Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-17 00:00:00

Керівник Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області в інтересах Кам`янської міської ради звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Дербіна Регіна Євгенівна, приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Ялова Ольга Михайлівна, [PERSON] , Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради про визнання нікчемним дублікату свідоцтва про право власності на житло та розпорядження про видачу дубліката цього свідоцтва, скасування записів про державну реєстрацію права власності на квартиру, визнання права власності та витребування майна. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач в останній уточненій позовній заяві від 30.01.2018 року зазначив, що з 01 січня 2013 року (з дня опублікування) набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України» № 1878 від 11.02.2010, яким викладено у новій редакції Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до вищезазначеного законодавства до 31 грудня 2012 року органами державної реєстрації прав на нерухоме майно були територіальні органи Бюро технічної інвентаризації. Будинок [ADDRESS] був побудований у 1981 році. На цей час діяла Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах УРСР, затверджена Міністерством комунального господарства УРСР 31.01.1966 (що була чинна до 13.12.1995). Відповідно до п.1 Розділу 1 вказаної Інструкції реєстрацію будинків та домоволодінь у містах проводять БТІ виконавчих органів місцевих рад народних депутатів. Відповідно до п.4 Розділу ІІ Інструкції реєстрації підлягають всі будинки в межах міст, що належать місцевим радам. На запит прокуратури ОКП «Дніпродзержинське БТІ» надано копію Висновку про реєстрацію будинку Дніпродзержинським міським БТІ від 11 грудня 1981 року про проведення державної реєстрації 5-ти поверхового 60-квартирного будинку [ADDRESS] на праві власності фонду місцевих рад в особі Дніпродзержинського ЖКГ на підставі наданого реєстраційного посвідчення від 11.12.1981, виданого на підставі рішення № 252 виконкому Дніпродзержинської міської ради народних депутатів від 15.04.1981р.. Оригінал зазначеного Висновку знаходиться в архіві ОКП «Дніпродзержинське БТІ». Таким чином, право власності зареєстровано на будинок відповідно до законодавства, яке діяло на момент виникнення цього права власності, а тому додаткової реєстрації шляхом внесення запису до Державного реєстру прав на нерухоме майно, не потребувало. Крім того, рішенням Дніпродзержинської міської ради від 24.06.2005 № 567- 19/ІУ «Про затвердження реєстру об`єктів житлового фонду, що належать до комунальної власності міста» затверджено реєстр об`єктів житлового фонду, що належать до комунальної власності міста, де під порядковим номером 599 додатку до вказаного рішення міститься запис про житловий будинок по [ADDRESS] , який обліковується за Управлінням житлово-комунального господарства міської ради, тобто включений до переліку об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Дніпродзержинська, а отже належить до комунальної власності територіальної громади м. Дніпродзержинська. Оригінал вказаного рішення міської ради знаходиться в Архівному управлінні міста Дніпродзержинська. На даний час будинок по [ADDRESS] перебуває на балансі КП «Управляюча компанія по обслуговуванню житлового фонду». Відповідно до особового рахунку № [NUMBER] на квартиру [ADDRESS] з 23.08.1987р. по 15.12.2016р. [PERSON] у ній не проживала, у вказаній двокімнатній квартирі був зареєстрований та проживав [PERSON] , [INFO] , який являвся основним квартиронаймачем. Інших членів сім`ї він не мав. До Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська 05 серпня 2015 року виконавчим комітетом Баглійської районної ради у м. Дніпродзержинську, треті особи: Баглійський районний відділ в місті Дніпродзержинську ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, ТОВ «Абонент- XXI» було подано позовну заяву до [PERSON] про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщення у зв`язку з відсутністю понад шість місяців, зобов`язання зняти з реєстраційного обліку та виключити з особового рахунку (справа № 207/3460-15ц). У підтвердження позовних вимог позивачем були надані акти обстеження від 23.02.2015 та від 02.06.2015, затверджені начальником дільниці № 2 ЖЕК «Оріон» про те, що за вказаною адресою, а саме [ADDRESS] ніхто не проживає тривалий час. Зазначені обставини також підтверджувалися свідченнями сусідів про те, що відповідач тривалий час з невідомих причин не проживає за вказаною адресою, його місце проживання та можливе місце знаходження невідомі. Також надано довідку ТОВ «Інфо-ком» про наявність заборгованості з оплати комунальних послуг станом на 01.05.2015р. Також до матеріалів позову було долучено Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 41728601 від 04.08.2015р. за заявою виконкому Баглійської районної ради, відповідно до змісту якої відомості про перебуванні у приватній власності фізичних осіб спірної квартири у зазначених реєстрах відсутні (тобто, житло не приватизоване). Відповідно до довідки Департаменту комунальної власності та земельних відносин Дніпродзержинської міської ради № 05-06/527 від 02.03.2015, долученої до позову, відомості на приватизацію квартири [ADDRESS] - відсутні. Квартира знаходиться у комунальній власності, балансоутримувачем є Департамент житлово-комунального господарства та будівництва Дніпродзержинської міської ради. Тобто, на дату звернення виконавчого комітету Баглійської районної ради у м. Дніпродзержинську до суду наведені факти засвідчували право власності територіальної громади м. Кам`янське на спірне житлове приміщення. Оскільки заочним рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 26.02.2016 по справі № 207/3460-15-ц, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 20.06.2016 у задоволенні позову Адміністрації Баглійського району відмовлено через недоведеність відсутності відповідача у спірному житлі протягом шестимісячного строку саме без поважних причин, позивачем було прийнято рішення повторно звернутися до суду з аналогічним позовом, але вже після спливу ще шести місяців потому. У січні 2017 року зі слів сусідів з`ясовано, що квартира продана. На даний час у провадженні СВ Кам`янського ВП ГУНП в Дніпропетровській області перебувають кримінальні провадження № 4201641160000098 від 17.11.2016, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України та № 12017040160000322 від 09.02.2017, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України. Досудовим слідством встановлено, що державним реєстратором прав на нерухоме майно Дніпродзержинського МУЮ Астаф`євою С.І. 25.12.2015 здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , [INFO] , на підставі дублікату Свідоцтва про право власності від 17.08.1995, виданого Департаментом комунальної власності та земельних відносин Дніпродзержинської міської ради на підставі розпорядження №5/511-р від 17.12.2015. Згідно даних зазначеного дублікату свідоцтва про право власності на житло спірна квартира приватизована [PERSON] (розпорядження відділу обліку та розподілу житлової площі міськвиконкому № 01543 від 17.08.1995). Однак, відповідно до інформації Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради № 05-07/440 від 10.02.2017 службовими особами Департаменту дублікат свідоцтва на право власності на квартиру за адресою [ADDRESS] від 17.08.1995 не складався, не підписувався, не видавався, розпорядження від 17.12.2015 № 5/511-р про видачу дубліката не видавалося. Відомості про приватизацію квартири за адресою [ADDRESS] в департаменті відсутні. Відповідно до інформації виконавчого комітету Кам`янської міської ради від 26.04.2017 № 8вих-08/285 житловий будинок за адресою [ADDRESS] належить до комунальної власності територіальної громади міста. Відомості про приватизацію квартири за адресою [ADDRESS] в департаменті відсутні. Розпорядження органу приватизації про передачу квартири за вказаною адресою з комунальної власності у власність громадян не приймалося. З інформації Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради № 05-07/3118 від 14.11.2017 встановлено, що протягом 2015 року звернень від [PERSON] або [PERSON] (або інших осіб за їх дорученнями) про передачу квартири у приватну власність не надходило. До того ж, на протязі 2015 року Департаментом видано всього лише 394 розпоряджень, а отже розпорядження № 5/511-р від 17.12.2015 не видавалося. Таким чином, право власності територіальної громади перейшло до [PERSON] в обхід встановленої законодавством приватизаційної процедури. 16.11.2016 приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Дербіною Р.Є. посвідчено довіреність, якою [PERSON] уповноважила [PERSON] , [INFO] продати за ціною та умовами на свій власний розсуд належну [PERSON] квартиру [ADDRESS] , для чого надано їй право представляти інтереси [PERSON] в усіх установах та організаціях, незалежно від їх підпорядкування та форм власності, у тому числі в органах управління та виконавчої влади, в усіх комунальних службах, в БТІ, житлово-комунальних організаціях, в Реєстраційній службі, в установах нотаріату. Довіреність укладено строком на три роки, терміном дії до 16.11.2019 та зареєстрована в реєстрі за № 1423, бланк НВІ 014896. Після цього, 08.12.2016 [PERSON] , діючи від імені [PERSON] за довіреністю від 16.11.2016, уклала договір купівлі-продажу квартири з [PERSON] , [INFO] про продаж та передачу у власність останній квартири [ADDRESS] . Зазначений договір посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Дербіною Р.Є. в реєстрі за № 1525. 08.12.2016 державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Дербіною Р.Є. проведено державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за суб`єктом [PERSON] . Через незначний проміжок часу, [PERSON] за договором купівлі-продажу від 02.02.2017, посвідченого приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Яловою О.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 249, про що внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, спірну квартиру було продано [PERSON] , яка на час звернення прокурора до суду, є власником спірного нерухомого майна. Зважаючи на те, що Дніпродзержинською (на даний час - Кам`янською) міською радою рішення про відчуження (приватизацію) спірного майна не приймалося, не було волевиявлення законного власника на його відчуження, а тому право власності територіальної громади на згадане майно не припинялося. На підставі зазначеного в останній уточненій позовній заяві від 30.01.2018р. просять: визнати нікчемними розпорядження Департаменту комунальної власності та земельних відносин Дніпродзержинської міської ради від 17.12.2015 № 5/511-р про видачу дубліката свідоцтва про право власності на квартиру, виданого на підставі заяви [PERSON] та дублікат свідоцтва про право власності на житло від 17.08.1995, виданий Департаментом комунальної власності та земельних відносин Дніпродзержинської міської ради на підставі розпорядження № 5/511-р від 17.12.2015; скасувати записи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] : а ) № 12871158 від 25.12.2015 щодо реєстрації державним реєстратором Астаф`євою Світланою Іванівною Дніпродзержинське міське управління юстиції, Дніпропетровська область, права власності на підставі дублікату свідоцтва про право власності на житло, серія та номер 5/511-р, виданий 17.12.2015, видавник Департамент комунальної власності та земельних відносин Дніпродзержинської міської ради за [PERSON] ; б) № [NUMBER] від 08.12.2016 Державний реєстратор: приватний нотаріус Дербіна Регіна Євгенівна, Кам`янський міський нотаріальний округ, Дніпропетровська обл. Підстава виникнення права власності: Договір купівлі-продажу квартири, серія та номер: 1525, виданий 08.12.2016, видавник: Приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Дербіна Р.Є. за [PERSON] ; в) № 18828284 від 02.02.2017 на підставі договору купівлі-продажу квартири серія та номер реєстр № 249, бланк НВО № 928811, виданий 02.02.2017, видавник: Ялова О.М. , приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу за Тонторой Наталією Іванівною; визнати право власності на квартиру [ADDRESS] за територіальною громадою міста Кам`янське в особі Кам`янської міської ради; витребувати від [PERSON] (ІПН [NUMBER] , паспорт громадянина України серія та номер [NUMBER] від 27.11.2001, виданий Кобеляцьким РВ УМВС України Полтавської області) на користь територіальної громади міста Кам`янське в особі Кам`янської міської ради об`єкт житлової нерухомості - квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 824719712104) загальною площею 41,6 кв. м., вартістю 98 879,00 грн. В судовому засіданні представник позивача в особі прокурора Дніпродзержинської міської прокуратури Пилипенко М.Г., підстави позову та позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Посилаючись на обставини позову, додаткові письмові пояснення, надані докази, просила суд вимоги задовольнити. Позивач в особі представника Кам`янської міської ради, діючий за довіреністю Cіренко А.Л., у судовому засіданні підстави звернення до суду, виклад обставин позову та позовні вимоги підтримала. Посилаючись на обґрунтованість доводів та вимог, просила позов задовольнити. Від представника відповідача [PERSON] адвоката Горкуна Д.О. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він не визнав позовні вимоги та просить у задоволенні позовних вимог керівника Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області відмовити в повному обсязі. В обґрунтування представник відповідача зазначив, що позивачем заявлені вимоги, які не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. Позивачем заявлено вимогу про визнання нікчемним розпорядження Департаменту комунальної власності та земельних відносин Дніпродзержинської міської ради від 17.12.2015 р № 5/511 - р про видачу дубліката свідоцтва про право власності на квартиру, виданого на підставі заяви [PERSON] та дубліката свідоцтва про право власності на житло від 17.08.1995 р, виданого Департаментом комунальної власності та земельних відносин Дніпродзержинської міської ради на підставі розпорядження № 5/511-р від 17.12.2015. Відповідач вважає, що позивач фактично просить скасувати та скасовує акт індивідуальної дії, який виданий суб`єктом владних повноважень. Зазначене розпорядження та дублікат свідоцтва виданий компетентним органом та посадовими особами. З цього випливає державно-владний характер акту, який оскаржується позивачем. Правовідносини з питань реєстрації прав власності регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом № 1952-ІV, постановою Кабінету Міністрів України. Пункт 1 частини 2 статті 9 Закону № 1952 передбачає обов`язок державного реєстратора під час розгляду заяви про реєстрацію прав встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. Підстави для відмови в державній реєстрації перелічені в статті 24 Закону № 1952-ІV. Законодавець визначив перелік підстав, за яких державний реєстратор, встановивши їх наявність, може прийняти рішення про відмову в державній реєстрації прав. При цьому вказані норми визначають вичерпний перелік підстав для відмови у реєстрації прав, а за таких обставин спір щодо вимоги про визнання нікчемним розпорядження Департаменту комунальної власності та земельних відносин Дніпродзержинської міської ради від 17.12.2015 р № 5/511 - р про видачу дубліката свідоцтва про право власності на квартиру, виданого на підставі заяви [PERSON] та дубліката свідоцтва про право власності на житло від 17.08.1995 р, виданого Департаментом комунальної власності та земельних відносин Дніпродзержинської міської ради на підставі розпорядження № 5/511-р від 17.12.2015 р, підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства. Відповідач вважає що позивач безпідставно подано позов саме до неї, а позовні вимоги мають очевидно штучний характер. Позовні вимоги п.2 жодним чином не стосуються до дій Відповідача, а вчинялись посадовими особами суб`єкта владних повноважень та іншою особою. Позивачем на обґрунтування позову зазначені ст. 215, 216 , 387, 388 ЦК України, які не можуть застосовуватися одночасно та є взаємовиключними. ВСУ в постанові по справі № 6-2407цс15 від 17 лютого 2016 року зазначив: «Одночасне пред`явлення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (оскільки віндикація - це позов неволодіючого власника про витребування майна від володіючого невласника) і про визнання недійсним правочину із застосуванням реституції (оскільки негаторный позов - це позов про захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння), тобто одночасне застосування статей 216 і 388 ЦК України є помилковим, адже віндикаційний і негаторпий позови є взаємовиключними. Факт знаходження майна на балансі особи сам по собі не є доказом права власності чи законного володіння. Крім того, втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року. Відповідач [PERSON] також просила відмовити у задоволенні позовних вимог керівника Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області та надала до суду зустрічний позов до Кам`янської міської ради, в обґрунтування якого вона зазначила, що набула права власності на спірне майно на законних підставах, а саме: 02 лютого 2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі - продажу квартири за адресою: [ADDRESS] . Зазначений договір мав письмову форму, був посвідчений нотаріально, право власності на квартиру пройшло державну реєстрацію. Таким чином на момент вчинення правочину сторонами не допущено порушення вимог ст. 203 ЦК України. Крім того, після придбання спірної квартири, позивачем за зустрічним позовом здійснені дії на поліпшення житлових умов та проведення ремонтних робіт, що підтверджується копіями чеків, а факт перебування квартири в занедбаному стані в минулому підтверджується копією акту, який датований червнем 2015 року. Приймаючи до уваги той факт, що нею на законних підставах було набуто право власності на спірну кватиру за адресою: [ADDRESS] , а відповідач не визнає її права власності, єдиним способом захисту своїх майнових прав, вона вважає, подання до суду відповідного позову про визнання права власності, тому просить визнати за нею - [PERSON] , [INFO] , право власності на квартиру, яка розташована за адресою, [ADDRESS] . Від представника позивача Кам`янської міської ради до суду надійшов відзив на зустрічний позов, в якому представник зазначила, що Кам`янська міська рада заперечує проти задоволення позовних вимог з наступних підстав. В первісному позові право власності [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] не заперечується і не оскаржується, а тому стає питання доцільності поданого зустрічного позову. Відповідно до п. 24. Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно зі статтею 388 ЦК має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі пред`явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна. У даній справі - наявність права власності на спірну квартиру у [PERSON] не є предметом спору та не оскаржується. Разом з тим, зазначають, що житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] пройшло первинну реєстрацію за міською радою. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до повноважень міської ради відноситься прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна. Ані міською радою, ані, уповноваженим нею, органом приватизації жодних рішень щодо передачі спірної квартири у власність громадянам не приймалось. Отже, спірний об`єкт нерухомого майна вибув із володіння територіальної громади без її згоди та відома. Пункт 22 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 №5 твердить, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). У зв`язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Отже, ураховуючи вищезазначене, очевидно, що зустрічний позов є безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. Від Керівника Дніпродзержинської місцевої прокуратури до суду надійшли заперечення на зустрічний позов [PERSON] про визнання права власності, в яких зазначено, що зустрічну позовну заяву [PERSON] про визнання права власності вважає безпідставною та необгрунтованую виходячи з наступного. Відповідно до статей 330,334 ЦК України, право власності на нерухоме майно, відчужене особою, яка не мала на це права, виникає у добросовісного набувача з моменту реєстрації права на таке майно, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу воно не може бути витребуване у нього. У постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 викладено правову позицію про те, що давнісний володілець, яким є Кам`янська міська рада, має право на захист свого володіння відповідно до вимог ст. 387 ЦК України. У випадку, коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача. Норма ст. 388 ЦК України може застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо воно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Такий висновок щодо можливості витребування нерухомого майна, що вибуло поза волею власника, викладено в постанові Верховного Суду України від 18.01.2017 у справі № 6- 2776-цс-16. На наявність права власника на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом угод відчуження, укладених іншими особами, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а ст.346 ЦК України не передбачає припинення права власності дійсного власника в зв`язку з реєстрацією договорів купівлі-продажу за іншими особами під час його неодноразового перепродажу, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника. Така правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 17.10.2011 у справі № 5002-8/5447-2010, від 11.02.2015 у справі № 6-1цс15 та від 24.06.2015 у справі № 6-535цс15. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу. Принцип «пропорційності» передбачає дотримання справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Аналізуючи вищезазначене, [PERSON] може бути позбавлена власності на спірну квартиру в інтересах суспільства, оскільки саме таким чином може бути забезпечено дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 (п.32) добросовісний набувач може залишити за собою здійснені ним поліпшення, якщо вони можуть бути відокремлені без завдання майну шкоди. Якщо відокремлення поліпшень неможливе, добросовісний набувач має право вимагати від власника відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість майна. На підставі викладеного, вважає, що зустрічний позов [PERSON] не підлягає задоволенню. Від представника відповідача [PERSON] адвоката Горкуна Д.О. до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій зазначено, що представники позивача (по первісному позову) при поданні позовної заяви та відзиву на зустрічний позов, надають до суду недостовірну та спотворену інформацію. Представник позивача та прокурор зазначають, що майно може бути витребуване в особи, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача. Але, позивачем не надано доказів, що [PERSON] не мала права відчужувати спірну квартиру [PERSON] . Представниками позивача суду надаються недостовірні відомості як до обставин справи так і до кола осіб, які безпосередньо виготовляли документи та в подальшому проводили реєстраційні дії. За таких обставин, [PERSON] вважає відзив на зустрічну позовну заяву необґрунтованим, а фактичні обставини викладені у відзиві такими, що не відповідають дійсності. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона з 2015 року проживає разом з донькою, сином, зятем та внуками по [ADDRESS] . Також, з ними, з 2012 року проживала її мати [PERSON] , яку вона забрала до себе з Полтавської області у зв`язку з поганим станом здоров`я. Іншого житла у її матері в м. Кам`янське (Дніпродзержинськ) не було. Її мати [PERSON] ніколи в квартирі [ADDRESS] не проживала та прописана там не була. Восени 2015 року знайомий на ім`я [PERSON] попросив оформити на її матір [PERSON] квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Вона дала [PERSON] паспорт та ідентифікаційний код свій та своєї матері. Через деякий час [PERSON] приніс дублікат свідоцтва, в якому записано, що її мама приватизувала вищевказану квартиру. Приблизно в кінці грудня 2015 року вона з [PERSON] поїхали до центру надання адміністративних послуг та зареєстрували право власності на цю квартиру. За це вона від [PERSON] отримала 1000 гривень. У листопаді 2016 року знов прийшов [PERSON] та вони разом з матір`ю поїхали до нотаріуса Дербіної Р.Є. , де оформили доручення від матері на її ім`я на продаж квартири. В грудні 2016 року [PERSON] знову возив її до нотаріуса Дербіної Р.Є. , де вона, від імені своєї матері, продала квартиру за адресою: [ADDRESS] незнайомій дівчині, за що [PERSON] дав їй 900 гривень. Більше вона його не бачила. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву, в якій просила розглядати справу без її участі ( т.1 ар. с. 225). Третя особа приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Дербіна Регіна Євгенівна в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву, в якій просила розглядати справу без її участі. Третя особа приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Ялова Ольга Михайлівна в судове засідання не з`явився, надала суду заяву, в якій просила розглядати справу без її участі та письмові пояснення, в яких зазначила, що 02.02.2017 року до неї звернулася [PERSON] (1982 року народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків - [NUMBER] ), яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , надавши їй документи на квартиру, а саме: Договір купівлі-продажу квартири під [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу, Дербіною Р.Є., від 08.12.2016 року за реєстровим № 1525. Право власності на вищезазначену квартиру зареєстроване в Державному реєстрі речових прав за № 17906744, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 824719712104, що підтверджувалося відповідним Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 75258031 від 08.12.2016 року виданий приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу, Дербіною Р.Є. , технічний паспорт на нерухоме майно, відповідну довідку видану 02.02.2017 року «ЄРЦ КП», де зазначено, що за адресою вищезазначеної квартири зареєстрованих немає, експертну оцінку, видану відповідною експертною установою ТОВ «ПРИВАТ ЮР ГРУП» від 01.02.2017 року та оригінал паспорта, довідку про присвоєння РНОКПП, в свою чергу покупець [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , надала оригінали паспорту, реєстраційного номеру облікової картки платника податків та Рішення Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10.09.2015 року, яке набрало законної сили 21.09.2015 року (справа № 208/5101/15; провадження № 2/208/1854/15) щодо розірвання її шлюбу у вересні 2015 року. Одночасно були перевірені дійсність паспортів сторін договору у відповідному реєстрі, де була надана інформація щодо дійсності наданих сторонами правочину паспортів. Вивчивши надані [PERSON] та покупцем [PERSON] документів, вона перевірила наявність заборон та іпотек за зазначеним нерухомим майном та пересвідчилася від сторін правочину, що вони бажають укласти договір купівлі-продажу квартири. Після укладання договору, сторони підписали договір та розрахувалися за предмет договору у повному обсязі, після чого вона посвідчила договір купівлі-продажу вищезазначеної квартири за реєстровим номером 249 від 02.02.2017 року та зареєструвала право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 824719712104, номер запису про права власності: 18828284, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 79456304. Представник третьої особи Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради у судовому засіданні підстави звернення до суду, виклад обставин позову та позовні вимоги підтримав. Посилаючись на обґрунтованість доводів та вимог, просив позов задовольнити у задоволенні зустрічного позову просив суд відмовити. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що в грудні 2015 року вона працювала начальником відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Дніпродзержинського міського управління юстиції. Вони підпорядковувались управлінню юстиції. В кінці грудня 2015 року до неї з документами на реєстрацію права власності звернулась [PERSON] з пакетом документів на реєстрацію, в тому числі був і дублікат свідоцтва про право власності на спірну квартиру та інший пакет документів. На той чпс діяв Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений Постамновою КМУ №868 від 17.10.2013р. зі змінами від 18.03.2015р. Нею було проведено розгляд відповідної заяви та проведено державну реєстрацію у встановлений строк. [PERSON] принесла і дублікат свідоцтва про право власності і довідку БТІ про те, що за нею зареєстроване право власності на зазначену квартиру на підставі дубліката свідоцтва про право власності, на підставі реєстрації у перових книгах. Документи, які надала [PERSON] не викликали сумніву. Обов`язками державного реєстратора не передбачено, що вони повинні робити запити до міської ради, щоб перевірити видавалось чи ні радою свідоцтво про право власності. Отримавши від [PERSON] документи для реєстрації квартири, вона їх перевірили. У даному випадку ні по зазначеній адресі, ні по заявнику ніяких заперечень виявлено не було. Зазначила, що вона реєструючи право власності на квартиру [ADDRESS] діяла відповідно до законодавства. Просила рішення прийняти на розсуд суду. Суд, взявши до уваги позицію сторін, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають частковому задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити з наступних підстав. Щодо юрисдикції суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права й обов`язки безпосередньо виникають, зокрема, з актів органів місцевого самоврядування (частина четверта статті 11 ЦК України). Отже, їхні рішення можуть бути підставами виникнення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до пункту 10 частини другої статті 16 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України). Рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин може оспорюватися з погляду його законності, а вимога про визнання такого рішення незаконним і про його скасування - розглядатися за правилами цивільного судочинства, якщо внаслідок реалізації такого рішення у фізичної особи виникло цивільне право, і спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У цьому разі вказану вимогу можна розглядати як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та пред`являти до суду для розгляду за правилами цивільного судочинства, якщо фактично метою заявлення зазначеної позовної вимоги є оспорювання речового права (права власності), що виникло внаслідок реалізації відповідного рішення суб`єкта владних повноважень (див., зокрема, висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 24 квітня 2018 року у справі № 401/2400/16-ц, від 15 травня 2018 року у справі № 809/739/17, від 20 вересня 2018 року у справі № 126/1373/17). Тобто, якщо у результаті прийняття рішення суб`єктом владних повноважень фізична особа набула речове право, то вимога про визнання незаконним такого рішення та про його скасування стосується приватноправових відносин і є цивільно-правовим способом захисту права позивача. Оскільки прокурор оспорює правомірність як розпорядження Департаменту комунальної власності та земельних відносин Дніпродзержинської міської ради від 17.12.2015 № 5/511-р про видачу дубліката свідоцтва про право власності на квартиру та дубліката свідоцтва про право власності на житло від 17.08.1995, , так і набуття [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] , такий спір щодо права власності з огляду на зміст правовідносин його сторін, взаємопов`язаність позовних вимог і їх спрямованість на витребування спірної квартири від її набувача слід вирішувати за правилами цивільного судочинства. А тому необґрунтованим є довід відповідача [PERSON] та її представника щодо наявності юрисдикції адміністративного суду для розгляду вищезазначених вимог прокурора (аналогічна думка висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц). Щодо витребування квартири. У судовому засіданні встановлено, що відбулося безпідставне вибуття з комунальної власності територіальної громади м. Кам`янське приміщення квартири [ADDRESS] , шляхом відчуження на користь інших осіб. Згідно наданої з позовом у якості доказу копії Висновку про реєстрацію будинку Дніпродзержинським міським БТІ від 11 грудня 1981 року про проведення державної реєстрації 5-ти поверхового 60-квартирного будинку [ADDRESS] та відповіді директора ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» за №1843 від 09.11.2017р., - зазначений будинок належить на праві власності фонду місцевих рад в особі Дніпродзержинського ЖКГ на підставі наданого реєстраційного посвідчення від 11.12.1981, виданого на підставі рішення № 252 виконкому Дніпродзержинської міської ради народних депутатів від 15.04.1981. Оригінал зазначеного Висновку знаходиться в архіві ОКП «Дніпродзержинське БТІ» (т.1 ар.с.99-100). Відповідно до ст. 4 Закону Союзу Радянських Соціалістичних Республік «Про власність в СРСР» від 06.03.90 власність в СРСР виступає у формі власності радянських громадян, колективної і державної власності. У період створення спірного майна діяв Цивільний кодекс Української РСР від 18.07.1963 (був чинний до 01.01.2004). Таким чином, право власності зареєстровано на будинок відповідно до законодавства, яке діяло на момент виникнення цього права власності, а тому у подальшому додаткової реєстрації шляхом внесення запису до Державного реєстру прав на нерухоме майно, не потребувало. Стаття 89 ЦК Української РСР (в редакції до 16.12.1993 року) визначала державу як єдиного власника державного майна, як основної форми соціалістичної власності. За визначенням комунальної власності, що містилася в статті 7 Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування» від 07 грудня 1990 року, до комунальної власності належить майно, яке передається безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, майно, яке створюється і купується органами місцевого самоврядування за рахунок належних їм коштів, а також майно, перелік якого встановлено Законом про власність. Стаття 35 Закону Української РСР «Про власність» від 07 лютого 1991 року передбачала, що об`єктами права комунальної власності є майно, що забезпечує діяльність відповідних Рад і утворюваних ними органів: кошти місцевих бюджетів, державний житловий фонд, об`єкти житлово-комунального господарства, майно закладів народної освіти, культури, охорони здоров`я, торгівлі, побутового обслуговування; майно підприємств: місцеві енергетичні системи, транспорт, системи зв`язку та інформації, включаючи націоналізоване майно, передане відповідним підприємствам, установам, організаціям, а також інше майно, необхідне для забезпечення економічного і соціального розвитку території. У комунальній власності перебуває майно, передане у власність області, району чи іншої адміністративно-територіальної одиниці іншими суб`єктами права власності. Відповідно до постанови Верховної Ради УРСР від 8 грудня 1990 року «Про порядок введення в дію Закон Української РСР «Про місцеві Ради народних депутатів Української РСР та місцеве самоврядування» від 26 березня 1991 року «Про введення в дію Закону Української РСР «Про власність», Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 05 листопада 1991року № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю та власністю адміністративно-територіальних одиниць(комунальною власністю)», якою було затверджено Перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності). У розділі 1 затвердженого Переліку визначено об`єкти, що переходять до комунальної власності, сформовані за певними критеріями (приналежністю, правовим статусом, функціональним призначенням тощо) без визначення їх конкретних найменувань, опису, адрес та інших відомостей. Серед інших об`єктів, що передавалися до комунальної власності, зазначено також житловий та нежитловий фонд Рад народних депутатів, житлово-експлуатаційні, житлово-комунальні, ремонтно-будівельні та інші організації, пов`язані з обслуговуванням та експлуатацією цього житлового фонду. Слід врахувати, що розмежування майна між загальнодержавною та комунальною власністю відбувалося в імперативному порядку. Законом визначалося на який перелік об`єктів виникло право комунальної власності, при цьому не відбувалося фактичної його передачі, оскільки набувач (володілець) речей не змінювався, лише з підстав, передбачених законодавством, відбувалася зміна виду власності набувача(володільця) об`єктів. Враховуючи, що спірна квартира розміщена у багатоквартирному житловому будинку, відповідно до ст. 7 Закону УРСР «Про місцеві Ради народних депутатів Української РСР та місцеве самоврядування» та постанову КМУ №311, вона є комунальною власністю в силу вимог законодавства, діючого на той час. Діюча на той час ст.128 ЦК Української РСР визначала загальне правило, за яким перехід права власності пов`язувався з моментом передачі речі. Обов`язок власника зареєструвати право власності на нерухоме майно у період до 2004 року не впливав на існування статусу власника нерухомого майна та притаманних власнику нерухомого майна правомочностей. Закон України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» було прийнято 03 березня 1998 року. На момент виникнення права комунальної власності у 1991 році відповідним законом питання порядку передачі майна з державної до комунальної власності врегульовано не було. Оскільки на момент розмежування державного майна між державною та комунальною власністю був відсутній закон, який би встановлював спеціальний порядок передачі майна з державної до комунальної власності, то норми статті 35 Закону Української РСР «Про власність» та Постанову Кабінету міністрів України від 05 листопада 1991 року № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю та власністю адміністративно-територіальних одиниць(комунальною власністю)», слід вважати рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу майна з державної у комунальну власність. Така робота проводилася й на території міста Дніпродзержинська - міською радою були прийняті відповідні рішення: 13.02.1992 № ХП-4 «Про передачу підприємств, організацій та установ до комунальної власності міста», 25.12.1998 № 56-5/ХХШ «Про реєстр об`єктів нерухомого майна, що належить до комунальної власності» (зі змінами та доповненнями, внесеними рішенням міської ради від 06.03.2001 №294-16/ХХШ, від 24.09.2001 № 363-20/ХХШ, від 26.12.2001 № 396-25/ХХШ, від 27.09.2002 № 56-03/ХХIV, від 20.12.2002 № 93-04/ ХХIV, від 01.10.2003 № 209-08/ ХХIV, від 26.03.2004 № 324-14/ ХХIV, від 23.12.2004 № 466-17/IV) та від 24.06.2005 № 567-19/ IV «Про затвердження реєстру об`єктів житлового фонду, що належать до комунальної власності міста» (т.1 ар.с.8-10). Також, під час судового розгляду справи було з`ясовано, що відповідно до особового рахунку № [NUMBER] на квартиру [ADDRESS] з 23.08.1987 по 15.12.2016 у вказаній двокімнатній квартирі був зареєстрований [PERSON] , [INFO] , який являвся основним квартиронаймачем. Інших членів сім`ї він не мав (т.1 ар.103, 108, 109). Оригінал знаходиться в ТОВ «Абонент XXI. Згідно копії Форми №1 паспортного столу Баглійського РВ ДМУ, місцем проживання [PERSON] також зазначено квартиру № [ADDRESS] (т.1 ар.с.104 ) (оригінал Ф-1 знаходиться в Південному РВ у м. Кам`янське ГУ ДМС України в Дніпропетровській області). До Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська 05 серпня 2015 року виконавчим комітетом Баглійської районної ради у м. Дніпродзержинську, треті особи: Баглійський районний відділ в місті Дніпродзержинську ГУ ДМС України в Дніпропетровській обтасті, ТОВ «Абонент- XXI» було подано позовну заяву до [PERSON] про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщення у зв`язку з відсутністю понад шість місяців, зобов`язання зняти з реєстраційного обліку та виключити з особового рахунку (справа № 207/3460-15ц). У підтвердження позовних вимог позивачем були надані акти обстеження від 23.02.2015 та від 02.06.2015 (т.1 ар.с.113), затверджені начальником дільниці № 2 ЖЕК «Оріон» про те, що за вказаною адресою, а саме [ADDRESS] ніхто не проживає тривалий час. Зазначені обставини також підтверджувалися свідченнями сусідів про те, що відповідач тривалий час з невідомих причин не проживає за вказаною адресою, його місце проживання та можливе місце знаходження невідомі. Також надано довідку ТОВ «Інфо-ком» про наявність заборгованості з оплати комунальних послуг станом на 01.05.2015р. (т.1 ар.с.110-112). Окрім цього до матеріалів позову було долучено Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 41728601 від 04.08.2015 (т.1 ар.с. 101) за заявою виконкому Баглійської районної ради, відповідно до змісту якої відомості про перебуванні у приватній власності фізичних осіб спірної квартири у зазначених реєстрах відсутні (тобто, житло не приватизоване). Відповідно до довідки Департаменту комунальної власності та земельних відносин Дніпродзержинської міської ради № 05-06/527 від 02.03.2015, долученої до позову, відомості на приватизацію квартири [ADDRESS] - відсутні (т . 1 ар.с.102). Квартира знаходиться у комунальній власності, балансоутримувачем є Департамент житлово-комунального господарства та будівництва Дніпродзержинської міської ради. Тобто, на дату звернення виконавчого комітету Баглійської районної ради у м. Дніпродзержинську до суду наведені факти засвідчували право власності територіальної громади м. Кам`янське на спірне житлове приміщення. Заочним рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 26.02.2016 по справі № 207/3460/15-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 20.06.2016 у задоволенні позову Адміністрації Баглійського району відмовлено через недоведеність відсутності відповідача у спірному житлі протягом шестимісячного строку саме без поважних причин. Матеріали цивільної справи по справі № 207/3460-15-ц були досліджені в ході судового засідання. Після цього позивачем було прийнято рішення повторно звернутися до суду з аналогічним позовом, але вже після спливу ще шести місяців потому. При підготовці позовної заяви у січні 2017 року представниками юридичного відділу зі слів сусідів з`ясовано, що квартира продана. Фізична особа може набути право власності на житло у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом (ст.345 ЦК України). Таким законом є Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 № 2482-ХП та Положення про порядок передачі квартир(будинків) у власність громадян, затверджений Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 15.06.1992 (в подальшому - Наказом Міністерства з питань ЖКГ України № 396 від 16.12.2009). Відповідно до положень ст. 1 зазначеного Закону № 2482- ХП приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Доказами того, що саме Кам`янська (Дніпродзержинська) міська рада здійснює функцію власника житлового фонду та реалізує свою волю на зміну кількісних ознак належних їй об`єктів є той факт, що з дня набрання чинності Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992, лише нею здійснюються правомочності щодо передачі прав на квартири цього ж будинку шляхом їх приватизації іншим мешканцям цього ж будинку, які проживали у квартирах за договорами найму. Доказами цього є відомості, розміщені в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно про наявність приватизованих у цьому ж будинку інших квартир - №№2 (у 1999 році), 12 (у 2006 році), 30 (у 1994 році), 37 (у 1996 році) на підставі відповідних розпоряджень органу приватизації - Фонду комунальної власності м. Дніпродзержинська, Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради. Основними критеріями приватизації є те, що особа може приватизувати лише фактично займану на умовах найму квартиру за наявності відповідного розпорядження органу приватизації. В даному випадку такі обставини відсутні. Факт реєстрації [PERSON] в спірній квартирі ніякими доказами не підтвердився. Разом з цим як було встановлено в судовому засіданні в квартирі [ADDRESS] з 23.08.1987 по 15.12.2016 був зареєстрований [PERSON] , [INFO] , що також встановлено і заочним рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 26.02.2016 по справі № 207/3460/15-ц. Окрім цього [PERSON] в судовому засіданні підтвердила, що її мати [PERSON] ніколи в квартирі [ADDRESS] не проживала та прописана там не була. Відповідно до положень ч.3 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органі приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Рішенням Дніпродзержинської міської ради від 20.03.1998 № 102-13/ХХІІ утворено фонд комунальної власності м. Дніпродзержинська, який, відповідно до рішення міської ради від 10.06.1998 № 13-2/ХХІІІ було наділено повноваженнями щодо приватизації житлового фонду. До моменту створення фонду органами приватизації були відділи обліку та розподілу житлової площі міськвиконкому та державні підприємства, на балансі яких перебував відомчий житловий фонд. З моменту створення фонду для підготовки і оформлення документів про приватизацію житла були укладені договори з комунальними підприємствами «Ордер» та ТОВ «Наш дім». Відповідно до інформації КП КМР «Ордер» № 45 від 13.11.2017 за період 2015 року по даний час для виконання розпорядження Департаменту комунальної власності та земельних відносин ДМР від 17.12.2015 № 5/511-р «Про видачу дубліката свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] , що належить [PERSON] , не надходило (т.1 ар.с.114). На даний час у провадженні СВ Кам`янського ВП ГУНП в Дніпропетровській області перебувають кримінальні провадження № 4201641160000098 від 17.11.2016, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України та № 12017040160000322 від 09.02.2017, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України (т.1 ар.с.11-12). Судом встановлено, що державним реєстратором прав на нерухоме майно Дніпродзержинського МУЮ Астаф`євою С.І. 25.12.2015 здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , [INFO] , на підставі дублікату Свідоцтва про право власності від 17.08.1995р., виданого Департаментом комунальної власності та земельних відносин Дніпродзержинської міської ради на підставі розпорядження №5/511-р від 17.12.2015р. (т.1 ар.с. 15). Згідно даних зазначеного дублікату свідоцтва про право власності на житло спірна квартира приватизована [PERSON] (розпорядження відділу обліку та розподілу житлової площі міськвиконкому № 01543 від 17.08.1995р. (т.1 ар.с.14). Однак, відповідно до інформації Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради № 05-07/440 від 10.02.2017 службовими особами Департаменту дублікат свідоцтва на право власності на квартиру за адресою [ADDRESS] від 17.08.1995 не складався, не підписувався, не видавався, розпорядження від 17.12.2015 № 5/511-р про видачу дубліката також не видавалося. Відомості про приватизацію квартири за адресою [ADDRESS] в департаменті відсутні (т.1 ар.с.24). Відповідно до інформації виконавчого комітету Кам`янської міської ради від 26.04.2017р. № 8вих-08/285 житловий будинок за адресою [ADDRESS] належить до комунальної власності територіальної громади міста. Відомості про приватизацію квартири за адресою [ADDRESS] в департаменті відсутні. Розпорядження органу приватизації про передачу квартири за вказаною адресою з комунальної власності у власність громадян не приймалося (т.1 ар.с.7). Також відповідно до інформації Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради № 05-07/3118 від 14.11.2017, наданої на запит прокуратури (т.1 ар.с.115) встановлено, що протягом 2015 року звернень від [PERSON] або [PERSON] (або інших осіб за їх дорученнями) про передачу квартири у приватну власність не надходило (т.1 ар.с.115). При реєстрації вхідної кореспонденції використовувано класифікатор, згідно з яким для фізичних осіб присвоювався номер кореспондента, літера прізвища та порядковий номер. Так, у 2015 році листування звернень громадян позначався цифрою 11, а під цифрою 10 зазначалася вхідна кореспонденція від комунальних підприємств. 11.11.2015 було зареєстровано звернень громадян з порядковими номерами 463-466. За вхідним номером №10/Д-470 від 11.11.2015 заяви від [PERSON] про видачу дублікату свідоцтва про право власності на квартиру по [ADDRESS] , як це зазначено у Розпорядженні № 5/511-р від 17.12.2015, не надходило. До того ж, на протязі 2015 року Департаментом видано всього лише 394 розпоряджень, а отже розпорядження № 5/511-р від 17.12.2015 не видавалося. (Оригінал відповіді знаходиться у Дніпродзержинській місцевій прокуратурі) Таким чином, право власності територіальної громади перейшло до [PERSON] в обхід встановленої законодавством приватизаційної процедури. Також у судовому засіданні встановлено, що 16.11.2016р. приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Дербіною Р.Є. посвідчено довіреність, якою [PERSON] уповноважила [PERSON] , [INFO] продати за ціною та умовами на свій власний розсуд належну [PERSON] квартиру [ADDRESS] , для чого надано їй право представляти інтереси [PERSON] в усіх установах та організаціях, незалежно від їх підпорядкування та форм власності, у тому числі в органах управління та виконавчої влади, в усіх комунальних службах, в БТІ, житлово-комунальних організаціях, в Реєстраційній службі, в установах нотаріату. Довіреність укладено строком на три роки, терміном дії до 16.11.2019 та зареєстрована в реєстрі за № 1423, бланк НВІ 014896 (т.1 ар.с.17). Після цього, 08.12.2016 року [PERSON] , діючи від імені [PERSON] за довіреністю від 16.11.2016р., уклала договір купівлі-продажу квартири з [PERSON] , [INFO] про продаж та передачу у власність останній квартири № [ADDRESS] (т.1 ар.с.20 ). Зазначений договір посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Дербіною Р.Є. в реєстрі за № 1525. 08.12.2016 державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Дербіною Р.Є. проведено державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за суб`єктом [PERSON] . У подальшому, через незначний проміжок часу, [PERSON] за договором купівлі-продажу від 02.02.2017, посвідченого приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Яловою О.М. та зареєстровано в реєстрі за № 249, про що внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, спірну квартиру було продано [PERSON] , яка, відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно на час звернення прокурора до суду є власником спірного нерухомого майна (т.1 ар.с.23). Доказами того, що спірна квартира ніколи не вибувала з власності територіальної громади слугує також і інформація Філії - Дніпропетровського обласного управління АТ «Державний ощадний банк України», який, відповідно до Постанови КМУ від 26.04.1993 № 305 «Про випуск в обіг приватизаційних чеків» забезпечував відкриття громадянам України за місцем їх проживання іменних депозитних рахунків на повну вартість житлового чека, тобто володіє інформацією щодо використання або невикористання коштів за житловими чеками громадян. Так, у наданих на запит Дніпродзержинської місцевої прокуратури від 22.11.2019 № 87-5397вих19 листах № 103.22-10/3991 та № 103.22-10/3994 від 17.12.2019 Ощадбанк зазначив, що в списках на отримання житлових чеків громадяни [PERSON] та члени його сім`ї (батьки та дружина) [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , тобто особа, яка проживала у спірній квартирі на час набуття чинності Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 та члени його сім`ї, та потенційно мали першочергове право на її приватизацію, - не значаться, дані щодо використання житлових чеків за адресою [ADDRESS] в АТ «Ощадбанк» відсутні (т.2 ар.с.141-143). Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 17.10.2018 у справі № 362/44/17 відсутність спрямованого на відчуження майна рішення відповідного органу місцевого самоврядування (зокрема, його підроблення) означає, що власник волю на відчуження не виявляв (п.58 постанови). Ніяких юридичних відносин у Кам`янської міської ради (як власника майна) та [PERSON] і [PERSON] (як володільцем майна на даний час) щодо спірної квартири не існує ні зараз, ні до пред`явлення позову. Аналіз змісту документів, на підставі яких квартира вибула з власності територіальної громади, зокрема, змісту дублікату свідоцтва про приватизацію спірної квартири, не відповідає дійсним намірам сторін, зокрема наміру та волі міської ради щодо передачі свого майна у власність іншої особи, тобто реального наміру змінити свій майновий стан. Цим документом не підтверджено реальний факт здійснення волевиявлення на приватизацію, позивач заперечує свою участь у створенні дублікату та у підписанні цього документу. Недоведеність, а точніше відсутність фактичного здійснення операції з передачі у приватну власність спірного майна - приватизації, позбавляє первинний документ, в даному випадку - дублікат свідоцтва, юридичної значимості, а їх володільців - права на набуття майна навіть за наявності правильно оформлених за зовнішніми ознаками та формою, але недостовірних та у зв`язку з цим юридично дефектних первинних документів. Відсутність спрямованого на відчуження майна рішення відповідного органу місцевого самоврядування (зокрема, його підроблення) означає, що власник волю на відчуження не виявляв. Оскільки спірна квартира набута на підставі дублікату свідоцтва, рішення про видачу оригіналу якого радою не приймалося, міська рада від імені територіальної громади не вчиняла дій щодо розпорядження комунальним майном на підставі та у спосіб, передбачений Законами України «Про місцеве самоврядування», «Про приватизацію державного житлового фонду» шляхом прийняття відповідних рішень. Тому спірна квартира вибула з володіння територіальної громади без вираження її волі. Отже, хоча й на момент відчуження спірної квартири [PERSON] існував запис про реєстрацію права власності на [PERSON] , враховуючи протиправність набуття цього права, воля [PERSON] та уповноваженої нею дорученням [PERSON] не може розглядатися як воля законного власника майна щодо його відчуження. Частиною 4 статті 263 ЦПК України передба\-чено, що при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд вра\-ховує висновки щодо застосування від\-повідних норм права, викладені в поста\-новах Верховного Суду. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14.11.2018 справі № 183/1617/16 зроблено правовий висновок, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Відповідно до положень ст.228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він спрямований на незаконне заволодіння майном територіальної громади. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Відповідно до п. 7 ст. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України. Відповідно до ст. 14 Конституції України, ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. ст. 317, 319 ЦК України тільки власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього (ч. 1 ст. 330 ЦК України). Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Стаття 388 ЦК України передбачає випадки та обставини, при яких власник має право витребувати своє майно від добросовісного набувача. Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України визначено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом наведеної норми випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Норма ст. 388 ЦК України може застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо воно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Такий висновок щодо можливості витребування нерухомого майна, що вибуло поза волею власника, викладено в постанові Верховного Суду України від 18.01.2017 у справі № 6- 2776-цс-16. На наявність права власника на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом угод відчуження, укладених іншими особами, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а ст.346 ЦК України не передбачає припинення права власності дійсного власника у зв`язку з реєстрацією договорів купівлі-продажу за іншими особами під час його неодноразового перепродажу, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника. Така правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 17.10.2011р. у справі № 5002-8/5447-2010, від 11.02.2015р. у справі № 6-1цс15 та від 24.06.2015р. у справі № 6-535цс15. Зважаючи на те, що Дніпродзержинською (на даний час - Кам`янською) міською радою рішення про відчуження (приватизацію) спірного майна не приймалося, не було волевиявлення законного власника на його відчуження, а тому право власності територіальної громади на згадане майно не припинялося. Ураховуючи викладене, спірне майно підлягає витребуванню від [PERSON] на підставі ст.388 ЦК України на користь Кам`янської міської ради, як розпорядника майна територіальної громади м. Кам`янське. Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Однією з підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача, є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (що має місце в даному випадку, оскільки власником майна - територіальною громадою м. Кам`янське квартиру було передано для проживання іншій особі, а вибула вона з володіння не з їх волі, а злочинним шляхом). Зазначена правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 02.11.2016 у справі № 6-2161цс-16( 522/10652/15-ц). Відповідно до ст. 318 ЦК України одним з суб`єктів права власності є територіальна громада міста, яка реалізує свої повноваження власника через відповідну міську раду (ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»), Відповідно до ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. При цьому, згідно з п. 30 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання щодо прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна. Отже, лише за наявності волевиявлення органу місцевого самоврядування, оформленого рішенням, прийнятим виключно на пленарному засіданні Кам`янської міської ради, можливе розпорядження спірним нерухомим майном. Враховуючи положення п. 30 ч. 1 ст. 26, ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», спірне нерухоме майно вибуло з власності Кам`янської міської ради поза волею власника іншим шляхом, що у свою чергу свідчить про наявність підстав для витребування вказаного майна у [PERSON] , як добросовісного набувача в порядку ст. 388 ЦК України. Відповідно до ст.5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положень ч.1 ст.10 ЦПК України при розгляді справи суд керується принципом верховенства права. Як джерело права, згідно ч.4 ст. 10 ЦПК України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при розгляді справи застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України та практику Європейського суду з прав людини. Враховуючи зазначене, суд вважає позовні вимоги обґрунтовані належними нормами матеріального права, які узгоджуються та відповідають Конвенції та практиці ЄСПЛ. Зокрема, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном». Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм. В даному випадку такою нормою, зокрема, є ст. 388 ЦК України. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу. Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»). Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. Стосовно рішення ЄСПЛ від 24 червня 2003 року в справі «Стретч проти Сполученого Королівства» та рішення ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України» щодо принципів застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема щодо необхідності додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном слід зазначити, що принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна, у тому числі й земельних ділянок, на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які слід з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності» при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій більшою мірою оціночний і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів. Право міської ради витребувати спірну квартиру, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її відчуження на користь фізичної особи передбачене у чинному законодавстві України. Відповідні підстави для витребування майна з чужого незаконного володіння є доступними, чіткими та передбачуваними. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). В ході судового розгляду судом не було встановлено, що власник самостійно виявив волю на відчуження спірної квартири. Навпаки, судом встановлено, що власник волю на відчуження зазначеної квартири взагалі не виявляв. Повернення у власність територіальної громади, незаконно відчуженої фізичній особі квартиру переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Велика Палата Верховного Суду в пункті 93 постанови від 7 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц звертає увагу на те, що з огляду на особливості принципів диспозитивності та змагальності у цивільному процесі України (згідно з якими сторони вільні у розпорядженні їхніми процесуальними правами, зокрема, і щодо подання зустрічного позову, а суд не має можливості розглянути не ініційовані сторонами питання) та враховуючи приписи частин третьої і четвертої статті 390 ЦК України, [PERSON] не позбавлена можливості заявити до власника земельної ділянки позов про відшкодування необхідних витрат на утримання та збереження останньої, здійснених з часу, з якого власникові належить право на її повернення, а у разі здійснення поліпшень земельної ділянки, які не можуть бути відокремлені від неї без завдання їй шкоди, - позов про відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість земельної ділянки. На підставі викладеного Велика Палата Верховного Суду вважає, що витребування земельної ділянки в [PERSON] не порушуватиме принцип пропорційності втручання у право власності. Згідно правових позицій Верховного Суду України, викладених у постанові від 21.11.2012 року по справі № 6-136цс12 належне волевиявлення особи, що продала майно добросовісному набувачеві, не є підставою для відмови власнику у позові про витребування майна у цього набувача. Власник має право витребувати майно у добросовісного набувача у випадку, коли воно вибуло з його володіння не з його волі. Воля і волевиявлення особи, у якої добросовісним набувачем було придбано це майно, при ньому не має значення. Відповідно, є обґрунтованими та підлягають задоволенню позовні вимоги в частині витребування з чужого незаконного володіння [PERSON] спірного майна. Щодо визнання нікчемними розпорядження Департаменту комунальної власності та земельних відносин Дніпродзержинської міської ради від 17.12.2015 № 5/511-р про видачу дубліката свідоцтва про право власності на квартиру, виданого на підставі заяви [PERSON] та дубліката свідоцтва про право власності на житло від 17.08.1995, виданого Департаментом комунальної власності та земельних відносин Дніпродзержинської міської ради на підставі розпорядження № 5/511-р від 17.12.2015 суд зазначає наступне. Згідно постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 26.06.2018 у справі № 756/9941/14ц недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Нікчемний правочин є недійсним з моменту його вчинення. Аналогічного висновку дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного суду у справі № 756/9941/14ц від 12.08.2019. Отже аналізуючи постанови Верховного суду № 756/9941/14ц та № 677/48/16ц , встановлено що розпорядження від 17.12.2015 № 5/511-р про видачу дубліката свідоцтва про право власності на квартиру не виносилось, що свідчить про його нікчемність, отже воно є недійсним. Крім того, встановлено, що згідно постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 925/797/17 та постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.04.2018 у справі № 917/927/17 щодо визнання недійсним свідоцтва про право власності, зазначено, що свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється, тобто, оскаржуване свідоцтво про право власності не породжує виникнення в особи відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності. Факт того, що розпорядження на підставі якого було видано дублікат свідоцтва про право власності не виносилось, було встановлено в ході розгляду даної справи. Тому, враховуючи те, що розпорядження на підставі якого видано дублікат свідоцтва про право власності не виносилось, свідоцтво є нікчемним та не є правочином, тобто не породжує виникнення права власності, визнання його судом недійсним не є необхідним. Велика Палата Верховного Суду в своїй поставі від 7 листопада 2018 року по справі № 488/5027/14-ц (п.72 - 75) вказала наступне: 72. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17). 73. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. 74. Велика Палата Верховного Суду погоджується з цим висновком Верховного Суду України. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. 75. Велика Палата Верховного Суду вважає, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, не є ефективним способом захисту права власника. На підставі вищезазначеного, суд дійшов висновку, що розпорядження Департаменту комунальної власності та земельних відносин Дніпродзержинської міської ради від 17.12.2015 № 5/511-р про видачу дубліката свідоцтва про право власності на квартиру, виданого на підставі заяви [PERSON] та дублікат свідоцтва про право власності на житло від 17.08.1995, виданий Департаментом комунальної власності та земельних відносин Дніпродзержинської міської ради на підставі розпорядження № 5/511-р від 17.12.2015 є недостовірними та у зв`язку з цим юридично дефектними, тому право власності територіальної громади перейшло до [PERSON] в обхід встановленої законодавством приватизаційної процедури. Однак визнання нікчемними розпорядження Департаменту комунальної власності та земельних відносин Дніпродзержинської міської ради від 17.12.2015 № 5/511-р про видачу дубліката свідоцтва про право власності на квартиру, виданого на підставі заяви [PERSON] та дубліката свідоцтва про право власності на житло від 17.08.1995, виданого Департаментом комунальної власності та земельних відносин Дніпродзержинської міської ради на підставі розпорядження № 5/511-р від 17.12.2015 не є необхідним для вирішення питання про те, що спірна квартира належить територіальній громаді міста Кам`янське в особі Кам`янської міської ради, та для її витребування в інтересах останньої. (Аналогічна думка висловлена в пункті 77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц). Щодо вимоги про скасування запису Велика Палата Верховного Суду в пункті 84 постанови від 7 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц звертає увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, є рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Велика Палата Верховного Суду в постанові від 7 листопада 2018 року по справі № 488/5027/14-ц звертає увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. (Зазначені висновки висловлені в пунктах 95-100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року по справі № 488/5027/14-ц). На підставі вищезазначеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають задоволенню лише в частині витребування від [PERSON] на користь територіальної громади міста Кам`янське в особі Кам`янської міської ради об`єкт житлової нерухомості - квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 824719712104) загальною площею 41,6 кв. м. З огляду на те, що суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог за первісним позовом, а саме в частині витребування з чужого незаконного володіння [PERSON] спірного майна, відповідно позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] про визнання права власності задоволенню не підлягають у повному обсязі.. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог .

Outcome: partial