Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-11 00:00:00

І. ПРОЦЕДУРА 10.12.2019 року позивач [PERSON] звернулась до відповідача [PERSON] із вимогами, визнати [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 20.12.2019 року провадження по справі відкрито. 28.02.2020 року позивачем [PERSON] надано до суду уточнену позовну заяву про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 23.09.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] до судового засідання не з`явилась, повідомлялась належним чином, у позовній заяві просить розгляд справи проводити за відсутності позивача, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з`явилась, повідомлялась належним чином, правом на подання відзиву або будь-якої іншої заяви щодо розгляду справи не скористалась. Треті особи: [PERSON] та [PERSON] до судового засідання не з`явились, повідомлялись належним чином, скористались правом на подання письмових пояснень щодо розгляду справи. Так, 28.02.2020 року до канцелярії суду надана заява [PERSON] , в якій вона підтримує позов [PERSON] та просить проводити розгляд справи за її відстуності /а.с.236-41/. Заяву аналогічного змісту надано до канцелярії і [PERSON] / а.с.42-44/. Згідно з ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення заочного рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням вказаного суд приходить до висновку про наявність підстав у розумінні ч. 1 ст. 280 ЦПК України для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. ІІ. АРГУМЕНТИ (ДОВОДИ) УЧАСНИКІВ СПРАВИ В своїх позовних вимогах позивач [PERSON] посилається на те, що вона є власником 3/4 частини квартири [ADDRESS] , в якій також зареєстрована відповідач [PERSON] . При цьому відповідач [PERSON] фактично не проживає за вказаною адресою з серпня 2014 року, не несе ніяких витрат, щодо утримання нерухомого майна, реєстрація відповідача за вказаною адресою порушує права позивача, в зв`язку з чим [PERSON] змушена звернутись до суду. Відповідач [PERSON] до судових засідань не з`явилась, правом на подання відзиву або будь-якої іншої заяви щодо розгляду справи не скористалась. ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 12.05.1998 року виданого управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів, на підставі розпорядження №116970 від 12.05.1998 року, встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] та членам її сім`ї, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних частках /а.с.25/. Згідно договору дарування від 07.12.2001 року, реєстраційний номер №6643, встановлено, що [PERSON] подарував, а [PERSON] отримав в дар ј частину трьохкімнатної квартири [ADDRESS] /а.с.27/. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.01.2015 року встановлено, що спадкоємцем [PERSON] , який помер [INFO] , є [PERSON] , спадщина, на яке видано це свідоцтво, складається з Ѕ частини квартири [ADDRESS] . [PERSON] є власником ј частини квартири [ADDRESS] , про що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 12.05.1998 року /а.с.28/. Таким чином, на теперішній час позивачу [PERSON] належить 3/4 частини квартири [ADDRESS] , інша 1/4 частина квартири належить третій особі [PERSON] . Третя особа [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в незареєстрованому шлюбі. Відповідача [PERSON] у 2004 році було зареєстровано за адресою: [ADDRESS] згідно довідки (з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію) №4666 від 21.11.2019 року /а.с.24/. Згідно акту від 12.11.2019 року складеного сусідами відповідач [PERSON] за вищезазначеною адресою не проживає з серпня 2014 року /а.с.7/. Позивачем [PERSON] було надано до суду клопотання про виклик та допит у якості свідка [PERSON] (паспорт:серія [NUMBER] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] ). 23.03.2020 року позивачем [PERSON] до суду надано клопотання про приєднання письмової заяви свідка [PERSON] щодо обставин справи, у зв`язку із неможливістю прибути до судового засідання, так як відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 17.03.2020 р.,№530-IX., обмежено спілкування громадян в установах. Згідно даної заяви [PERSON] підтверджує той факт, що відповідач [PERSON] у серпні 2014 року виїхала до м. Санкт-Петербург та за адресою: [ADDRESS] на теперішній час не проживає та взагалі не знаходиться на території України, вона ніяким чином не повідомляла про себе. Факт реєстрації відповідача за адресою: [ADDRESS] , а відповідно і факт наявності у [PERSON] права користування вказаним житлом, також підтверджується відповіддю на запит суду, наданою 19.12.2019 року відділом адресної довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області /а.с.10/. IV. ПРАВОВІ НОРМИ, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ Суд зазначає, що спірні правовідносини регламентуються положеннями ст. ст. 316, 317, 319, 321, 405 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 2 ст. 317 ЦК України на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Положеннями ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. V. ОЦІНКА ДОВОДІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ВИСНОВКИ СУДУ В ході судового розгляду справи встановлено, що позивач є власником 3/4 квартири за [ADDRESS] в якій на теперішній час крім позивача зареєстрована також відповідач [PERSON] , яка була зареєстрована з 12.11.2004 року згідно відповіді відділу адресної довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області. Інший співвласник квартири [PERSON] , яка є третьою особою по справі також просить суд задовольнити позов [PERSON] , про що є наявна письмова заява в матеріалах справи. Матеріали справи не містять доказів, які були б відхилені судом. Оскільки, факт реєстрації відповідача призводить до порушення прав позивача як власника майна, то суд приходить до висновку, що права, свободи та інтереси позивача порушені, що призвело до правомірного звернення позивача до суду за захистом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені.

Outcome: approved