Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-23 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, посилаючись на ті обставини, що вона є власником квартири під номером [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16 листопада 1994 року (1/4 частка) та договору дарування 3/4 часток квартири від 14 листопада 2018 року. Даною квартирою для проживання користувався відповідач. З січня 2018 року відповідач в квартирі не проживає, проте залишається зареєстрованим у ній. Просила визнати його таким, що втратив право користування квартирою під номером [ADDRESS] з тих підстав, що він більше 2 років в квартирі не проживає. Ухвалою судді Миронівського районного суду Київської області від 1 жовтня 2019 року відкрито провадження у справі. Ухвалою Миронівського районного суду Київської області від 21 жовтня 2019 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті. Аргументи учасників справи Відповідач відзиву на позов не подав. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримала. В обґрунтування заявлених вимог послалася на обставини, викладені в поданій до суду заяві. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України за місцем проживання, зареєстрованим у встановленому порядку. Допитана як свідок [PERSON] вказала, що проживає у квартирі під номером [ADDRESS] з 1977 року. Раніше в квартирі під номером [ADDRESS] проживали батьки позивача. Після одруження позивача її батьки змінили місце проживання, у вказаній квартирі стали проживати позивач та відповідач. Близько двох років у квартирі відповідач не проживає. Фактичні обставини справи Судом встановлені такі факти. Позивач є власником квартири під номером [ADDRESS] . Вказані обставини підтверджуються даними свідоцтва про право власності на житло (1/4 частка) від 16 листопада 1994 року, договору дарування 3/4 часток квартири серії ННК №727665, посвідченого державним нотаріусом Миронівської районної державної нотаріальної контори Київської області Вашекою С.В. 14 листопада 2018 року, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 145361073 від 14 листопада 2018 року. Відповідач, з яким позивач уклала шлюб, проживав та був зареєстрований в належній позивачу квартирі з ініціативи власника. 21 травня 2018 року рішенням Миронівського районного суду Київської області шлюб, укладений між позивачем та відповідачем, розірвано. Вказані обставини зазначені позивачем та підтверджені даними довідки Миронівської міської ради № 02-50/653 від 4 лютого 2019 року, рішенням Миронівського районного суду Київської області від 21 травня 2018 року. Відповідно до даних довідки про склад сім`ї № 02-50/653 від 4 лютого 2019 року, виданої Миронівською міською радою, у квартирі під номером [ADDRESS] зареєстровані позивач [PERSON] , дочка [PERSON] , син [PERSON] , батько [PERSON] , мати [PERSON] та відповідач [PERSON] [PERSON] зареєстрований у квартирі позивача з 14 березня 2008 року. Відповідач, з моменту розірвання шлюбу остаточно припинив проживати у квартирі під номером [ADDRESS] . Такі обставини повідомлені позивачем, а також підтверджені показаннями свідка [PERSON] . Із актів обстеження житлово-побутових умов позивача від 29 січня 2018 року, 27 лютого 2018 року, 30 березня 2018 року, 25 квітня 2018 року, 30 травня 2018 року, 27 червня 2018 року, 30 липня 2018 року, 30 серпня 2018 року, 26 вересня 2018 року, 30 жовтня 2018 року, 30 листопада 2018 року, 27 грудня 2018 року вбачається, що [PERSON] в квартирі під номером [ADDRESS] не проживає, його особистих речей в квартирі не виявлено. У суду немає підстав ставити під сумнів дані актів обстеження житлово-побутових умов позивача. Мотиви суду та застосовані норми права Суд, заслухавши пояснення позивача, показання свідка [PERSON] , дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, дійшов висновку, що позов належить задовольнити. Житло є невід`ємною складовою особистого життя людини. Вона має природне право жити так, як бажає, бути захищеною від оприлюднення фактів особистого життя. Але це неможливо без поваги до її житла, де значною частиною проходить це особисте життя, і тому людина має таке ж природне право не тільки на саме житло, а й на недоторканність його. Міжнародні правові акти декларують право людини на недоторканність її житла. Зокрема, стаття 12 Загальної декларації прав людини, яка прийнята і проголошена резолюцією 217 А (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, передбачено: «Ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла... Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань». Аналогічна вимога міститься в статті 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, прийнятого Генеральною Асамблеєю ООН 16 грудня 1966 року, який набув чинності для України 23 березня 1976 року. Стаття 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року декларує, що кожен має право на повагу до його приватного і сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. Відповідно до статті 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Однак, реалізуючи право на житло, людина може користуватись тільки тим житлом, право користування яким у неї виникло з правочину або на підставі закону. Таке право виникає у власника житла (глава 28 ЦК України), членів його сім`ї (стаття 405 ЦК України, стаття 156 Житлового кодексу Української РСР), орендаря (наймача) житла (стаття 810 ЦК України, 61 ЖК України), членів його сім`ї (статті 816 ЦК України, статей 64, 160 ЖК України) тощо. В даному випадку порушені права власника квартири і вони підлягають захисту шляхом усунення перешкод у праві користування власністю. За статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Норми статей 15, 16, 386, 391 ЦК України гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Відповідно до положень вказаних норм власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Згідно положень статті 156 ЖK України члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку. Яких-небудь угод з приводу користування будинком при вселенні з відповідачем не укладалось. Відповідач є особою, яка набула права користування належним позивачеві житловим приміщенням, вселився у нього у встановленому порядку як член сім`ї власника, однак тривалий час без поважних причин в ньому не мешкає, тобто не використовує житло за цільовим призначенням - для проживання. У разі виникнення спору між власником та особою, яка вселялася в житло у якості члена сім`ї, необхідно враховувати той факт, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України. Частиною 2 статті 405 ЦК України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою що втратила право користування жилим приміщенням власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Встановлено, що у січні 2018 року відповідач залишив своє місце проживання та не з`являється у житловому приміщенні до даного часу, тобто строком понад рік. Висновки за результатами розгляду Згідно з вимогами статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За правилами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що обставини, якими обґрунтовані заявлені вимоги, мали місце. Заявлені вимоги є доведеними. Зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову. Відповідач [PERSON] не користується квартирою під номером [ADDRESS] більше року без поважних причин. Позовна вимога про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, ґрунтується на вимогах закону. Щодо розподілу судових витрат При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір в сумі 768 гривень 40 копійок. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно вказаного правила з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 768 гривень 40 копійок. На підставі ст.ст. 15, 16, 317, 319, 386, 391, 405, 406 ЦК України, ст. 156 ЖK України,

Outcome: approved