Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-24 00:00:00

МПП «Анжеліка» та [PERSON] (далі - Позивачі) звернулись з позовом до [PERSON] (далі - Відповідач) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди за наступних обставин. В період важкої хвороби керівника МПП «Анжеліка» - Позивача по справі - з 15 березня 2001 року Відповідач, скориставшись безпорадним станом Позивача, заволоділа документами та майном підприємства та використала документи та майно за своїм розсудом. З приводу неповернення майна Відповідачем Позивач неодноразово зверталась до міліції, що підтверджується копією заяв, але міліція не вбачала в діях Відповідача ознак кримінального злочину. Відповідач весь час заперечувала свою причетність до заволодіння документами та майном . В серпні 2001 року під час особистої зустрічі сторін Відповідач повернула частину другорядних документів та офісні стільці Позивачу, про що Позивач дала розписку. Дана розписка написана частково особисто Відповідачем , тому що Позивач після ОНМК(інсульт) майже не могла писати. Дана розписка підтверджує факт, що незважаючи на заперечення Відповідача, документи та майно знаходилось у неї. На основі заволодіння бланками та печаткою підприємства, Відповідач особисто заповнила договір позики та в 2003 році звернулась з позовною заявою з приводу стягнення з Позивача суми 20140 грн. Рішенням Суворівського районного суду м.Одеси первісний позов було задоволено. Зустрічна позовна заява судом не розглядалась. Не погодившись з Рішенням суду МПП «Анжеліка» та [PERSON]. звернулись з апеляційною скаргою до Апеляційного суду Одеської області. Рішенням Апеляційного суду Одеської області було скасовано рішення Суворівського районного суду м.Одеси. В задоволені позовних вимог Відповідачу було відмовлено в повному обсязі, так як було встановлено судом, що вказана угода позики між цими сторонами не укладалась. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ відхилив касаційну скаргу Відповідача, залишивши рішення Апеляційного суду Одеської області без змін. Справа була повернута в 2010 році до Суворовського районного суду м.Одеси для прийняття рішення по зустрічному позову. Позивач при уточненні позовних вимог просить стягнути з Відповідача вартість майна в розмірі 14 425,8 грн та також інфляційні втрати за період незаконного володіння майном в розмірі 15 954,93грн. В судовому засіданні Позивач підтримала свої вимоги. Відповідач з позовними вимогами не згодна та подала зустрічну позовну заяву про стягнення заробітної плати з Позивача а також заяву про неможливість прийняти участь у судовому засіданні. Суд встановив, що в період розгляду справи в суді Позивач неодноразово зверталась до правоохоронних органів з приводу повернення документів підприємства та майна Відповідачем. Відповідач вказувала, що все майно вона утримує для забезпечення повернення боргу в розмірі 20140 гривен, які ніби то в неї взяла особисто Позивач. Правоохоронці пропонували Позивачу вирішити питання повернення майна по цивільному законодавству. Судом встановлено, що Відповідач з 30 листопада 2000 року працювала на підприємстві на посаді заступника генерального директора з повною матеріальною відповідальністю, що підтверджується її особистою заявою та наказом про прийняття на роботу (т.1. а.с.43) Згідно медичної довідки МКЛ№5 м.Одеси Позивач дійсно перебувала на стаціонарному лікуванні в період з 15 березня 2001 року по 06 квітня 2001р. Існує Акт приймання-передачі частини документів та стільців між сторонами, який вони визнають. Згідно проведеної бухгалтером підприємства інвентаризації майна станом на 01 червня 2001року відсутнє майно на суму 14 425,8 грн. 15 листопада 2012 року Відповідач надала суду заяву з проханням залишити її зустрічний позов без розгляду, про що була прийнята Ухвала суду, що вступила в цій частині в законну силу. 16 жовтня 2013 року Відповідач знову подала зустрічну позовну заяву про стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 4 000 грн, 481,30 копійок по авансовому звіту та 26 000 гривен моральної шкоди. Зустрічна позовна заява подана з порушенням вимог ст.119-121 ЦПК України до неї не додано будь яких розрахунків та не сплачено судовий збір. Позивач зустрічний позов не визнала та зазначила, що виходячи з матеріалів перевірки підприємства Інспекцією по праці Одеської області, заборгованості по заробітній платі відносно Відповідача не має. Щодо прийняття авансового звіту Відповідача за невідомо які витрати, то він не затверджений згідно законодавства та не є фінансовим документом для виплат. Моральна шкода завдана Позивачу та Відповідачу також ніякими доказами не доведена. В силу ст. 319 ч.ч.1,5 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, Відповідач позбавила власника майна цього права. Як зазначає ст. 1166 ч.1 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними діями фізичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи . Згідно ст. 11 ч.1, ч.2 п.3 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Позивача підлягають частковому задоволенню в сумі вартості втраченого майна. Вимоги стосовно стягнення інфляційних витрат задоволенню не підлягають у зв'язку з неможливістю встановити на даний час технічний стан втраченого майна та ступінь його зносу. На підставі викладеного,

Outcome: partial