Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-18 00:00:00

І. Зміст позовних вимог. Наприкінці січня 2019 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтував тим, що 27 червня 2008 року між ним та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Косенко Л.А., зареєстрований в реєстрі правочинів за №3767. Об`єктом договору був садовий будинок за адресою: [ADDRESS] . На підставі рішення Апеляційного суду Київської області від 31 жовтня 2011 року вказаний договір купівлі-продажу був розірваний та з [PERSON] на користь [PERSON] були стягнуті грошові кошти, отримані за договором, у розмірі 2982074 гривень та судові витрати у розмірі 27357 гривень 96 копійок, а всього 3009431 гривень 96 копійок. На виконання вказаного рішення суду Бориспільським міськрайонним судом Київської області був виданий виконавчий лист №2-173/2010 та пред`явлений для примусового виконання до ВПВР УДВС ГТУЮ у Київській області. В ході примусового виконання судового рішення державним виконавцем був накладений арешт на садовий будинок за адресою: [ADDRESS] . 18 квітня 2012 року начальником ВПВР УДВС ГТУЮ у Київській області Штепою С.О. протиправно було скасовано постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. У зв`язку з цим, 18 квітня 2012 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу відчужив садовий будинок за адресою: [ADDRESS] , на користь [PERSON] . Вартість садового будинку становила 3814791 гривень, тому у випадку звернення стягнення на вказаний будинок, що належав на праві власності [PERSON] , це дозволило б виконати рішення Апеляційного суду Київської області від 31 жовтня 2011 року у повному обсязі. Незважаючи на це, [PERSON] не здійснив погашення боргу в межах виконавчого провадження за рахунок коштів, отриманих від продажу нерухомого майна. В подальшому [PERSON] відчужила вказаний садовий будинок на користь [PERSON] . При укладенні договору купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] дії сторін правочину не були спрямовані на реальне настання наслідків цього договору у вигляді переходу права власності, а були здійснені виключно лише для надання [PERSON] можливості ухилитись від виконання своїх обов`язків як боржника. Тому [PERSON] просив визнати недійсним договір купівлі-продажу №710 від 30 травня 2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Збирит О.В., а також зобовязати [PERSON] повернути [PERSON] садовий будинок площею 386,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В ході підготовчого провадження представник позивача [PERSON] подав заяву про зміну предмета позову, якою просив: визнати недійсним договір купівлі-продажу №426 від 18 квітня 2012 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Харитонюк Ю.К.; визнати недійсним договір купівлі-продажу №710 від 30 травня 2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Збирит О.В., а також визнати недійсним договір іпотеки, серія та номер 196, виданий 18 лютого 2019 року приватним нотаріусом КМНО Нацина-Марченко О.О., укладений між [PERSON] та [PERSON] (т.1 а.с.215-216). ІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 квітня 2019 року було відкрито провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання (т.1 а.с.59-60). Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 серпня 2019 року позов [PERSON] був залишений без розгляду на підставі п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України (т.1 а.с.83-84). Постановою Київського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року було скасовано ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 серпня 2019 року, а цивільна справа була направлена для продовження розгляду до суду першої інстанції (т.1 а.с.127-129). Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 квітня 2020 року було відмовлено у задоволенні заяви представника позивача [PERSON] про відвід головуючого судді (т.1 а.с.195-196). Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 червня 2020 року, занесеною до протоколу судового засідання, до участі в розгляді цивільної справи було залучено [PERSON] в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача (т.1 а.с.226-227). Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 липня 2020 року було закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті (т.1 а.с.244). Ухвалами Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 жовтня 2020 року та від 10 грудня 2020 року було задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про витребування доказів (т.2 а.с.11-12, 20-21). ІІІ. Ставлення учасників цивільного процесу до пред`явленого позову. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав пред`явлений позов та просив суд його задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , а також третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явились та про своє ставлення до позову не повідомили. Про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: [PERSON] надав до суду письмові пояснення щодо пред`явленого позову, якими просив ухвалити рішення, залишивши позов [PERSON] без задоволення (т.1 а.с.153-157). Крім цього, [PERSON] вказав на те, що [PERSON] та його представник [PERSON] були обізнані про відчуження будинку [PERSON] ще у 2012 році. З цих підстав [PERSON] просив застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову (т.1 а.с.166-169). IV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 31 жовтня 2011 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуті грошові кошти, отримані за договором, у розмірі 2982074 гривні та судові витрати у розмірі 27357 гривень 96 копійок (т.1 а.с.7-10). 14 листопада 2011 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області був виданий виконавчий лист №2-173/2010 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу у розмірі 2982074 гривні та судові витрати у розмірі 27357 гривень 96 копійок (т.1 а.с.11). 22 жовтня 2012 року головним державним виконавцем ВПВР УДВС ГТУЮ у Київській області було прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №30053113 з виконання вказаного виконавчого листа. Одночасно з відкриттям виконавчого провадження постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження на все майно [PERSON] був накладений арешт в межах суми звернення стягнення 3009431 гривень 96 копійок (т.1 а.с.12,16-17). 18 квітня 2012 року начальник ВПВР УДВС ГТУЮ у Київській області Штепа С.О. виніс постанову про здійснення перевірки виконавчого провадження, в результаті якої виніс постанову про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження та про арешт майна боржника в межах виконавчого провадження №30053113. На підставі ухвали Апеляційного суду Київської області від 09 жовтня 2012 року постанови начальника ВПВР УДВС ГТУЮ у Київській області Штепи С.О. про проведення перевірки №30053113 від 18 квітня 2012 року та скасування процесуальних документів «постанова про відкриття виконавчого провадження від 25 листопада 2011 року» та «постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 25 листопада 2011 року» були визнані неправомірними та скасовані (т.1 а.с.13-15). 18 квітня 2012 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу садового будинку. Відповідно до умов якого [PERSON] передав у власність [PERSON] садовий будинок під номером [ADDRESS] (т.2 а.с.36). В подальшому, а саме 30 травня 2017 року [PERSON] та [PERSON] також уклали договір купівлі-продажу садового будинку. Згідно з яким [PERSON] відчужила на користь [PERSON] садовий будинок під номером [ADDRESS] (т.2 а.с.26-27). Крім цього, на підставі договору іпотеки від 18 лютого 2019 року з метою забезпечення виконання своїх зобов`язань за договором позики, укладеним 18 лютого 2019 року, [PERSON] передала в іпотеку [PERSON] належне їй на праві особистої приватної власності нерухоме майно, а саме: садовий будинок під номером [ADDRESS] (т.2 а.с.30-33). Між сторонами по справі виникли правовідносини, які регулюються гл.16 «Правочини» розділу ІV ЦК України. V. Норми права, якими керується суд при вирішенні спору. а. норми матеріального права. Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом п.6 ст.3 ЦК України однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із ч.2 та ч.3 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. За змістом ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19) фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. У відповідності до змісту постанови Верховного суду від 29 березня 2018 року у справі №923/333/16 основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Фактично єдиною метою здійснених майнових дій від імені боржника є введення в оману кредиторів шляхом виведення активів боржника з метою їх збереження за заінтересованими особами від звернення стягнення за наявними грошовими зобов`язаннями боржника перед кредиторами, створення видимості належної юридичної форми відчуження майна. За висновками Верховного Суду у постанові від 24 липня 2019 року у справі №405/1820/17, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. У відповідності до ч.1 ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з вимогами ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За принципами, закріпленими п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Крім цього, Європейський суд з прав людини роз`яснив, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, №22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п.570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст.261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст.81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. б. норми процесуального права. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. VI. Мотиви, якими керується суд при вирішенні спору. Cудом встановлено, що внаслідок неправомірного скасування арешту, накладеного на все майно боржника [PERSON] , в межах суми боргу у розмірі 3009431 гривні 96 копійок, в ході здійснення примусового виконання виконавчого провадження №30053113. [PERSON] здійснив відчуження належного йому на праві приватної власності нерухомого майна, а саме відчужив на користь [PERSON] садовий будинок під номером [ADDRESS] . При цьому, [PERSON] було достовірно відомо про наявність у нього невиконаного грошового зобов`язання, яке виникло на підставі рішення Апеляційного суду Київської області від 31 жовтня 2011 року. Таким чином, позивач, звертаючись з позовом, звернув увагу на фіктивність договору, оскільки очевидним вважав укладення договору купівлі-продажу садового будинку з метою уникнення звернення стягнення на нерухоме майно, на підтвердження своїх доводів, послався на існування несплаченої до цього часу заборгованості. Зокрема, у випадку спрямованості сторін договору на реальне виконання умов купівлі-продажу садового будинку від 18 квітня 2018 року [PERSON] повинен був отримати грошові кошти у розмірі 3825000 гривень, згідно п.4 договору продаж садового будинку було вчинено саме за цією ціною. Вказаної грошової суми було б більш ніж достатньо для погашення боргу перед [PERSON] . Незважаючи на цю обставину, станом на час розгляду цивільної справи борг [PERSON] перед [PERSON] не погашений. При цьому, суд вважає необґрунтованими доводи представника [PERSON] з проводу того, що в межах виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого Бориспільським міськрайонним судом Київської області, були проведені прилюдні торги з реалізації домоволодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Водночас, вказані прилюдні торги були проведені з порушенням вимог законодавства та були визнані недійсними. Тому, у випадку якби прилюдні торги були проведені в рамках закону та здійснено продаж садового будинку, то вказане виконавче провадження було б завершене з підстав його повного фактичного виконання. Зі змісту вступної та резолютивної частини рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 червня 2019 року (т.1 а.с.162) вбачається, що саме [PERSON] звертався до суду з вимогою про визнання недійсними прилюдних торгів, які були проведені 29 липня 2013 року філією 10 ПП «Нива-В.Ш.» з реалізації арештованого нерухомого майна, а саме: домоволодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказана обставина додатково свідчить про відсутність намірів у [PERSON] погасити наявний у нього борг перед [PERSON] за рахунок грошових коштів, отриманих від реалізації належного йому нерухомого майна. Тим більше вказівка представника [PERSON] , що у випадку правомірності проведення прилюдних торгів виконавче провадження вже було б завершене є виключного припущенням. У зв`язку з цим, суд вважає, що [PERSON] не спростував належними та допустимими доказами позовні вимоги, зокрема не надав пояснень щодо причин несплати боргу та необхідності укладення спірного договору купівлі-продажу нерухомого майна. Натомість, суд звертає увагу на ту обставину, що позивач направляв відповідний лист щодо наявності спору стосовно нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , який був нею отриманий, що підтверджується описом вкладення до цінного листа (а.с.18) та копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.19). Незважаючи на обізнаність [PERSON] стосовно спору з приводу нерухомого майна, яке було набуто нею на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з [PERSON] , вона вчинила дії щодо подальшого відчуження нерухомого майна на користь [PERSON] . Крім цього, [PERSON] подав до суду заяву (т.1 а.с.166-169), якою просив відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом. В обґрунтування чого вказав, що [PERSON] було відомо про вчинений ним правочин щодо відчуження нерухомого майна ще у 2012 році в ході розгляду цивільної справи №2-173/2010 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору купівлі-продажу та стягнення коштів, в ході розгляду заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню та виправлення описки у виконавчому листі. На підтвердження своїх доводів [PERSON] надав до суду копію ухвали Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 травня 2012 року у справі №2-173/2010 про виправлення описки у виконавчому листі (т.1 а.с.158), копію журналу судового засідання від 07 травня 2012 року (т.1 а.с.159), аудіо-диски з технічною фіксацією судового засідання, яке відбувалось 07 травня 2012 року (т.1 а.с.161). На переконання суду аудіо-диск, приєднаний до матеріалів цивільної справи з технічним записом фіксації судового засідання у справі №2-173/2010 з розгляду питання про виправлення описки у виконавчому документі, суд вважає неналежним доказом. Зокрема, зважаючи на принцип безпосереднього дослідження доказів, питання щодо часу з якого саме позивачу стало відомо про порушення його прав шляхом вчинення відповідачем дій щодо відчуження належного йому майна з метою ухилення від виконання зобов`язання, яке виникло на підставі судового рішення, має доводитись доказами, які наявні саме в даній цивільній справі, а висловлювання і цитування пояснень сторін, які надані в ході судового розгляду іншої цивільної справи суд вважає необґрунтованим. Крім того, журнал судового засідання (т.1 а.с.159), не містить його обов`язкових реквізитів, зокрема номеру справи, сторін цивільної справи та суті справи, не містить підпису секретаря судового засідання, що викликає сумніви в достовірності даного доказу. В той час як за змістом ухвали Бориспільського міськрайонного суду від 07 травня 2012 року вирішувалось виключно питання щодо виправлення помилки, допущеної при оформленні та видачі виконавчого документу, а тому даним судовим рішенням не встановлювались обставини щодо відчуження нерухомого майна [PERSON] . З огляду на це, суд вважає необґрунтованими доводи [PERSON] стосовно обізнаності позивача про відчуження спірного нерухомого майна ще в 2012 році. Про порушення своїх прав позивачу стало відомо лише в 2019 році, після отримання інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №153463762 від 22 січня 2019 року, згідно якої власником садового будинку під номером [ADDRESS] вказано [PERSON] (т.1 а.с.26). Тому, судом не встановлено підстав для відмови у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності. Інших доказів, які б спростовували вищезазначені висновки суду, сторони не надали. VІІ. Висновки суду. Судом враховано, що укладення договору купівлі-продажу не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу. Тому боржник, який відчужує майно на підставі договору на користь третьої особи після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми боргу діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки укладаючи договір купівлі-продажу, та не повертаючи суму боргу, порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому хоч такі дії відповідача не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. З цих міркувань, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність визнання недійсними спірних договорів, а саме: договору купівлі-продажу садового будинку від 18 квітня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Харитонюк Ю.К., зареєстрованого в реєстрі за №426; договору купівлі-продажу садового будинку від 30 травня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Збирит О.В., зареєстрованого в реєстрі за №710; договору іпотеки від 18 лютого 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Нациною-Марченко О.О., зареєстрованого в реєстрі за №198. VІIІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З квитанції, що міститься в матеріалах цивільної справи (т.1 а.с.2,3,220), вбачається, що при пред`явленні позову до суду [PERSON] сплатив судовий збір у розмірі 2377 гривень 60 копійок (768,40+768,40+840,80). Пред`явлений ним позов задоволений. Тому з [PERSON] та [PERSON] на користь позивача слід стягнути витрати на оплату судового збору у розмірі 1188 гривень 80 копійок. На підставі викладеного та

Outcome: approved