Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-07 00:00:00

На адресу суду надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про: розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованого 17.12.2009 року ВРАЦС Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис 2088; також предметом позову у зазначеній справі є позовна вимога [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю й стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів в твердій грошовій сумі в розмірі 3000 гривень щомісячно. Частковим рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22.06.2021 року, позов в частині розірвання шлюбу задоволено - розірвано шлюб [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 17.12.2009 року ВРАЦС Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис 2088. Відтак в судовому засіданні позов про визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю й стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів в твердій грошовій сумі в розмірі 3000 гривень щомісячно, [PERSON] та її представник підтримали та просять задовольнити у повному обсязі. Відповідно до частини 1, 2 та 3 статті 193 Цивільного процесуального кодексу України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднуються в одне провадження з первісним позовом. [PERSON] ознайомившись із змістом пред`явленого до нього позову [PERSON] , заявив зустрічний позов позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , оскільки обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, задоволення цього зустрічного позову може виключити повністю задоволення первісного позову в частині вимог щодо визначення місця проживання дитини разом з матір`ю. Усно проголошеною ухвалою від 20.01.2021 року зустрічний позов об`єднано в одне провадження спільно з первісним. В судовому засіданні [PERSON] та його представник зустрічний позов підтримали в повному обсязі й просять задовольнити. Сторона відповідача за зустрічним позовом вимогу [PERSON] заперечила за безпідставністю. Заслухавши пояснення та дослідивши докази Судом встановлені наступні обставини. Так, 17 грудня 2009 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON] ), що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 17 грудня 2009 року. Під час шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народилися дитина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 14 травня 2010 року. Відповідачу за первісним позовом [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 20 травня 2003 року та реєстраційним посвідченням від 22 травня 2003 року. Згідно довідки ДП «Наш дім 2» ПП «Наш дім» від 13 листопада 2020 року за вих. №9030, відповідач за первісним позовом [PERSON] зареєстрований місцем проживання разом із уже колишньою дружиною [PERSON] та їх малолітнім сином [PERSON] , [INFO] , в квартирі [ADDRESS] . За час проживання скарг від мешканців та сусідів в ДП «Наш дім-2» не поступало. Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 19 листопада 2020 року [PERSON] зареєстрований фізичною особою-підприємцем. Згідно Податкової декларації про майновий стан і доходи за 2019 рік загальна сума річного доходу [PERSON] становить 53 100 гривень. [PERSON] на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, що підтверджується довідками Комунального некомерційного підприємства «Підволочиська центральна районна лікарня» від 11 листопада 2020 року за №200 та №211. Згідно довідки МВС України серії НА №1962465 [PERSON] на території України станом на 17.11.2020 до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває. Малолітній [PERSON] , [INFO] , навчається в Тернопільській загальноосвітній школі І-ІП ступенів №10 у 5-Б класі, батьки учня співпрацюють зі школою, відвідують батьківські збори, беруть активну участь в шкільних проектах, щоденно контролюють виконання сином домашніх завдань, що підтверджується характеристикою від 23 листопада 2020 року №232. На даний час позивачка за первісним позовом [PERSON] забрала свої особисті речі з квартири [PERSON] , переїхала проживати в інше житло в місті Тернополі - в квартиру по [ADDRESS] , де мешкає з своєю матірю. Періодично син сторін справи ночує у квартирі матері по [ADDRESS] , проводить з [PERSON] час відпочинку. Кожна із сторін вважає, що їх малолітній син [PERSON] , [INFO] , повинен постійно проживати постійно разом з ним, оскільки це якнайкраще відповідає інтересам дитини. Згідно частини 1 статті 1 Сімейного кодексу України регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою: зміцнення сім`ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб; утвердження почуття обов`язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім`ї; побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки; забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. Правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років (частини 1 та 2 статті 7 Сімейного кодексу України). Статтею 141 Сімейного кодексу України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Законодавцем у статті 155 Сімейного кодексу України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У частині 1 статті 310 Цивільного кодексу України встановлено, що фізична особа має право на місце проживання. Відповідно частини 1 статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно частини 4 статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до частини 1 та 2 статті 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Частиною 1 статті 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі -ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, питання втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть переважати інтереси батьків. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частини 1, 2 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України). [PERSON] має у приватній власності квартиру (житло), у якій постійно проживає, він займається підприємницькою діяльністю, має сталі доходи, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, не судимий, бере активну участь у вихованні малолітнього сина. Судом встановлено, що дитина постійно проживає спільно з батьком [PERSON] у квартирі за адресою [ADDRESS] ; означене житло є місцем реєстрації проживання дитини та її «зоною комфорту». Висновком органу опіки та піклування №271 від 07.04.2021 року, затвердженого рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради 07.04.2021 року, рекомендовано визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком за адресою [ADDRESS] . В судовому засіданні було заслухано думку самої дитини - малолітній [PERSON] , [INFO] , висловив бажання проживати разом з батьком саме у квартирі за адресою [ADDRESS] , при цьому не має жодних заперечень періодично спілкуватися з мамою [PERSON] . Ураховуючи вищевикладене, належні, допустимі, достатні та достовірні докази, якими обґрунтовуються позовні вимоги, місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , слід визначити разом із його батьком позивачем [PERSON] , оскільки це якнайкраще відповідатиме інтересам дитини. У зв`язку з задоволенням зустрічного позову, слід відмовити у первісному.

Outcome: approved