Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-08 00:00:00

І. Стислий виклад позицій позивача та відповідача. 13.05.2021 [PERSON] звернулася до Ладижинського міського суду Вінницької області із позовною заявою про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги мотивовані тим, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON] , але 26.08.2008 шлюб між ними було розірвано. З того часу сторони проживають окремо. [INFO] [PERSON] народила сина [PERSON] . Батьком дитини є відповідач по справі [PERSON] . З моменту народження син [PERSON] , [INFO] , проживає з позивачем. Син не знає свого батька, як і батько не знає свого сина. Батько дитини - відповідач по справі - ніколи не цікавився життям дитини, не піклувався про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчанням, досягненнями. Він ніколи не брав участі в утриманні сина. Не спілкувався з хлопчиком, не проявляв інтересу до його здоров`я, не брав участі у його вихованні, не піклувався про фізичний і духовний розвиток дитини та підготовку його до самостійного життя. Тобто відповідач не виконує своїх батьківських обов`язків, передбачених ст. 150 Сімейного кодексу України. Відповідачу ніколи не створювались перешкоди у спілкуванні з його сином [PERSON] , [INFO] , не створювались перешкоди у вихованні сина, що свідчить про вольове небажання відповідача та ухилення ним від виконання відносно дитини батьківських обов`язків. Позивач вважає, що відповідач [PERSON] свідомо нехтує своїми обов`язками щодо дитини [PERSON] , [INFO] . А тому позивач [PERSON] просить позбавити [PERSON] батьківських прав щодо дитини [PERSON] , [INFO] . Відповідач [PERSON] відзив на позов із викладенням своїх заперечень до суду не подав. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи та інші процесуальні дії у справі. 09.06.2021 позивач [PERSON] подала на адресу суду заяву, у якій позовні вимоги підтримала, просила задовольнити та слухати справу у її відсутність. 02.06.2021 від відповідача [PERSON] до суду надійшла заява про визнання позову та розгляд справи за відсутності відповідача. 09.06.2021 від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору міського відділу у справах дітей Ладижинської міської ради Вінницької області до суду надійшло клопотання, у якому останні позов підтримали та просили розглянути справу без участі їх представника. ІІІ. Інші процесуальні дії у справі. Судом на підставі частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК), у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] , 26.08.2008 шлюб між ними був розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 26.08.2008, виданим Ладижинським відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницької області, актовий запис №7 (а.с.5). [INFO] [PERSON] народила сина [PERSON] . Батьком дитини є відповідач по справі [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 08.01.2009, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Ладижинського міського управління юстиції, Вінницької області, актовий запис № 2 (а.с. 6). З моменту народження син [PERSON] , [INFO] , проживає з позивачем, місце реєстрації його проживання зареєстроване за однією адресою з нею з 09 січня 2009 року: [ADDRESS] . Ці обставини підтверджуються довідкою № 23-15-866 від 30.04.2021 та довідкою № 23-15-865 від 30.04.2021, виданими Відділом ведення реєстру територіальної громади Ладижинської міської ради Вінницької області (а.с.7,8). Згідно з довідкою № 01-28/95 від 30.04.2021, виданою Ладижинською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів № 3 відділу освіти Ладижинської міської ради, в якій зазначено, що батько учня 6-А класу [PERSON] - [PERSON] участі у вихованні дитини не бере, не відвідує батьківські збори та шкільним життям дитини не цікавиться (а.с.10). V. Оцінка суду. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, зокрема, щодо невиконання батьками обов`язків щодо належного піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, які регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, і є частиною національного законодавства України. Так, відповідно до ст.ст.51, 52 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Будь-яке насильство над дитиною та її експлуатація переслідуються за законом. Статтею 3 Конвенції про права дитини встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці Конвенції зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки батьків…, які відповідають за неї за законом… Держави-учасниці Конвенції забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї… (ст.9 Конвенції про права дитини). Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (ч.2 ст.3 СК України). Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину (ч.ч.1, 2, 3, 4 ст.150 СК України). Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.155 СК України). Статтею 164 СК України передбачений вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав. Так, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (п.2 ч.1 ст.164 СК України). Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.п.15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України за №3 від 30.03.2007 року (з наступними змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (ст.165 СК України). Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 7 ст. 7 СК України). Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також з питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (ст.171 СК України). Аналогічні положення закріплені у ст.12 Конвенції про права дитини, якою передбачено, що держави-учасниці Конвенції забезпечують дитині, здатній сформулювати свої власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Відповідно до ст.6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25.01.1996 року, під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватися, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Разом з тим, враховуючи вік малолітнього [PERSON] , судом не встановлено підстав для допиту дитини в судовому засіданні. Враховуючи перевірені у судовому засіданні докази, дослідивши висновки органів опіки та піклування в частині визначення умов проживання матері та дитини, участі відповідача в утриманні та вихованні дитини, суд приходить до висновку, що позбавлення відповідача батьківських прав є в інтересах дитини, виходячи із того, що судом встановлено факт винної поведінки відповідача, тобто факт свідомого ухилення батька [PERSON] - [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків, свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками, оскільки він не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, його здоров`я, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, не спілкується з дитиною, не надає дитині доступу до культурних та інших цінностей; не сприяє засвоєнню дитиною загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу; не створює умов для отримання ним освіти, оскільки не бажає виконувати своїх батьківських обов`язків, що негативно впливає на його фізичний та духовний розвиток як складову виховання, суперечить інтересам дитини, його гармонійному та всебічному розвитку. До вказаного висновку суд прийшов, проаналізувавши наведені вище докази на відповідність їх критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності. Разом з тим, суд констатує факт, що відповідач [PERSON] не скористалася правом заперечити щодо позову та подати відзив на позовну заяву про позбавлення його батьківських прав, натомість подав до суду заяву про визнання позову. Вказаний висновок суду ґрунтується також на висновках, що викладені в постановах Верховного Суду, які суд враховує відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України. Так, у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі №209/2821/15-ц (провадження №61-2357св18), від 21.11.2018 року у справі №201/6232/17 (провадження №61-41214св18) визначено поняття ухилення батьків від виконання своїх обов`язків та зазначено про необхідність встановлення судом доведеності факту винної поведінки відповідача у спорі вказаної категорії. Верховним Судом роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав, які надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків. Верховним Судом роз`яснено, що оскільки позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка має серйозні правові наслідки як для батьків, так і для дитини, встановлені статтею 166 СК України, то позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Таким чином, суд прийшов до переконання, що права [PERSON] на належне піклування з боку батька [PERSON] про фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя - порушені. VI. Розподіл судових витрат. Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову, на відповідача.

Outcome: approved