Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-17 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи на стороні позивача: [PERSON] , [PERSON] , Новокодацький районний відділ у м. Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення та зняття з реєстрації. Також [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до[PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Новокодацький районний відділ у м. Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення. Ухвалою суду від 11 квітня 2016 року було об`єднано в одне провадження цивільну справу № 205/1779/16 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи на стороні позивача: [PERSON] , [PERSON] , Новокодацький районний відділ у м. Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення та зняття з реєстрації, та цивільну справу № 205/3005/15 за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Новокодацький районний відділ у м. Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про скасування права власності. В обґрунтування позовних вимог позивачі посилаються на те, що на підставі Договору дарування від 24.12.2014 року, [PERSON] , на праві приватної власності належить 1/2 частина домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . По 1/4 частині вищевказаного домоволодіння належить [PERSON] та [PERSON] на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.06.2014 року. У вказаному домоволодінні є зареєстрованими: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] . Стосовно [PERSON] позивачі зазначають, що згідно штампу у паспорті 09.07.2014 року вона була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але власники згоду на її реєстрацію не надавали. Після звернення до правоохоронних органів щодо реєстрації сторонньої особи на житловій площі, отримали відповідь, що згідно наявних обліків ГУ ДМС України в Дніпропетровській області відомості щодо реєстрації місця проживання та зняття з реєстрації місця проживання стосовно [PERSON] за заявленою адресою: [ADDRESS] , відсутні. Таким чином, [PERSON] , проживає за вказаною адресою не маючи на то законних підстав. На теперішній час фактично у домоволодінні проживають [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Далі позивачі зазначають, що після набуття права власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , вони неодноразово намагалися потрапити до будинку, але [PERSON] , [PERSON] всіляко цьому протидіють. На неодноразові прохання вирішити питання мирним шляхом і добровільно надати можливість користуватися будинком [PERSON] відповідає відмовою та відмовляється звільнити власність. Відповідачі своїми діями, самоправно займаючи будинок, перебуваючи в ньому без достатніх підстав, створюють позивачам перешкоди в користуванні житловим будинком, земельною ділянкою та спорудами. У зв`язку з вищевикладеним, позивачі змушені звернутися до суду та просити усунути їм, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] перешкоди у користуванні власністю. Зокрема, [PERSON] просить усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення [PERSON] , [PERSON] із спірного домоволодіння, зняття таких осіб із реєстраційного обліку, та зобов`язати таких відповідачів звільнити вищевказане домоволодіння від належних їм речей, залишивши зазначене домоволодіння у стані, що відповідає санітарно - гігієнічним нормам. У свою чергу [PERSON] та [PERSON] просять суд усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , такими, що втратили право користування житловим будинком, зобов`язати виселитися та знятися з місця реєстрації за адресою: [ADDRESS] , а також зобов`язати таких відповідачів звільнити вищевказане домоволодіння від належних їм речей, залишивши зазначене домоволодіння у стані, що відповідає санітарно - гігієнічним нормам. До початку розгляду даної цивільної справи по суті [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] , [PERSON] про скасування права власності. В обґрунтування зустрічного позову така особа посилалась на обставину того, що коли він, [PERSON] , дізнався, що [PERSON] та [PERSON] стали власниками відповідно по 1/4 частині домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , то дуже здивувався, бо зважаючи на верховенство права, неупередженість та справедливість, відповідачі за зустрічним позовом не мали ніякого права на частку спадщини від спадкодавця [PERSON] , померлого [INFO] , по причині того, що їх батько [PERSON] , померлий [INFO] не був спадкоємцем. Відповідно до ст. 527 ЦК України (в редакції 1963 року), спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця. Тобто, [PERSON] , батько [PERSON] та [PERSON] , померлий [INFO] , ніяким чином не був спадкоємцем. Отже, посилання відповідачів за зустрічним позовом, відповідно до ст. 529 ЦК України (в редакції 1963 року), що онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був спадкоємцем, є нікчемним. У зв`язку із викладеним, позивач за зустрічним позовом також змушений звернутися до суду та просити суд скасувати право власності за [PERSON] на 1/4 частину домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , та скасувати право власності за [PERSON] на 1/4 частину домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Заяви (клопотання) учасників справи. Позивачі та їх представники за первісними позовами у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити в повному обсязі по мотивам, що викладені у позовних заявах. Зустрічні позовні вимоги не визнали та просили у їх задоволені відмовити у зв`язку з необґрунтованістю. Відповідачі за первісним позовом у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили у їх задоволені відмовити. Зустрічні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі. Представник третьої особи Новокодацького районного відділу у м. Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, в судове засідання не з`явився, надали до суду письмову заяву про розгляд справи у їх відсутність та винести рішення відповідно до чинного законодавства. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська Федченко В.М. від 12.08.2015 року цивільна справа за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Новокодацький районний відділ у м. Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про скасування права власності, була зупинена до розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Грищенко А.О. про визнання договору дарування недійсним. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська Федченко В.М. від 19.01.2016 року по цивільній справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Новокодацький районний відділ у м. Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про скасування права власності, було відновлено провадження. Ухвалою суду від 21.09.2017 року дана справа прийнята до провадження судді Нижного А.В. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська Нижного А.В. від 15.01.2018 року було відмовлено у задоволені заяви [PERSON] про забезпечення позову. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська Мовчан Д.В. від 08.05.2018 року цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи на стороні позивача: [PERSON] , [PERSON] , Новокодацький районний відділ у м. Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення та зняття з реєстрації, та за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Новокодацький районний відділ у м. Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про скасування права власності, була прийнята до свого провадження. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19.07.2018 року відмовлено у задоволені клопотання представника позивача за первісним позовом про зупинення провадження по даній цивільній справі. Відповідними ухвалами суду від 25.09.2018 року було вирішено викликати та допитати в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (за її згодою), [PERSON] , (за її згодою), [PERSON] . З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів, та аргументів сторін, визнання в частині позовних вимог, суд ухвалює рішення з огляду на наступне. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що на підставі Договору дарування від 24.12.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грищенко А.О., зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 8220327 від 24.12.2014 року, [PERSON] , на праві приватної власності належить 1/2 частина домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.9 том 1). Вказане речове право [PERSON] зареєстровано у встановленому законом порядку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 31559821 від 24.12.2014 року (а.с. 10 том 1). Судом також встановлено, що 1/4 частина домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.06.2014 року. Вказане речове право [PERSON] зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується відповідним витягом № 6560943 від 28.07.2014 року (а.с.11 том 1). Також, судом встановлено, що 1/4 частина домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.06.2014 року. Вказане речове право [PERSON] зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 6561695 від 28.07.2014 року (а.с.12 том 1). Судом також встановлено, що станом на момент розгляду даної справи у вказаному домоволодінні є зареєстрованими та фактично мешкають [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Під час розгляду справи судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] станом на день розгляду справи фактично за місцем розташування спірного домоволодіння: [ADDRESS] не проживають, а є лише зареєстрованими за такою адресою. Зазначені обставини щодо місця проживання відповідачів визнані сторонами в повному обсязі та підтверджені показаннями свідків, а факт реєстрації за вказаною адресою усіх відповідачів за первісним позовом та позовом третьої особи підтверджується повідомленнями ГУДМС УДМС України у Дніпропетровській області (а.с. 76-81, том 1). Судом також встановлено, що [PERSON] є інвалідом з дитинства І групи безстроково, особою із порушеними функціями опори та пересування, потребує постійного стороннього догляду, що підтверджується висновком медико-соціальної (експертної) комісії (а.с. 65 том 1). При цьому судом встановлено, що такий постійний догляд за вказаною особою здійснює [PERSON] . Зі змісту пояснень свідків: [PERSON] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , допитаних під час розгляду справи у відкритому судовому засіданні, вбачається, що між сторонами по даній справі виникли стійкі неприязні стосунки. Показання свідків носили здебільшого емоційний характер, відображаючи не фактичні обставини справи, а своє емоційне відношення до стану речей, що виникли із приводу даного спору. Разом із цим, зміст таких показів підтверджує фактичне проживання на території спірного домоволодіння [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . При цьому, показами свідків підтверджено, що [PERSON] так само має неприязні стосунки із [PERSON] , внаслідок чого останні фактично мешкають у різних частинах домоволодіння. Зокрема, [PERSON] використовує як місце постійного проживання приміщення літньої кухні, а [PERSON] та [PERSON] займають іншу частину домоволодіння. Оскільки позивачі за первісним позовом [PERSON] а також треті особи за первісним позовом, що заявили самостійні вимоги на предмет спору: [PERSON] , [PERSON] оспорюють право на проживання відповідачів у спірному домоволодінні, а у свою чергу позивач за зустрічним позовом [PERSON] не визнає право власності вказаних осіб на таке житлове приміщення, то суд доходить висновку, що між сторонами виник спір, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. У поданих позовах [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] як нові власники вказаного домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , з посиланням на норми статей 405, 391 ЦК України та статей 155, 156, 158 ЖК УРСР просили виселити з такого спірного житлового приміщення відповідачів як члена сім`ї колишнього власника житла без надання іншого житлового приміщення. Вказуючи при цьому, що право таких учасників справи на спірне житло є похідним та припинилося з припиненням права власності на це житло у попереднього власника, членом сім`ї якої були такі відповідачі. Розглядаючи даний спір в межах позовних вимог, суд не може погодитись із доводами позивача за зустрічним позовом [PERSON] щодо відсутності правових підстав для набуття права власності [PERSON] та [PERSON] на спірне нерухоме майно, та вважає його вимоги про скасування права власності вказаних учасників справи такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Як констатувалось судом вище, право власності на 1/4 частину домоволодіння за кожним у [PERSON] та [PERSON] виникло ні підставі відповідного судового рішення. Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч.5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Набуття права власності у особи на нерухоме майно за рішенням суду повністю кореспондується із вказаними нормами цивільного законодавства України. Матеріалами даної цивільної справи підтверджено, що вказане судове рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.06.2014 року набуло чинності у встановленому законом порядку. Обов`язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства (пункт 9 частини другої статті 129 Конституції України). Суд ухвалює рішення іменем України, судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку (частини перша, друга статті 129-1 Конституції України). В силу вимог процесуального закону, суд по даній справі є лише судом першої інстанції, до компетенції якого не віднесено перегляд рішень іншого суду з підстав, викладених у зустрічному позові (не повідомлення, зі слів такого позивача за зустрічним позовом про день та час розгляду справи, здійснення ним поліпшення спірного майна тощо). Повноваження щодо перегляду такого судового рішення мають вищі судові органи (зокрема суд апеляційної інстанції), які мають наявну дискрецію стосовно перегляду актів судової влади першої інстанції для виправлення судових помилок та недоліків судочинства. Відтак, якщо позивач за зустрічним позовом вважає, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.06.2014 року порушені його права та охоронювані законом інтереси, то вирішення такого питання має лежати у площині застосування процедури апеляційного оскарження, а не пред`явлення зустрічного позову. З огляду на наведене, суд доходить висновку, про те, що право власності на частину спірного домоволодіння набуті [PERSON] та [PERSON] набуто правомірно, а відтак, в контексті розгляду питання його захисту в судовому порядку, останнє повинно братись судом до уваги як наявне. З огляду на наведене, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про скасування права власності. Щодо вимог [PERSON] про визнання недійсним технічного паспорта на вказане домоволодіння, то суд вказує, що технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна не може вважатись правовстановлюючим документом, оскільки він не встановлює та не засвідчує речові права особи щодо певного майна, та не породжує для неї відповідних обов`язків. Такий документ містить у собі інформацію суто технічного характеру у вигляді основних відомостей про об`єкт нерухомого майна, а відтак не може бути визнаний судом недійсним. Відтак в задоволені зустрічної позовної заяви в цій частині також необхідно відмовити, оскільки вказані вимоги не грунтуються на законі. Розглядаючи вимоги за первісним позовом та позовом третіх осіб про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та зняття з реєстраційного обліку, суд зазначає, що Конституцією України одночасно передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті). У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення. Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності. Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року встановив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Суд вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Аналогічний за своїм змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року по справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19). Тобто у даній справі виселення відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права таких осіб на житло та недобросовісності дій сторін договору міни, внаслідок яких відповідачі можуть втратити не лише право на користування житлом, а й позбутися такого права взагалі та стати безхатченком. Зі справи вбачається, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] набули право користування спірним житловим приміщенням згідно із законом, тобто набули охоронюване законом право на мирне володіння майном. При цьому необхідно врахувати, що [PERSON] , як особа з інвалідністю 1 групи, непрацездатний, потребує певних вимог до житлового приміщення в якому мешкає та стороннього догляду, що здійснюється [PERSON] . Судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , як набувачі були обізнані про проживання вказаних осіб у спірному житловому приміщенні, за певної обачності могли передбачити характер та вагу обтяження їх майбутньої нерухомості. Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Підстави для виселення особи без надання іншого жилого приміщення передбачені у статті 116 ЖК УРСР. Позивачем таких підстав не зазначено. Крім того, суд вважає, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Отже, сам факт переходу права власності на житловий будинок до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. У справі, що розглядається, позивачі, придбаючи житло, знали про проживання в ньому вказаних відповідачів - членів сім`ї колишнього власника цього житла, один з яких є особою з інвалідністю І групи, іншого житла не має, другий відповідач здійснює постійний догляд за ним, третій відповідач використовує таке приміщення також для постійного проживання не маючи іншого житла. У свою чергу, позивачі хоча набули охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, але тим не менше не виявили розумну дбайливість про інтереси вказаних відповідачів, не з`ясували, чи відмовляються відповідачі від свого права користування таким жилим приміщенням. Відтак, суд вимушений відмовити у задоволені позовних вимог [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] в частині виселення із спірного домоволодіння та зняття з реєстраційного обліку [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , оскільки ні у ЦК України, ні у ЖК УРСР не передбачена можливість виселення члена сім`ї колишнього власника без надання іншого жилого приміщення (стаття 116 ЖК УРСР та стаття 405 ЦК України). Суд також вважає за необхідне зазначити, що вказані відповідачі не є такими, що самоправно вселилися до жилого приміщення, тому підстави, передбачені у тому числі й статтею 116 ЖК УРСР, для їх виселення відсутні. Відтак, в суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про виселення та зняття таких осіб із реєстраційного обліку, у зв`язку із чим суд відмовляє в задоволенні первісного позову. Так само, з наведених вище підстав суд відмовляє в задоволені аналогічних позовних вимог [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про виселення та зняття таких осіб із реєстраційного обліку. Щодо позовних вимог [PERSON] та [PERSON] про виселення та зняття з реєстраційного обліку за адресою розташування спірного домоволодіння відповідачів: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , суд зазначає про наступне. Як зазначалось вище, у відповідності до ст. 317, ч. 1, 2 ст. ст. 319, 321 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно зі ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно з п.4 ч.1ст.406 ЦК України сервітут може бути також припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. З аналізу вказаної норми матеріального закону вбачається, що припинення сервітуту має власник, а таке право пов`язане з тим, що встановлення сервітуту не повинно супроводжуватися значним обмеженням прав власника майна. При цьому право вимагати припинення такого сервітуту належить виключно власникові, а обставини які мають істотне значення, можуть полягати у порушенні договірних умов, використання всупереч досягнутим домовленостям, порушення меж користування, способу тощо. Також відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності без поважних причин наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. За таких умов, суд доходить висновку, що в даному випадку особистий сервітут не може бути продовжений по відношенню до вказаних відповідачів, адже останні у спірному житловому приміщенні не мешкають тривалий час, таке домоволодіння не є для них житлом у згаданому вище сенсі, спільного господарства з власниками не ведуть, не несуть витрати з утримання такого приміщення, та будучи зареєстрованими у спірному домоволодінні фактично порушують права позивачів, як власників та їх законні інтереси, на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Оскільки в даному випадку судом встановлена обставина відсутності тривалого та постійного користування такими відповідачами спірним жилим приміщенням, через наявність в них іншого житла, то суд вважає, що позовна вимога про зняття вказаних осіб з реєстраційного обліку підлягає задоволенню. Адже факт реєстрації таких відповідачів за вказаною адресою з-за відсутності у таких осіб права користуватись таким житлом є обмеженням для позивачів у здійсненні ними права користування, володіння та розпорядження своїм майном. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. За таких вимог процесуального закону суд вважає, що судові витрати за позовом [PERSON] необхідно віднести на рахунок такої особи у зв`язку із відмовою в позові. Також на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Згідно ч.7 ст. 141 ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивач за зустрічним позовом [PERSON] є інвалідом І групи безстроково, і в задоволенні його зустрічного позову було відмовлено, судові витрати за зустрічним позовом слід віднести на рахунок держави. Одночасно із цим, оскільки позов [PERSON] , [PERSON] було задоволено частково, то суд стягує пропорційно до розміру задоволених позовних вимог понесені та документально підтверджені судові витрати по справі у вигляді судового збору з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь вказаних позивачів. Зокрема, суд стягує по 25 грн. 00 коп. із кожного відповідача окремо на користь кожного позивача за вказаним позовом [PERSON] , [PERSON] . На підставі викладеного та

Outcome: partial