Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-31 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог Позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON] , яка також діє в інтересах малолітньої [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання їх такими, що втратили право на користування житловим будинком. Позовні вимоги мотивовані тим, що вона є власником житлового будинку, який розташований по [ADDRESS] . В даному будинку з 26.12.2014, як майбутня дружина її сина була зареєстрована [PERSON] . 07.02.2015 відділом РАЦС Малинського РУЮ був зареєстрований шлюб між сином позивачки, [PERSON] , та відповідачкою [PERSON] . Від даного шлюбу [INFO] народилася дитина [PERSON] , яка також була зареєстрована в будинку. З жовтня 2019 року відповідачка разом з дитиною добровільно залишили будинок і по теперішній час в ньому не проживають. Рішенням Малинського районного суду від 09.01.2020, яке набрало законної сили 11.02.2020, шлюб між сином позивачки та відповідачкою було розірвано, а дитину [PERSON] залишено проживати з матір`ю. 18.06.2020 відповідачка уклала новий шлюб від якого народила ще одну дитину. Відповідачка та її дочка в житловому приміщенні не мешкають , їх особистих речей в будинку немає, оплату комунальних послуг не здійснюють, добровільно виписатись не бажають. Факт реєстрації відповідачів у будинку створює перешкоди позивачу у реалізації права власності позивача на будинок, зокрема, в оформленні субсидії, розпорядженні майном. На підставі вищевикладеного, позивач просить суд усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим будинком [ADDRESS] , який належить їй на праві приватної власності та просить стягнути на її користь сплачений судовий збір. Процесуальні дії у справі Ухвалою від 10.03.2021 позов прийнято до розгляду та відкрито провадження, визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження, підготовче судове засідання призначено на 12 годину 06 квітня 2021 року, яке в зв`язку з клопотанням відповідача було відкладено на 14 годину 30 хвилин 23 квітня 2021 року. 06.04.2021 на виконання ухвали суду від 10.03.2021 надійшов висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету міської ради. Ухвалою суду від 23.04.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 14 годину 01 червня 2021 року. Позиція позивача В судовому засіданні представник позивача позов підтримала в повному обсязі, просила його задовольнити, з підстав визначених у позові. Зокрема, зазначила, що оскільки підставою для проживання відповідачки та дитини у будинку позивача були шлюбні відносини із сином позивача, то з моменту розірвання між ними шлюбу підстави для проживання відповідачів у будинку позивача припинилась. Відповідач набула право користуватись чужим майном на підставі сервітуту. Оскільки позивач та відповідачі не пов`язані спільним побутом, договорів щодо користування майном між ними не укладалось, то відповідно до вимог ст. 391 ЦК України позивач має право вимагати від відповідачів усунути перешкоди у користуванні власністю. У судовому засіданні позивач зазначила, що свою внучку дуже любить і всі ці дії робить тільки задля неї, щоб в подальшому забезпечити її спадщиною. Позиція відповідача Відповідач позов не визнала, просила їх з дочкою не виписувати, так як дитині потрібна приписка, щоб вона пішла до школи. Приміщенням вона та дитина не користуються. Наразі вона має іншу сім`ю та ще одну дитину. На запитання пояснила, що шлюб з сином позивачки [PERSON] було розірвано 09.01.2020. 30.11.2019 вона з дитиною залишила вказаний будинок через неприязні стосунки з чоловіком, а 10.12.2019 добровільно забрала з будинку свої речі, наразі в будинку не проживає та їм не користується, і не планує ним користуватись. Як тільки матиме змогу, відразу змінить місце реєстрації і своє, і дитини. За її ініціативою, рішенням Малинського районного суду від 09.01.2020 шлюб між нею та [PERSON] було розірвано, а дитину залишено проживати разом з нею. У службі у справах дітей їй роз`яснили, що якщо вона та дитина будуть зареєстровані за різними адресами, зокрема, дитина за місцем проживання батька дитини, то це буде підставою для того, щоб дитину відібрали від неї та передали батьку. Позиція третьої особи На виконання ухвали Малинського районного суду органом опіки та піклування виконавчого комітету міської ради було надано висновок, в якому в ході проведених бесід зі сторонами по даній судовій справі встановлено, що відповідачка свого житла не має та не може, відповідно, забезпечити реєстрацію своєї дитини на теперішній час, а тому зняття неповнолітньої дитини з реєстраційного квартирного обліку потягне за собою позбавлення можливості та права на реалізацію законних прав дитини, таким чином позовні вимоги щодо дитини за даних обставин направлені всупереч інтересам дитини, з огляду на це орган опіки та піклування не може визнати обґрунтованими вимоги позивача в цій частині. В судовому засіданні представник третьої особи [PERSON] висновок органу опіки і піклування від 06.04.2021 не підтримала. Пояснила, що напередодні були проведені бесіди з відповідачем, під час яких було з`ясовано, що рішенням суду про розірвання шлюбу між відповідачкою та [PERSON] визначено, що дитина має проживати з матір`ю; мати дитини хоче виконувати зазначене рішення суду, щоб дитина була з нею. Оскільки [PERSON] забезпечила дитину житлом, наразі орендованим, права дитини не порушені, тому просить суд позов задовольнити. Встановлені судом обставини Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15.10.2010 [PERSON] належить 3/8 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] (а.с.13), що також підтверджується витягом про державну реєстрацію прав №27974799 (а.с.14). Згідно з договором дарування частки житлового будинку від 10.12.2012 [PERSON] подаровано 5/8 часток житлового будинку [ADDRESS] (а.с.9-10), що також підтверджується витягом з Державного реєтру правочинів №5365008 (а.с.11) та витягом про державну реєстрацію прав №36807050 (а.с.12). Довідкою, що видана КП «Добробут» №299 від 28.01.2021, тадомовою книгоюпідтверджується, що [PERSON] дійсно зареєстрована по [ADDRESS] , по даній адресі крім неї зареєстровані: син - [PERSON] , [INFO]., мати - [PERSON] , [PERSON]., невістка - [PERSON] , [INFO]. та онучка - [PERSON] , [INFO]. (а.с.7, 16-17). Актом обстеження будинку, розташованого по [ADDRESS] , який належить [PERSON] , встановлено, що на момент обстеження 28.01.2021 та зі слів сусідів [PERSON] зареєстрована за вищевказаною адресою, але фактично не проживає (а.с.15). Рішенням Малинського районного суду від 09.01.2020 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, дитину залишено проживати разом з матір`ю (а.с.18). Оцінка аргументів сторін та норми права, застосовані судом Між сторонами виник спір з приводу визнання [PERSON] та її малолітньої дитини - [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] . При вирішенні спірних правовідносин, суд застосовує норми Конституції України, ЦК України та СК України. Суд враховує позицію ВП ВС, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. В свою чергу Цивільний кодекс є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Разом з тим у статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] ; її син, [PERSON] перебував у шлюбі із [PERSON] ; у шлюбі народилась дитина - [PERSON] ; шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано у 09.01.2020 році; [PERSON] та малолітня [PERSON] зареєстровані у вказаному будинку. [PERSON] не є членом сім`ї власника будинку - [PERSON] , оскільки разом не проживають, спільного господарства не ведуть, жодних угод між сторонами щодо порядку користування спірним житлом укладено не було. Відповідач у судовому засіданні підтвердила, що користувалася житловим будинком, як дружина сина власника. Через неприязні відносини з чоловіком 30.11.2019 року добровільно залишила житло за вказаною адресою, без примусу та перешкод зі сторони позивача, не планувала та не планує повертатися туди проживати, тобто, втратила інтерес до вказаного житла. За таких обставин, суд вважає, що до спірних правовідносин, крім іншого, слід застосувати норми статтей 401-403, 406 ЦК України. У ст.401 ЦК України визначено сервітут як право обмеженого користування чужим майном, що може бути встановлено для задоволення потреб осіб у житлі, які не можуть бути задоволені іншим способом, тобто, сервітут - це речове право невласника на обмежене користування житлом для проживання. Згідно ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). За положеннями ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та особою, на користь якої встановлено сервітут, з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402 ЦК України. Враховуючи, що обидві сторони підтверджують, що відповідач набула права користування житловим будинком, який належить на праві власності позивачу, як дружина сина позивача, тобто, підставою для встановлення сервітуту був шлюб між відповідачем та [PERSON] 09 січня 2020 шлюб між ними розірваний, а, відтак, припинились обставини, які були підставою для встановлення сервітуту. Крім того, [PERSON] добровільно припинила використовувати будинок позивачки як житло ще до розірвання шлюбу, тобто, відмовилась від сервітуту, який був встановлений в її інтересах. За таких умов та з огляду на положення статті 391 ЦК України позовні вимоги [PERSON] про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування спірним житловим будинком, підлягають задоволенню. При цьому суд наголошує та роз`яснює сторонам, що право користування житлом і реєстрація місця проживання у такому житлі не є тотожними, а співвідносяться як причина і наслідок. Тобто, набуття особою права на користування житловим приміщення може бути підставою для реєстрації її місця проживання за вказаною адресою, як, відповідно, і втрата права користування житлом є підставою для зняття з реєстрації місця проживання за адресою такого житла. Вирішуючи позовні вимоги про визнання малолітньої [PERSON] , [INFO]., такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд керується наступним. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Жодна дитина не може бути об`єктом самовільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 вказаної Конвенції). Положеннями ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, а також особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу, чи закладу охорони здоров`я, в якому вона перебуває. За змістом ч.2 ст.18 закону «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. В силу ст.160 СК України місце проживання дитини визначається місцем проживання батьків. Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідним від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Як встановлено судом та не заперечується жодною із сторін, малолітня [PERSON] набула права користування житловим будинком, який належить позивачу на праві власності, в силу вимог закону - за фактом народження, оскільки на момент народження дитини її батьки використовували вказаний будинок для проживання їхньої сім`ї та були там зареєстровані. Припинення одним з батьків дитини користування вказаною нерухомістю для проживання, не позбавляє автоматично дитину права на користування таким житлом; при цьому суд враховує, що батько дитини - [PERSON] , має право користування будинком [ADDRESS] , місце його проживання також зареєстровано за вказаною адресою, а в силу вимог ст. 3 СК України дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли з ними не проживає. Малолітня [PERSON] не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт її не проживання в спірному будинку, не може бути безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування зазначеним житлом. Суд не погоджується з позицією представника позивача та представника третьої особи про те, що, однією з підстав для визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком, є рішенням суду про розірвання шлюбу між відповідачкою та [PERSON] (сином позивача), яким визначено, що дитина, [PERSON] , залишається проживати разом з матір`ю та наразі права дитини на житло відповідачкою забезпечені. Така позиція суду узгоджуються з правовою позицією, викладеною в постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2019 року по справі № 368/750/16-ц, що не можна вважати неповажною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків відповідно до рішення суду про визначення місця проживання дитини, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітня [PERSON] набула право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано. Твердження представника третьої особи [PERSON] про те, що права дитини на користування житлом забезпечені, з огляду на відсутність будь-яких належних про це доказів, є припущеннями. Твердження позивача, що наявність у [PERSON] права користування належним їй будинком перешкоджає їй, як власнику, зокрема, здійснити розпорядження своїм майном, не підтверджені належними доказами - рішеннями органу опіки та піклування щодо ненадання згоди на відчуження. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання [PERSON] , [INFO]., такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] , не підлягають задоволенню. З врахуванням викладено, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Розподіл судових витрат Згідно зі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. З врахуванням того, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі сумі 454 грн.

Outcome: partial