Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-04 00:00:00

Керуючий філією Акціонерного товариства «Укрексімбанк» в місті Харкові, що діє на підставі довіреності, виданої Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» 26.06.2018 року, [PERSON] звернувся до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить стягнути з останнього заборгованість за договором про відкриття карткового рахунку в розмірі 13604 гривень 98 копійок та судові витрати по справі. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що згідно з Договором про відкриття карткового рахунку від 22 січня 2015 року № 8192233867 з врахуванням змін, внесених Додатковою угодою №8192233867 ГМ/2015-03 від 23 березня 2015 року, укладеними між Публічним акціонерним товариством «Державний експортно - імпортний банк України» та [PERSON] , позичальнику було відкрито кредитну лінію для проведення операцій з використанням картки, з лімітом заборгованості не більше 4000,00 гривень, терміном користування до 31.01.2018 року, з оплатою процентів в розмірі 40% річних. Позивач відмітив, що кредитним договором передбачено надання банком відповідачу кредиту на певних умовах, а відповідач зобов`язаний виконувати усі умови кредитного договору, у тому числі здійснення погашення кредиту відповідно до умов договору (пункти 7.2.14, 7.2.16, 7.2.17 та статті 6 договору) та сплачувати нараховані проценти за користування кредитом (пункти 7.2.15, 7.2.16 договору). У зв`язку з тим, що відповідачем, [PERSON] , були порушені зобов`язання, встановлені договором про відкриття карткового рахунку від 22 січня 2015 року №8192233867 та додатковою угодою №8192233867 ГМ/2015-03 від 23 березня 2015 року, у відповідача виникла заборгованість за основним боргом у розмірі - 3995 гривень 97 копійок, заборгованість за процентами у розмірі - 4772 гривні 82 копійки, нарахована пеня за прострочене зобов`язання за процентами у розмірі - 1325 гривень 16 копійки, нарахована пеня за прострочене зобов`язання за основним боргом у розмірі - 1259 гривень 88 копійок, три проценти річних - 444 гривні 36 копійок, інфляційне збільшення суми боргу - 1806 гривень 79 копійок. Оскільки позичальником так і не були повернені кошти за кредитним договором, представник позивача змушений був звернутися до суду з позовом про стягнення зазначених коштів у судовому порядку. Ухвалою від 15 лютого 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрите провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Представник Публічного акціонерного товариства «Державний експортно - імпортний банк України» у судове засідання не прибув, про дату, час і місце розгляду справи був сповіщений завчасно відповідно до вимог статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. В наданому до позову клопотанні представник позивача вказує, що підтримує позовні вимоги в цілому, просить стягнути з [PERSON] заборгованість у повному обсязі, зазначає, що розгляд справи може відбутися без представника банку за наявності наданих доказів по справі та не заперечує проти розгляду справи в заочному порядку. Відповідач у судові засідання, що були призначені на 23 травня 2019 року, 07 липня 2019 року, 10 вересня 2019 року, 23 жовтня 2019 року не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся відповідно до приписів Цивільного процесуального законодавства України. Згідно з даними поштових відділень судові повістки повернулися на адресу суду з відміткою про неможливість вручення - «за закінченням встановленого строку зберігання» У судове засідання, що було призначено на 05 грудня 2019 року [PERSON] також не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом розміщення судового оголошення на офіційному вебсайті судової влади України (https://nv.hr.court.gov.ua/sud2028/pres-centr/11/ 831586/). Причини неявки відповідача суду не відомі. Відзив на позовну заяву відповідно до приписів статті 178 Цивільного процесуального кодексу України [PERSON] не подав. З цього приводу слід зазначити, що відповідно до пунктів 2 та 7 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Частиною 3 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Положеннями частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) (частина 4 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України). Крім того, відповідно до частини 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку із неявкою в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, зі згоди позивача по справі, суд вирішив за можливе розглянути справу на підставі наявних в ній доказів та ухвалити заочне рішення. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що відповідач будучи завчасно належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, повторно, без зазначення причин свого неприбуття, не з`явився у судове засідання, враховуючи те, що підстав для визнання явки учасників справи обов`язковою для надання особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності, при цьому відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши доводи позовної заяви, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. У судовому засіданні, перевіркою доводів і обставин справи та дослідженням письмових доказів встановлено наступне. Даний позов виник із приводу договірних зобов`язань по кредитному договору. З матеріалів справи судом встановлено, що згідно з Договором про відкриття карткового рахунку від 22 січня 2015 року №8192233867 з врахуванням змін, внесених Додатковою угодою №8192233867 ГМ/2015-03 від 23 березня 2015 року, укладеними між Публічним акціонерним товариством «Державний експортно - імпортний банк України» та [PERSON] , останньому було відкрито кредитну лінію для проведення операцій з використанням картки, з лімітом заборгованості не більше 4000,00 гривень, терміном користування до 31.01.2018 року, з оплатою процентів в розмірі 40% річних. Відповідно до пункту 9.2 Кредитного договору договір набуває чинності у день його підписання уповноваженим представником банку та клієнтом та скріплюється відбитком печатки банку. При цьому матеріали справи не містять даних, які б свідчили про заперечення відповідачем фактів підписання вказаного вище договору та додаткової угоди про отримання банківських послуг. Вказані обставини свідчать про дотримання письмової форми правочину та укладення кредитного договору, відповідно до якого відповідачу було відкрито кредитну лінію для проведення операцій з використанням картки, з лімітом заборгованості у погодженому сторонами розмірі. Крім мотивів, викладених вище, суд також враховує правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 04 квітня 2018 року по справі № 357/12292/16-ц, в якій зазначено, що неоспорювання кредитного договору, часткове його виконання відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України свідчить про правомірність цього правочину. Підписання даного договору є прямою та безумовною згодою позичальника щодо прийняття умов цього договору. Відповідно до пункту 2.1. Договору позивач відкрив [PERSON] поточний рахунок№ [NUMBER] (картковий рахунок) у межах якого надає відповідачу кредит для проведення операцій із застосуванням картки, а відповідач зобов`язується повернути кредит позивачу та сплатити йому проценти за користування кредитом на умовах визначених Договором, у тому числі згідно з Умовами та тарифами обслуговування карт кого рахунка. Вказаним договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат. Строк дії картки починається у день видачі банком держателю і закінчується у дату, зазначену на картці, або раніше у випадках коли використання картки припиняється (повернення картки банку, втрата, тощо) (пункт 1.1.30 Договору). Згідно пунктів 2.4. - 2.6. Додаткової угоди № 8192233867 ГМ/2015 - 03 від 23 березня 2015 року до Договору від 22 січня 2015 року № 8192233867 позивач відкрив відповідачу кредитну лінію, у межах якої надав кредит з лімітом у розмірі не більше 4000 гривень для проведення операцій зі застосуванням картки, строком до 31 січня 2018 року, для оплати будь - яких проведених відповідачем операцій за картковим рахунком. При цьому, у разі якщо станом на день припинення основної картки (у тому числі, при достроковому припиненні основної картки) у позичальника буде інша чинна картка (або декілька чинних карток) строк кредитної лінії щоразу вважається автоматично продовжним (без укладання між сторонами будь - яких договорів, угод тощо) на період, що триватиме до останнього дня дії нової основної картки. Надання кредиту відбувається у разі повної або часткової недостатності власних коштів Відповідача шляхом дебетування карткового рахунка на суму, що не перевищує суму ліміту, діючого на момент надання кредиту (пункт 4.2 пунктів 2.4. - 2.6. Додаткової угоди № 8192233867 ГМ/2015 - 03 від 23 березня 2015 року до Договору від 22 січня 2015 року № 8192233867). Пунктом 2.10 Додаткової угоди № 8192233867 ГМ/2015 - 03 від 23 березня 2015 року до Договору від 22 січня 2015 року № 8192233867 передбачено, що за користуванням кредитом позичальник зобов`язаний щомісячно сплачувати банку проценти, нараховані за фіксованою процентною ставкою у розмірі 40 % пічних. Нарахування процентів за користування кредитом здійснюється банком починаючи з першого календарного дня, наступного за днем видачі кредиту по день повного погашення кредиту (включно), виходячи при цьому з фактичної заборгованості за кредитом на початок кожного календарного дня періоду, за який нараховуються такі проценти, розмір процентних ставок, визначених згідно з умовами цього договору, фактичної кількості календарних днів у періоді, за який здійснюється нарахування таких процентів, та фактичної кількості календарних днів у поточному році (пункт 5.3 Додаткової угоди). При цьому відповідно до пункту 7.2.15 позичальник зобов`язаний сплачувати банку проценти, нараховані за користування кредитом, щомісячно не пізніше останнього банківського дня місяця, наступного за місяцем, у якому вони були нараховані. Із домовленості сторін вбачається, що договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за ним (пункт 10.2 Додаткової угоди до договору). Судом встановлено, що позивач виконав усі взяті на себе зобов`язання, відкривши відповідачу картковий рахунок та встановивши ліміт у розмірі 4000,00 гривень. У зв`язку із припиненням відповідачем сплати платежів за кредитним договором, та порушенням своїх зобов`язань по сплаті відсотків та погашення кредиту, відповідно до умов договору, була нарахована пеня. Таким чином у [PERSON] на день звернення банку до суду існує заборгованість у розмірі 13604 гривні, 98 копійок, яка складається з : 3995 гривень 97 копійок - заборгованість за основним боргом; 4772 гривні 82 копійки - заборгованість за процентами; 1325 гривень 16 копійок - нарахована пеня за прострочене зобов`язання за процентами; 1259 гривень 88 копійок - нарахована пеня за прострочене зобов`язання за основним боргом; 444 гривні 36 копійок - три проценти річних; 1806 гривень 79 копійок - інфляційне збільшення суми боргу. Вказаний розрахунок заборгованості відповідачем не заперечувався та у встановленому законом порядку не спростовано. Крім того 28 березня 2016 року позивачем було направлено [PERSON] претензію за вихідним № 03-42/543 про наявність заборгованості та вимогу здійснити у строк до 11 квітня 2016 року повне погашення заборгованості. Однак, позичальник, отримавши вищезазначену вимогу банку, її не виконав. Банк протягом тривалого часу очікував добровільного виконання позичальником своїх зобов`язань, але до цього часу зобов`язання за кредитним договором позичальником не виконані, заборгованість залишається непогашеною. Вирішуючи даний спір суд виходить з положень Цивільного кодексу України, що регулюють спірні правовідносини. Так, принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується у статті 3 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 6 Цивільного процесуального кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України). Укладений між сторонами по справі кредитний договір, за своєю правовою природою, є правочином, тобто дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 202 Цивільного кодексу України). Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язав (частина 2 статті 11 Цивільного кодексу України). Положеннями статті 1054 Цивільного кодексу України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Стаття 204 Цивільного кодексу України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Із матеріалів справи вбачається, що з моменту укладання кредитного договору від 22 січня 2015 року між Публічним акціонерним товариством «Державний експортно - імпортний банк України» та [PERSON] та додаткової угоди до нього за № 8192233867 ГМ/2015 - 03 від 23 березня 2015 рокуніхто зі сторін до цього часу не заявив про намір його припинити. У свою чергу, відповідач не надав суду доказів щодо звернення до банку з письмовою заявою про закриття карткового рахунку. Приписи частини 1 статті 1049 Цивільного кодексу України встановлює обов`язок позичальника повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самі сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самі кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно частини 2 статті 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплатити проценти, належні йому відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України. При цьому, згідно вимог статтей 525, 526, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України у встановлений строк. Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України). Правові наслідки порушення зобов`язання встановлені положеннями статті 611 Цивільного кодексу України. Так, згідно вищевказаної норми права, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. В силу статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (стаття 625 Цивільного кодексу України). Крім того, згідно частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень часини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Приймаючи до уваги те, що відповідачем не надано відзиву на позовну заяву, суд відповідно до приписів частини 8 статті 178 Цивільного процесуального кодексу України вирішує справу за наявними у ній матеріалами. Враховуючи вищевикладене, дослідивши та проаналізувавши зібрані по справі докази суд вважає, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню,оскільки між сторонами по справі дійсно виникли кредитні правовідносини, відповідно до яких [PERSON] отримавши від банку кошти у кредит, своїх зобов`язань з їх повернення і сплати процентів за користування грошима належним чином не виконав, у зв`язку з чим позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Державний експортно - імпортний банк України підлягають задоволенню у повному обсязі. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Державний експортно - імпортний банк України», суд відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до частини 1, підпункту 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою, ставка судового збору встановлюється у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. З матеріалів справи вбачається, що позивачем при подачі позовної заяви до суду було сплачено судовий збір на загальну суму 1762 гривень 00 копійок, що підтверджено платіжним дорученням № 168677 від 03 жовтня 2018 року Частиною 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача (пункт 1 частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України). Враховуючи, що суд дійшов до висновку про повне задоволення позовних вимог, то з [PERSON] необхідно стягнути судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1762 гривні 00 копійок. З урахуванням викладеного,

Outcome: approved