мiсяць з метою встановлення наявностi пiдстав для продовження чи припинення такої госпiталiзацiї. У разi необхiдностi продовження госпiталiзацiї в примусовому порядку понад 6 мiсяцiв представник психiатричного закладу повинен направити до суду за мiсцем знаходження психiатричного закладу заяву про продовження такої госпiталiзацiї. До заяви, в якiй повиннi бути викладені підстави госпiталiзацiї особи до психiатричного закладу в примусовому порядку, передбаченi статтею 14 цього Закону, додається висновок комiсiї лiкарiв-психiатрiв, який мiстить обгрунтування про необхiднiсть продовження такої госпiталiзацiї. В подальшому продовження госпiталiзацiї особи в психiатричному закладi проводиться кожного разу на строк, який не може перевищувати 6 мiсяцiв. Європейський Суд з прав людини у справі Winterwerpv. The Netherlands, від 24 жовтня 1979, SeriesAno. 33, S:37 висловив свою позицію, зазначивши, що для того щоб були дотримані вимоги законності позбавлення свободи в сенсі ст. 5 S: 1 (е) Конвенції, повинні бути дотримані три основних принципи: по - перше, госпіталізована особа має бути визнана з точки зору об'єктивних медичних показників такою, що страждає на психічне захворювання, за виключенням невідкладної психіатричної допомоги; по - друге, захворювання має бути такого ступеню, щоб вимагати недобровільної госпіталізації; по - третє, захворювання повинно продовжуватись на протязі періоду госпіталізації. Отже, встановлені у судовому засіданні фактичні обставини, підтверджені належними та допустимими доказами, дають підстави стверджувати, що [PERSON], в силу наявного у нього тяжкого психічного захворювання, на даний час продовжує виявляти реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього самого та оточуючих. В зв'язку з чим, суд вважає, що йому необхідно продовжити госпіталізацію у примусовому порядку в умовах стаціонару для проходження курсу лікування, який не може перевищувати 6 місяців. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved