Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-24 00:00:00

Комарівська сільська рада, як орган опіки та піклування, звернулась до суду з даним позовом, в якому просить відібрати малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , у матері [PERSON] без позбавлення її батьківських прав, та стягнути з [PERSON] на користь цих дітей аліменти. Свої вимоги обгрунтовує тим, що [PERSON] є матір`ю вказаних дітей, разом зі своїм співмешканцем [PERSON] довела свій будинок у [ADDRESS] , до стану непридатності для проживання, після чого неодноразово змінювала місце проживання, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дітей, належним чином не піклується про них, байдуже ставиться до здоров`я і розвитку дітей, не забезпечувала дітей необхідною медичною допомогою та доглядом, в зв`язку з чим старша дочка [PERSON] , [INFO] померла, а троє інших дітей були примусово госпіталізовані й у них встановлені тілесні ушкодження; з 25 травня 2018 року родина перебуває на обліку сімей, які опинились у складних життєвих обставинах; під час проведення профілактичних бесід [PERSON] обіцяла знайти та облаштувати житло, забрати дітей з лікарні, але цього не зробила, в зв`язку з чим малолітні діти поміщені до Прилуцького обласного дитячого будинку «Надія»; у задоволенні прохання відповідачки про повернення дітей було відмовлено через відсутність належних умов для проживання, засобів для існування, за час перебування дітей у закладі мати жодного разу не відвідала їх, не телефонувала, за місцем проживання характеризується негативно, проте готова пройти курс реабілітації, залишити свого співмешканця та виправитись з метою повернення дітей. Представники позивача та третьої особи в судовому засіданні заявлені вимоги підтримали і просили їх задовольнити з вищевказаних підстав, зазначивши, що відповідачка перебуває в реабілітаційному закладі лише на строк один рік, власного житла для забезпечення нормального проживання дітей не має, не працює, а тому на даний час малолітнім дітям краще бути окремо від матері в дитячому будинку «Надія», де їм створено комфортні умови для проживання, харчування, розвитку, дозвілля; інші рідні дітей не висловили побажання взяти їх під тимчасову опіку. Відповідачка відзиву на позов не подала, в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, вважаючи за можливе перебування дітей з нею в реабілітаційному центрі, де для цього є відповідні умови; не заперечує, що раніше неналежним чином виконувала свої батьківські обов`язки, боялась свого співмешканця і довірялась йому у методах виховання дітей, але на даний час зрозуміла свою помилку, відновлює свій психологічний стан і має намір перевиховатись та змінити ставлення до дітей. З огляду на вік дітей (чотири, два та один рік) суд у відповідності до ч.2 ст.171 СК України вважав за недоцільне заслуховувати їх думку щодо вирішення даного спору. Заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Відповідно до ч.1 ст.32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Приписами ч.3 ст.51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з положеннями абз.3 ч.2 ст. 3 СК України дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Положеннями ч.1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989р., ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991р. (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст.18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до вимог ст. 150 СК України виховання, піклування, забезпечення фізичного, духовного та морального розвитку дитини, забезпечення здобуття нею освіти є прямими обов`язками батьків. Згідно з ч.2, 4 ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Згідно з ч.1 ст.170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Приписами п.2 ч.1 ст.164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Отже, ухилення батька, матері від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини у відповідності до вимог п.2 ч.1 ст.164, ч.1 ст.170 СК України може бути підставою для відібрання дитини без позбавлення батьківських прав. Як встановлено в судовому засіданні і вбачається з матеріалів справи, [PERSON] (відповідачка по справі) та [PERSON] є батьками малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS] , але понад два роки разом з дітьми проживала в різних населенних пунктах району в орендованому житлі, не працює, з 27 серпня 2019 року перебуває в Центрі реабілітації «Крапка відліку» для людей з різними формами залежності. В зв`язку з неналежним виконанням [PERSON] та її співмешканцем [PERSON] батьківських обов`язків їх малолітні діти не були забезпечені повноцінним харчуванням, лікуванням, доглядом, піддавалися фізичному та психологічному насильству з боку обох батьків, в зв`язку з чим у червні 2019 року троє дітей у важкому стані були госпіталізовані до Борзнянської ЦРЛ та КЛПЗ «Чернігівська обласна дитяча лікарня», а найстарша [PERSON] , [INFO] , померла. [INFO] були складені акти Борзнянської ЦРЛ та Борзнянського ВП про дітей [PERSON] , [PERSON] , залишених батьками в закладі охорони здоров`я з тяжким станом здоров`я (бронхопневмонія). 08 липня 2019 року [PERSON] та [PERSON] оформили заяви про тимчасове влаштування їх сина [PERSON] в будинок дитини. Стосовно відповідачки та її співмешканця Борзнянським ВП проводиться досудове розслідування кримінального провадження за ст.166 КК України. Розпорядженнями Борзнянської РДА №155, 156, 157 від 12.07.2019р. вирішено забезпечити тимчасове влаштування малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , які залишилися без батьківського піклування, до Комунального закладу медико-соціального захисту «Прилуцький обласний будинок дитини «Надія» й з 23 липня 2019 року діти знаходяться в даному закладі, виховуються та перебувають на повному державному утриманні. Рішенням виконкому Комарівської сільської ради №17 від 16.10.2019р. в зв`язку з виникненням безпосередньої загрози для життя та здоров`я малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було постановлено відібрати їх від матері. Дане рішення органу опіки та піклування на думку суду прийняте з урахуванням всіх обставин є обгрунтованим і не суперечить інтересам дітей. З показань допитаних у судовому засіданні свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] також слідує, що [PERSON] зі своїм співмешканцем [PERSON] неналежним чином виконували свої батьківські обов`язки по вихованню, догляду, матеріальному забезпеченню дітей, внаслідок чого вони мали незадовільний стан здоров`я, піддавалися жорстокому поводженню та насильству в сім`ї. Твердження відповідачки, що вона боялась свого співмешканця й довірялась його методам виховання дітей є безпідставними, оскільки інтереси дітей мають превалювати над інтересами батьків, передусім найкращі інтереси дитини є предметом основного піклування батьків. Натомість, відповідачка жодних скарг до органів державної влади, правоохоронних органів чи соціальних служб не подавала, фактично самоусунувшись від виконання своїх батьківських обов`язків по охороні й захисту прав малолітніх дітей, надаючи перевагу влаштуванню особистого життя. [PERSON] з часу перебування її малолітніх дітей у дитячому будинку «Надія» лише одного разу відвідала їх - 05 листопада 2019 року, тобто після надходження позовної заяви до суду, хоча мала таку можливість; ніякої участі у вихованні дітей не приймала, не піклувалась про них, не створила їм належних житлово-побутових умов, фізичного та духовного розвитку, дозвілля, медичного забезпечення, матеріально не утримує. В зв`язку з цим, посилання [PERSON] на те, що вона виправилась і має намір змінити ставлення до дітей наразі не заслуговують на уваги, оскільки окрім словесних обіцянок не підкріплені ніякими активними діями з боку відповідачки щодо дітей. Надані [PERSON] довідки ГО «Крапка відліку» суд також не може врахувати для можливості залишення дітей з матір`ю, оскільки термін перебування в реабілітаційному центрі обмежений (один рік), відповідачка власним благоустроєним житлом не забезпечена, постійного місця роботи й джерел доходу не має, як зазначила сама ще не повністю психологічно відновилася, тоді як діти на даний час перебувають на повному державному утриманні й у комфортних умовах, що на думку суду відповідає їх найкращим інтересам. Таким чином, оскільки [PERSON] , будучи матір`ю своїх малолітніх дочок [PERSON], [PERSON] , сина [PERSON] , на протязі тривалого періоду часу безпричинно ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню та матеріальному забезпеченню дітей, то суд вважає, що маються всі підстави для відібрання вказаних дітей у матері без позбавлення її батьківських прав, а тому позовні вимоги в цій частині є обгрунтованими і підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ч.4 ст.170 СК України при задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину. Згідно зі ст.193 СК України, якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального закладу охорони здоров`я, навчального або іншого закладу, аліменти на дитину можуть бути стягнуті з них на загальних підставах; за рішенням суду аліменти можуть перераховуватися на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. Відповідно до «Конвенції про права дитини» та «Декларації прав дитини» інтереси дитини необхідно забезпечувати найкращим чином, дитина повинна бути серед тих, хто першим одержує захист і допомогу. Зважаючи, що [PERSON] є матір`ю малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] й не звільнена від обов`язку по їх матеріальному забезпеченню, якого діти потребують, то суд вважає за необхідне задовольнити й позовні вимоги про стягнення з відповідачки аліментів на утримання цих дітей. Тому, враховуючи, що відповідачка є особою працездатного віку, але не працює, коштів на утримання дітей не виділяє, то виходячи з положень ст.181-184 СК України суд вважає за можливе стягувати з [PERSON] на утримання дочки [PERSON] , сина [PERSON] , дочки [PERSON] щомісячно аліменти в розмірі 1/2 частини заробітку (доходу) відповідачки, але не менше встановленого чинним законодавством мінімального розміру на кожну дитину, шляхом їх перерахування на особисті рахунки дітей у АТ «Державний ощадний банк України». Відповідно до ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. З огляду на положення п.14 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір за дану позовну заяву справлянню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: approved