Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-16 00:00:00

І. Зміст позовних вимог та заперечень сторін. Позивач звернувся до суду із позовними вимогами до до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні своєю власністю шляхом визнання особи, такою, що втратила право користування квартирою. В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що між позивачем та відповідачем укладено договір міни за умовами якого позивач передав у власність відповідачу квартиру по [ADDRESS] , а відповідач, в свою чергу, передав у власність позивачу свої 1/4 частини квартири [ADDRESS] . Після відчуження своєї власності відповідач не знявся з місця реєстрації, хоча у його власності перебуває інша квартира, чим порушує право позивача на вільне володіння своїм майном. Відповідач відзиву на позов не надав. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі. Ухвалою суду від 30.12.2020 року відкрито провадження у справі в порядку загального провадження, підготовче засідання призначено на 28.01.2021 року. Судове засідання, призначене на 28.01.2021 року відкладено на 17.02.2021 року у зв`язку із неявкою відповідача. У судове засідання, яке відбулось 17.02.2021 року відповідач повторно не з`явився, клопотань чи заяв з цього приводу суду не надав. У судовому засіданні представник позивача заявив усне клопотання про ухвалення заочного рішення у справі, позовні вимоги просить задовольнити у повному обсязі. Частиною четвертою статті 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом ЦПК України) встановлено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи наявність підстав, визначених частиною першою статті 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. ІІІ. Позиції сторін. Представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі з підстав, викладених у позові. Відповідач будь-яких заяв щодо суті спору не надав. ІV. Фактичні обставини встановлені судом. Позивач - [PERSON] , є власником в цілому квартири [ADDRESS] . Право власності набуто позивачем на підставі: - \~ \~ \~ \~свідоцтва №1827 від 15.11.2000р. про право власності на житло, за яким йому належить 1/4 частка квартири; - \~ \~ \~ \~договору дарування від 12 березня 2019р., за яким йому належить 1/4 частка квартири; - \~ \~ \~ \~свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 20 серпня 2019р., за яким йому належить 1/4 частка квартири; - \~ \~ \~ \~договору міни від 06 березня 2019р., за яким йому належить 1/4 частка квартири. Останній договір укладено 06.03.2019 між позивачем та відповідачем. За умовами договору міни позивач передав у власність відповідача квартиру ,розташовану за адресою: [ADDRESS] , а відповідач передав у власність позивача 1/4 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . З моменту укладення договору міни відповідач перестав бути співвласником квартири [ADDRESS] . Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи. Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Стаття 391 ЦК України наділяє власника правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Частиною другою статті 64 ЖК УРСР передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Судом встановлено, що відповідач не є членом сім`ї позивача у розумінні, наведених вище норм законодавства. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідно до приписів ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Водночас, статтею 6 названого Закону встановлено, що громадянин України зобов`язаний протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Відповідач має інше житло, а тому у відповідності до наведених вище норм мав знятись із реєстрації у квартирі, яка належить позивачу, та зареєструвати своє фактичне місце проживання. Будь-яких договорів, які б надавала відповідачу право користування квартирою позивача суду також не надано. Частиною першою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved