Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-03 00:00:00

Концерн «Міські теплові мережі» звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що 30.09.2004 року між позивачем та відповідачем було укладено договір № 2606 про постачання та використання теплової енергії. У період з жовтня 2014 року по квітень 2018 року позивач надавав послуги з постачання теплової енергії в нежитлове приміщення 47, яке розташоване за адресою: м. Запоріжжя, пр. Леніна (Соборний), 170-б, яке належить відповідачу. Претензій від відповідача щодо якості теплової енергії за вказаний період не надходило. Відповідач неналежним чином здійснював оплату за послуги, внаслідок чого за вказаний період в нього виникла заборгованість у розмірі 32431,77 грн. Посилаючись на викладене, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за надані послуги у розмірі 32431,77 грн., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 1762,00 грн. Від представника позивача надійшла заява, в якій вона просить розглянути справу за її відсутності, не заперечує проти задоволення позову з урахуванням правової позиції, викладеної у відзиві відповідача. Від представника відповідача надійшов відзив на позову заяву, за змістом якого позовні вимоги визнаються ним частково на суму 1367,73 з підстав, викладених у відзиві. Сторони, належно повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилися. Розгляд справи відбувся за правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. 30.09.2004 року між [PERSON] та Концерном «Міські теплові мережі» в особі філії концерну «Міські теплові мережі» Орджонікідзевського району було укладено договір № 2606 про надання послуг з постачання теплової енергії в нежитлове приміщення № 47 по пр. Леніна (наразі Соборний), буд. 170-Б у м. Запоріжжі. Згідно з Розділом 1 договору позивач взяв зобовязання поставити теплову енергію відповідачу, а відповідач взяв обовязок прийняти та оплатити її вартість за встановленими цінами (тарифами) у терміни, передбачені договором. Концерн «Міські теплові мережі» у період з жовтня 2014 року по квітень 2018 року надав послуги з постачання теплової енергії в нежитлове приміщення № 47, розташоване за адресою: м. Запоріжжя, пр. Леніна (наразі Соборний), буд. 170-Б, яке належить відповідачу на праві приватної власності. Оплата за отримані послуги відповідачем не здійснювалася. Між тим, згідно з висновком Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеним в ухвалі цього суду від 17.04.2013 року у справі № 6-458св13, договір про постачання та використання теплової енергії від 30.09.2004 року № 2606, укладений між [PERSON] та концерном «Міські теплові мережі», не є таким, що передбачає надання комунальних послуг з теплопостачання, а є угодою з реалізації товарної продукції. Зокрема, в цій ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначено, що на правовідносини, які виникли між [PERSON] та концерном «Міські теплові мережі» з приводу постачання відповідачу теплової енергії поширюється дія Закону України\~«Про теплопостачання»\~№ 2633-IV від 02.06.2005 року та Правила користування тепловою енергією, затверджені постановою КМУ\~№ 1198\~від 03.10.2007 року. Водночас, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшов до висновку, що на спірні правовідносини не розповсюджується законодавчі акти, що регулюють порядок надання житлово-комунальних і комунальних послуг, включаючи Закон України «Про житлово-комунальні послуги». Таким чином, в даній справі спірні відносини за договором про постачання та використання теплової енергії від 30.09.2004 року № 2606, укладеним між концерном «МТМ» та [PERSON], є угодою з купівлі-продажу останнім товарної продукції у вигляді теплової енергії. Також, згідно з висновками Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ даний договір є цивільно-правовою угодою та на нього в повній мірі розповсюджується цивільне законодавство України, зокрема, Цивільний кодекс України. Відповідно до ст. ст. 626, 627, 628, 629 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до статті 6\~цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови контракту (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обовязковим для виконання сторонами. Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з ч. 1 ст. 691 ЦК України, покупець зобовязаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі продажу, який є єдиним джерелом його зобовязання на користь позивача. Пунктом 2.1 Договору № 2606 від 30.09.2004 року передбачено, що [PERSON]В повинен сплачувати на протязі опалювального періоду: в листопаді 71,98 грн., у грудні 95,98 грн., в січні 111,97 грн., в лютому 95,98 грн., у березні 80,00 грн. Укладений між сторонами договір № 2606 від 30.09.2004 року, включаючи встановлену п. 2.1 договору таку істотну умову, як ціна, не змінювався сторонами з дати його підписання та діє до теперішнього часу. Передбачена п. 2.1. Договору ціна є дійсною та такою, що повинна застосовуватися у розрахунках між сторонами. Інших цінових показників для здійснення розрахунків між учасниками договору, ніж ці, що були встановлені зазначеною угодою, не існує. Плановий розподіл теплової енергії на опалення по місяцях у Гкал та гривнях, встановлений абзацом 3 статті 1 «Предмет Договору», не був змінений у встановленому законом порядку до теперішнього часу. Суд дійшов до висновку, що договір від 30.09.2004 року № 2606, укладений між Концерном «Міські теплові мережі» та [PERSON], містить в собі всі істотні та інші умови, необхідні для його виконання сторонами, та повністю відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що встановлені статтею 203 ЦК України. Отже, нарахування відповідачем зобовязань за цим договором повинно відбуватися відповідно до його умов, з урахуванням ціни товару, встановленої пунктом 2.1. Договору. Проте, позивач, всупереч вимогам закону, жодного разу не скористався показниками ціни товару, встановленими пунктом 2.1. договору, та нарахував відповідачу за поставлену товарну продукцію у вигляді теплової енергії грошові кошти у розмірі, не передбаченому укладеним договором. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України, зокрема, з договору, як це мало місце в даному випадку. Як встановлено ст. 654 ЦК України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Статтею 525\~ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Названим Договором одностороння зміна його умов не допускається. З огляду на положення ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Таким чином, покупець зобовязаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, як це передбачено ч. 1 ст. 691 ЦК України. З урахуванням показників вартості теплової енергії, встановлених п. 2.1. Договору, зобовязання [PERSON] по оплаті відпущеної йому теплової енергії повинні були бути нараховані концерном «МТМ» наступним чином: жовтень 2014 року ціна договором не встановлена; листопад 2014 року 71,98 грн; грудень 2014 року 95,98 грн.; січень 2015 року 111,97 грн.; лютий 2015 року 95,98 грн.; березень 2015 року 80,00 грн.; квітень 2015 року ціна договором не встановлена; жовтень 2015 року ціна договором не встановлена; листопад 2015 року 71,98 грн.; грудень 2015 року 95,98 грн.; січень 2016 року 111,97 грн.; лютий 2016 року 95,98 грн.; березень 2016 року 80,00 грн.; квітень 2016 року ціна договором не встановлена; жовтень 2016 року ціна договором не встановлена; листопад 2016 року 71,98 грн.; грудень 2016 року 95,98 грн.; січень 2017 року 111,97 грн.; лютий 2017 року 95,98 грн.; березень 2017 року 80,00 грн.; жовтень 2017 року ціна договором не встановлена; листопад 2017 року 71,98 грн.; грудень 2017 року 95,98 грн.; січень 2018 року 111,97 грн.; лютий 2018 року 95,98 грн.; березень 2018 року 80,00 грн., квітень 2018 року ціна договором не встановлена, а всього 1823,64 грн. Таким чином, суд погоджується з викладеним відповідачем у відзиві розрахунком боргу на загальну суму 1823,64 грн. за товарну продукцію у вигляді теплової енергії, поставлену йому з жовтня 2014 року по квітень 2018 року, а не 32431,77 грн., нарахованих йому позивачем в позадоговірному порядку за ціновими показниками, що не встановлені зазначеним договором. Позивач, нараховуючи [PERSON] зобовязання за договором, використав тарифи на комунальні послуги з теплопостачання, не маючи для цього правових підстав. При цьому, позивачем не були враховані наведені вище висновки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладені в ухвалі цього суду від 17.04.2013 року у справі № 6-458св13. Отже, нарахування зобовязань за здійсненим розрахунком повинно було відбуватися відповідно до умов договору, з урахуванням ціни товару, встановленої його п. 2.1. Таким чином, відповідно до положень договору № 2606 від 30.09.2004 року, позивач повинен був нарахувати [PERSON] до сплати за поставлену з жовтня 2014 року по квітень 2018 року товарну продукцію у вигляді теплової енергії 1823,64 грн. Крім того, відповідач письмово заявив суду про застосування позовної давності до позовних вимог концерну «Міські теплові мережі» в частині стягнення з нього заборгованості за придбану теплову енергію за період з жовтня 2014 року по квітень 2015 року включно, що становить 455,91 гривень. Відповідно до ст.\~256\~ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст.\~257\~ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно з приписами ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Судом встановлено, що жодних додаткових угод з концерном «Міські теплові мережі» про подовження строку позовної давності за укладеним договором № 2606 [PERSON] не укладав та не підписував. Крім того, відповідачем перебіг позовної давності не переривався. \~ \~ \~ \~Таким чином, на день подачі 16.07.2018 року концерном «Міські теплові мережі» позову до суду, строк на стягнення з відповідача заборгованості за поставлену теплову енергію за період з жовтня 2014 року по квітень 2015 року сплив. Таким чином, позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості за вказаний період часу задоволенню не підлягають. Підсумовуючи викладене, суд дійшов до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог та часткове задоволення позову концерну «Міські теплові мережі» на суму 1367,73 грн. Відповідно до ст.\~141\~ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 74,00 грн.

Outcome: partial