Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-23 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог Представник позивача звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи заявлені вимоги тим, що 2 жовтня 2008 року між позивачем та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір № б/н, згідно з яким позивачу надано кредит у розмірі 15000 гривень у виді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У вересні 2015 року представник ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до Миронівського районного суду Київської області з позовом про стягнення з позивача заборгованості за кредитним договором. Рішенням від 5 листопада 2015 року у справі № 371/1716/15-ц, яке набрало законної сили 16 листопада 2015 року, з [PERSON] стягнено заборгованість за кредитним договором у розмірі 28937,74 грн. У 2016 році, до отримання банком виконавчого листа та відкриття виконавчого провадження, позивач добровільно, через касу банку, сплатила частину боргу в розмірі 16000 грн. Банк, відправивши їй, як позичальнику, вимогу про дострокове погашення кредиту, змінив строк повернення кредиту відповідно до змісту вимоги, а сам кредитний договір припинив свою дію з моменту направлення вимоги. Таким чином банк втратив можливість нараховувати та стягувати відсотки з боржника. Просив розірвати кредитний договір № б/н від 2 жовтня 2008 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] з дня набрання законної сили рішенням Миронівського районного суду Київської області від 5 листопада 2015 року у справі № 371/1716/15-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Ухвалою судді Миронівського районного суду Київської області від 24 липня 2019 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Відповідно до правил статті 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи. Згідно зі статтею 279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України, судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Згідно з пунктом 2 частини 7 статті 128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. 24 липня 2019 року відповідачу направлено копію ухвали про відкриття спрощеного провадження та копію позовної заяви з додатками за зареєстрованим в установленому порядку місцезнаходженням. 7 серпня 2019 року копію ухвали про відкриття спрощеного провадження та копію позовної заяви з додатками вручено представнику відповідача, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яке надійшло до суду 17 вересня 2019 року. Відповідно до пункту 1 частини 8 статті 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку. Заяв із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та клопотань про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін до суду не надходило. Відповідно до положень статті 274 ЦПК України, справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження. Відзив на позовну заяву 13 вересня 2019 року представником відповідача подано відзив, за змістом якого останній заперечив факт настання зміни обставин та факт сплати позивачем заборгованості у розмірі 16000 грн. у 2016 році, вказав на наявність заборгованості у позивача за кредитним договором. Банк, отримавши виконавчі листи по справі, звернувся до виконавчої служби про стягнення боргу в примусовому порядку, однак, постановою державного виконавця від 28 грудня 2016 року виконавчі листи повернуто у зв`язку із відсутністю майна та джерел отримання доходів боржника. Крім того, 4 березня 2019 року позивачем додатково підписано дві анкети-заяви та узгоджено приєднання до умов та правил надання банківських послуг за даним договором, про наявність заборгованості позивача додатково повідомлено. Просить застосувати строки позовної давності тривалістю у три роки, оскільки кредитний договір укладено 2 жовтня 2008 року, рішення суду про стягнення заборгованості винесено 5 листопада 2015 року, а позов про розірвання кредитного договору подано 5 квітня 2019 року. Відзив подано з порушенням строків для подання відзиву на позовну заяву. Фактичні обставини справи Судом встановлено такі фактичні обставини. 2 жовтня 2008 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір № б/н, згідно з яким позивачу надано кредит у розмірі 15000 гривень у виді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Позичальник зобов`язалася погашати заборгованість за кредитом та відсотками за користування ним, а також сплачувати комісію на умовах, передбачених договором, погодилася з умовами та правилами надання банківських послуг, проте умови договору належно та своєчасно не викоонувала, допустила заборгованість, яка станом на 31 серпня 2015 року становила 28 937 грн. 74 коп. У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору, з позичальника [PERSON] заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 28937,74 грн. стягнуто судовим рішенням. Такі обставини підтверджені рішенням Миронівського районного суду Київської області від 5 листопада 2015 року у справі № 371/1716/15-ц (а.с., а.с. 6-8). Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Представником позивача вказано, що позивач у 2016 році, до отримання банком виконавчого листа та відкриття виконавчого провадження, через касу банку сплатила частину боргу в розмірі 16000 грн. Докази, які підтвердили б дану обставину, у матеріалах справи відсутні. Мотиви суду та застосовані норми права Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що у позові належить відмовити. Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 Цивільного кодексу, зокрема, з правочинів. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк зобов`язується надати кредит позичальникові в розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Укладений кредитний договір має виконуватися належним чином. Виконання договору полягає в здійсненні сторонами прав, виконанні ними обов`язків, що виникли із зобов`язання, заснованого на договорі. Однією з підстав припинення договірних відносин і є виконання сторонами умов договору. Якщо сторони належним чином виконали свої обов`язки в установлений строк відповідно до норм законодавства, а також вимог, передбачених договором, зобов`язання можна вважати припиненим. Припинення правовідношення розглядається в цивільному законодавстві як спосіб захисту цивільних прав та інтересів (частина 2 статті 16 ЦК України). Одним із правових наслідків порушення зобов`язання є припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору (пункт 1 частини 1 статті 611 ЦК України). Не є тотожними позовні вимоги про дострокове стягнення кредиту відповідно до частини 2 статті 1050 та частини 2 статті 1054 ЦК України або про звернення стягнення на заставлене майно з розірванням кредитного договору. Стаття 651 ЦК України передбачає підстави для зміни або розірвання договору. Згідно правил частини 1 даної статті зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. З норми цієї статті випливає, що кредитний договір може бути розірваний за згодою сторін у будь-який момент на їхній розсуд, якщо вони не передбачили в кредитному договорі інше. У судовому порядку ці питання вирішуються, якщо сторони договору не досягли згоди й одна із заінтересованих сторін звернулася з вимогою до суду з двох підстав: має місце істотне порушення договору другою стороною; наявні інші випадки, встановлені договором або законом (частина 2 статті 651 ЦК України). Натомість у частині 3 статті 651 ЦК України зазначено, що й без звернення до суду договір уважається розірваним або зміненим у силу самого факту односторонньої відмови від договору в повному обсязі або частково (якщо таке право передбачене договором чи законом). В силу зазначених правових норм, за загальним правилом, розірвання договору припиняє його дію на майбутнє й не скасовує сам факт укладення та дії договору включно до моменту його розірвання, а також залишає в дії окремі його умови щодо зобов`язань сторін, спеціально передбачені для застосування на випадок порушення зобов`язань і після розірвання договору, виходячи з характеру цього договору, за яким кредитор повністю виконав умови договору до його розірвання. Згідно з частиною 2 статті 652 ЦК України, розірвання спірного договору в судовому порядку є можливим лише за умови доведення істотного порушення договору другою стороною або з підстав, установлених частиною 2 статті 652 ЦК України, за умови одночасної наявності наведених у цій частині умов. Позивачем не доведено тих обставин, які могли б бути підставою для розірвання договору в судовому порядку, а саме: істотного порушення кредитного договору банком або істотної зміни обставин, якими сторони керувалися під час укладення договору. Припинення кредитного зобов`язання можливе виконанням, проведеним належним чином. Під припиненням кредитного зобов`язання необхідно розглядати припинення всіх прав та обов`язків сторін такого зобов`язання, а саме: кредитора щодо надання коштів позичальнику в розмірі та на умовах, установлених договором, і повернення коштів (кредиту) позичальником у визначений кредитним договором термін і сплати процентів за надання кредитором коштів, а також прав та обов`язків сторін, які випливають із усіх інших умов, установлених кредитним договором. Звернення до суду з вимогою про дострокове повернення всіх сум за кредитним договором у зв`язку з порушенням умов договору, згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України, що мало місце у 2015 році, не означає односторонньої відмови від договору, а є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобов`язань. Це спосіб цивільно-правової відповідальності боржника. Надалі в разі невиконання рішення суду в кредитора виникає право стягувати суми, передбачені частиною 2 статті 625 ЦК України, оскільки зобов`язальні правовідносини не припинилися. Висновки за результатами розгляду Згідно правил статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Як зазначено в частині 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За правилами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналіз наведених норм процесуального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, сторона, яка звернулася до суду, повинна довести належними та допустимими доказами вимоги, що нею заявлені, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивач не довів обставин, які могли б бути підставою для розірвання договору в судовому порядку. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed