Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-25 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила зобов`язати відповідача скасувати і припинити чинність арешту на 47/100 частин квартири [ADDRESS] за постановою АК 243175 від 31 січня 2006 року, посилаючись на те, що вона є власником вказаної квартири, а наявне обтяження, яке мало бути скасовано, згідно з ухвалою суду від 15 жовтня 2009 року, обмежує її у реалізації права власності. Відповідач не виказував своєї думки щодо позову, відзив до суду не надходив. ІІ. Процесуальні дії. 07 серпня 2020 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано 17 серпня 2020 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Ухвалою від 17 серпня 2020 року у справі відкрито провадження для розгляду у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін у справі. 26 серпня 2020 року позивач подала до Відділу документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян (загальна канцелярія суду) заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просила задовольнити. Відповідачу було направлено копію позовної заяви з додатками та ухвалу про відкриття провадження, проте заяви по суті або з процесуальних питань до суду не надходили. У судове засідання сторони не з`явилися, інші, окрім зазначених, заяви з процесуальних питань не надходили до суду. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19 січня 2006 року в якості заходу забезпечення позову у справі про розподіл майна подружжя накладено арешт на 47/100 часток квартири [ADDRESS] . Вказану ухвала суду виконано державним виконавцем Відділу ДВС Печерського району постановою № АК 243175 від 31 січня 2006 року, згідно з якою внесено запис про обтяження нерухомого майна. 15 жовтня 2009 року у справі № 2-9-1/2009 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна ухвалою суду скасовано вжиті заходи забезпечення позову, а саме скасовано арешт з майна останнього, у тому числі з 47/100 часток квартири [ADDRESS] . Позивач є власником квартири [ADDRESS] , відповідно до рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 грудня 2010 року у справі № 2-18-1/2010. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за індексним номером № 8559130 від 28 серпня 2013 року, 12:42:36, наданого Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві, відомості про право власності позивача на вказаний об`єкт нерухомого майна житлового фонду внесено 25 липня 2013 року, 11:34:58. Згідно з письмовою відповіддю відповідача від 05 серпня 2020 року, наданою на звернення позивача від 22 липня 2020 року, наявний запис про обтяження у Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно на 47/100 часток (частин) квартири [ADDRESS] , який вчинено відповідно до постанови ВДВС Печерського району м. Києва № АК 243175 від 31 січня 2006 року. В той же час, як повідомляє відповідач у згадуваному листі, надати більш детальну інформацію неможливо, оскільки матеріали виконавчого провадження передані на зберігання до архіву та після закінчення трирічного строку знищено. Позивач вказала, що про наявність не скасованого запису про обтяження свого об`єкта нерухомої власності стало відомо після звернення до нотаріуса, який повідомив, що у зв`язку із вказаним вчинення нотаріальних дій стосовно квартири [ADDRESS] , яка належить позивачу, неможливо. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, а відповідно до приписів ст.ст. 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, зокрема, шляхом звернення з позовом до суду за припиненням дії, яка порушує таке право. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що встановлено частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном - частиною першою статті 317 ЦК України. Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений у здійсненні права власності, як вказано у частині другій статті 321 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Разом з тим, згідно зі статтею 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», надав роз`яснення, що відповідно до положень статей 391, 396 Цивільного кодексу України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Судом встановлено, що ухвалою суду від 15 жовтня 2009 року вжиті судовим рішенням від 19 січня 2006 року заходи забезпечення позову [арешт нерухомого майна] скасовано, таким чином, починаючи з часу набрання законної сили судовим рішенням, відсутні підстави для подальшого утримання належного позивачеві нерухомого майна під обтяженням. За частиною другою статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII, про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про виконавче провадження», постанова про зняття арешту виноситься виконавцем не пізніше наступного робочого дня після надходження до нього документів, що підтверджують наявність підстав, передбачених частиною четвертою статті 59 цього Закону, та надсилається в той самий день органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. Проте, відсутність на виконанні у відповідача виконавчого провадження, оскільки воно було передано в архів та знищено, унеможливлює застосування норм Закону України «Про виконавче провадження» та, одночасно, надає позивачу можливість для цього звернення до суду за зняттям арешту на нерухоме майно на підставі частини п`ятої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження». У відповідності до норм частини першої, третьої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. У відповідності до частини шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За приписами частини першої статті 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. З огляду на зазначене, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що доводи позивача знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, є такими, що ґрунтуються на законних вимогах, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved