Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

Комунальний заклад «Загальноосвітня школа-інтернат І-ІІІ ступенів - центр загальної і профільної освіти та комплексної реабілітації» Миколаївської обласної ради звернувся до суду з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав відносно її дитини - [PERSON], [INFO], та стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини у розмірі 1/3 частки її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позивач посилається на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню та утриманню дитини. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги. Відповідач заперечувала проти позову. Зазначила, що бажає забрати дітей, але їй забороняють, оскільки вона хвора та контакт з дітьми їй заборонений. Представник третьої особи позов підтримала. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд дійшов до наступного. [PERSON] є матір'ю [PERSON], [INFO], свідченням чого є свідоцтво про народження [NUMBER] (а.с. 5). Батько дитини - [PERSON] записаний відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України від 26.07.2016 року (а.с. 6). Розпорядженням Вітовської районної державної адміністрації від 30.08.2016 року №291-р надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування, малолітній [PERSON], [INFO], у зв'язку із тим, що мати дитини [PERSON] з 26 липня 2016 року перебуває на стаціонарному лікуванні в Миколаївському обласному протитуберкульозному диспансері, а відомості про батька записані за вказівкою матері відповідно до частини 1 статті 135 Сімейного кодексу України (а.с. 3). З 15 травня 2017 року в комунальному закладі «Загальноосвітня школа-інтернат І-ІІІ ступенів - центр загальної і профільної освіти та комплексної реабілітації» Миколаївської обласної ради на повному державному утримані виховується [PERSON], [INFO], яка була направлена до цього навчального закладу відповідно до розпорядження Вітовської районної державної адміністрації від 17.03.2017 року №116-р та направлення (путівки) Служби у справах дітей Миколаївської обласної державної адміністрації №23 від 04.05.2017 року (а.с. 3, 4). Відповідно до висновку лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров'я про наявність у батька, матері дитини тривалої хвороби, яка перешкоджає виконанню батьківських обов'язків №199 від 02.02.2017 року, [PERSON] має високий ступінь втрати здоров'я внаслідок тривалої хвороби, висновок дійсний до 21.08.2017 року (а.с. 7). На час розгляду справи позивач не надала суду доказів у підтвердження проходження повного курсу лікування, довідки про стан здоров'я, відомостей про можливість контакту з дітьми у зв'язку з вилікуванням. Позивач у судовому засіданні підтвердила, що обидва рази не закінчувала лікування, покидала лікувальний заклад до закінчення терміну лікування. Представник третьої особи вказувала на те, що на даний час і стан здоров'я відповідачки і стан житлового приміщення в якому вона проживає, свідчать про неможливість перебування разом з нею її малолітньої доньки. Висновком від 25.10.2017 року служба у справах дітей Вітовської районної державної адміністрації як орган опіки та піклування вважає доцільним та таким, що відповідає інтересам малолітньої дитини, позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої [PERSON], [INFO] (а.с. 8). Актом від 01.11.2017 року встановлено, що протягом перебування дитини [PERSON], [INFO], на повному державному забезпеченні з 15.05.2017 року в комунальному закладі «Загальноосвітня школа-інтернат І-ІІІ ступенів - центр загальної і профільної освіти та комплексної реабілітації» Миколаївської обласної ради її мати [PERSON] дитину не відвідувала, не цікавилась її долею, матеріально не допомагала, зв'язок з дитиною не підтримує (а.с. 9). Позивач у судовому засіданні зазначила, що відвідування дітей їй заборонено, у звязку з її хворобою, так само як й передача будь-яких речей. Представник третьої особи зазначив, що ні телефоних дзвінків, ні листів, ні будь-якого іншого дозволеного способу спілкування з донькою, відповідач не намагалась використати. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. За змістом ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно із ч. 1 ст. 155 та п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, а ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Абзацом 2 пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Частиною 2 статті 166 Сімейного кодексу України встановлено, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За змістом ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Зазначене підтверджується п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». У відповідності з ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною 2 ст. 182 Сімейного кодексу України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 191 цього Кодексу, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. За приписами ч. 1 та ч. 2 ст. 193 Сімейного кодексу України, влаштування дитини до закладу охорони здоров'я, навчального або іншого закладу не припиняє стягнення аліментів на користь того з батьків, з ким до цього проживала дитина, якщо вони витрачаються за цільовим призначенням. Якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального закладу охорони здоров'я, навчального або іншого закладу, аліменти на дитину можуть бути стягнуті з них на загальних підставах. Оцінюючи всі зібрані по справі докази, враховуючи інтереси дитини для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя, повного та всебічного розвитку, та зважаючи на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню та утриманню дитини, а також мінімальний розмір аліментів на одну дитину, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Згідно із ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1280 грн. 00 коп.

Outcome: partial