Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-12 00:00:00

Керівник Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня імені І.І. Мечникова» 09.01.2019 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. В обґрунтування позову позивач посилався на те, що відповідно до Статуту основним джерелом формування фінансових ресурсів КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня імені І.І. Мечникова» є обласні бюджетні кошти. Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.07.2017 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 124 КК України, та призначено йому покарання у вигляді обмеження волі строком на 1 рік. Умисними діями [PERSON] потерпілому [PERSON] заподіяні тілесні ушкодження, з якими останній знаходився на стаціонарному лікування у відділенні нейрохірургії № 2 КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня імені І.І. Мечникова» в період з 22.02.2017 року по 03.03.2017 року. Відповідно до розрахунку витрат на лікування [PERSON] закладом охорони здоров`я витрачено за 9 ліжко-днів в сумі 6381,54 грн. Вказані витрати відповідачем в добровільному порядку не відшкодовані. Позивач просив суд стягнути з відповідача на користь КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня імені І.І. Мечникова» шкоду, завдану кримінальним правопорушенням у вигляді витрат на стаціонарне лікування потерпілого [PERSON] в розмірі 6381,54 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні. Згідно ч. ч. 3, 7 ст. 128 КПК України цивільний позов в інтересах держави пред`являється прокурором. Цивільний позов може бути поданий прокурором у випадках, встановлених законом, також в інтересах громадян, які через недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність неспроможні самостійно захистити свої права. Особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства. Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Представник Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 письмово просив справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Представник КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня імені І.І. Мечникова» письмово просив справу розглядати без їх представника, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач про дату, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив. Письмових заяв від нього не надходило. На підставі ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу за відсутності відповідача. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що досудовим розслідуванням встановлено, що [PERSON] 22.02.2017 року близько 20:00 годин перебував біля двору будинку [ADDRESS] . В цей час в нього стався конфлікт з [PERSON] , який, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, взяв в дворі вказаного будинку дерев`яну палку, і тримаючи її в руках, підійшов до [PERSON] та почав безпідставно ображати останнього нецензурною лайкою. Після цього завдав удару цією палкою [PERSON] в область шиї праворуч, від якого [PERSON] впав на землю. [PERSON] , продовжуючи заподіювати тілесні ушкодження [PERSON] , сів на нього зверху і тримаючи дерев`яну палку в руках, став душити [PERSON] , здавлюючи палкою шию [PERSON] Останній, втрачаючи свідомість від задухи, реально побоюючись за своє життя, бажаючи захистити від посягання свої охоронювані законом права та інтереси шляхом заподіяння шкоди нападаючому, усвідомлюючи небезпеку посягання на своє життя, скинув [PERSON] з себе та вихопив у нього дерев`яну палку, після чого, перебуваючи в стані необхідної оборони, неправильно оцінивши відповідність захисту характеру та небезпечності посягання, не прийнявши інших заходів для припинення посягання, маючи раптовий умисел на спричинення [PERSON] тілесних ушкоджень, розуміючи небезпеку своїх дій, перевищуючи міру необхідної оборони, тримаючи палку в руках, наніс [PERSON] не менше трьох ударів цією палкою в область голови, спричинивши останньому, згідно висновку СМЕ №1105е/60 від 13.04.2017 року, тілесні ушкодження у вигляді відкритої тяжкої черепно-мозкової травми, забою головного мозку 2-го ступеню, субдуральної гематоми малого об`єму ліворуч, вогнища забиття речовини головного мозку в лівій лобній долі, пневмоцефалії, гемосинусу основної пазухи, уламкового перелому тім`яної та скроневої кісток праворуч, лінійного перелому лобної та тім`яної кісток праворуч з переходом на орбіту, забійної рани в лобно-тім`яній області по центру, забійної рани в завушній області праворуч, розриву барабанної перетинки праворуч, саден м`яких тканин голови, стану після вушної та носової кровотечі. Виявлені тілесні ушкодження за своїм характером відносяться до ТЯЖКИХ тілесних ушкоджень, як небезпечні для життя в момент заподіяння, згідно п.2.1.3-6 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 року №6. Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.07.2017 року [PERSON] визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 124 КК України, та призначено йому узгоджене сторонами угоди про примирення від 20 квітня 2017 року покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування призначеного покарання з іспитовим строком 1 (один) рік (а.с. 10-14). Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Умисними діями [PERSON] потерпілому [PERSON] заподіяні тілесні ушкодження, з якими останній знаходився на стаціонарному лікування у відділенні нейрохірургії № 2 КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня імені І.І. Мечникова» в період з 22.02.2017 року по 03.03.2017 року (а.с. 27-28). Відповідно до розрахунку витрат на лікування [PERSON] закладом охорони здоров`я витрачено за 9 ліжко-днів - 6381,54 грн. (вартість 1 ліжко-дня складає 709,06 грн.) (а.с. 27-29). Вказані витрати в добровільному відповідачем порядку не відшкодовані. КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня імені І.І. Мечникова» відповідно до Статуту, затвердженого рішенням Дніпропетровської обласної ради № 454-19/VI від 21.06.2013 року перебуває в управлінні Дніпропетровської обласної ради та основним джерелом формування фінансових ресурсів Закладу є обласні бюджетні кошти (а.с. 16-26). Згідно ч. 1 ст. 167 ЦК України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. Відповідно до ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Згідно п. а ч. 3 ст. 89 Бюджетного кодексу України до видатків, що здійснюються з бюджетів міст республіканського Автономної Республіки Крим та обласного значення, районних бюджетів, бюджетів об`єднаних територіальних громад належать видатки на охорону здоров`я амбулаторно-поліклінічну та стаціонарну допомогу (лікарні широкого профілю, спеціалізовані медико-санітарні частини, пологові будинки, поліклініки і амбулаторії, загальні стоматологічні поліклініки, дільничні лікарні). Відповідно до ст. 18 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» фінансове забезпечення охорони здоров`я може здійснюватися за рахунок коштів Державного бюджету України та місцевих бюджетів, коштів юридичних та фізичних осіб, а також з інших джерел, не заборонених законом. За правилами, встановленими частиною першою статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 1 ст. 1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. Згідно п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 07.07.95 року «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з «Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 545 від 16 липня 1993 року. Як передбачено цим Порядком, сума коштів, що підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров`я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, з урахуванням кількості ліжко-днів, проведених ним у стаціонарі, та щоденної вартості його лікування. Термін і обґрунтованість перебування потерпілого від злочину на стаціонарному лікуванні визначається на підставі даних лікувального закладу, де він перебував на лікуванні. До справи має бути приєднана довідка-розрахунок бухгалтерії цього закладу із записом про вартість одного ліжко-дня та загальну суму фактичних витрат на лікування потерпілого. Витрачені на стаціонарне лікування кошти підлягають відшкодуванню у повному обсязі і зараховуються до відповідного державного бюджету залежно від джерел фінансування закладу охорони здоров`я або на рахунок юридичної особи, якій належить останній. Відповідно до п. 3 Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнення з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання, затвердженого постановою КМУ від 16.07.1993 р. № 545, визначена сума коштів на лікування потерпілого стягується судом з обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, при ухваленні вироку за позовом закладу охорони здоров`я або прокурора. У разі коли при ухваленні вироку сума коштів, витрачених на стаціонарне лікування потерпілого, ще не була визначена і рішення про їх відшкодування не було прийнято, стягнення провадиться в порядку цивільного судочинства за позовом вказаних юридичних осіб. З урахуванням викладеного, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь КЗ Дніпропетровська обласна клінічна лікарня імені І.І. Мечникова» шкоду, завдану кримінальним правопорушенням у вигляді витрат на стаціонарне лікування потерпілого [PERSON] в розмірі 6381,54 грн. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а отже з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1921,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved