Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-14 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, посилаючись на ті обставини, що їй на праві власності належить квартира під номером [ADDRESS] . Квартира належить їй на підставі свідоцтва про право власності від 01 лютого 1993 року, виданого виконкомом Миронівської міської ради народних депутатів Київської області на 1/2 частку нерухомого майна, та свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВАА № 1458939 на 1/2 частку квартири, виданого державним нотаріусом Миронівської районної державної нотаріальної контори від 09 липня 2002 року. 14 листопада 2009 року було зареєстровано шлюб між її онуком [PERSON] та відповідачем [PERSON] . У червні 2010 року відповідач [PERSON] звернулася до неї з проханням зареєструвати її у квартирі під номером [ADDRESS] , так як на той час вона була вагітна і, зі слів відповідача, реєстрація їй була необхідна для того, щоб стати на облік в жіночій консультації. Вона надала згоду на реєстрацію відповідача у належній їй квартирі. Згодом у квартирі також були зареєстровані діти онука та відповідача - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Реєстрація дітей проведена на підставі законодавства за місцем реєстрації батьків дітей - її онука та відповідача [PERSON] 23 жовтня 2018 року шлюб між онуком та відповідачем [PERSON] було розірвано, діти після розірвання шлюбу залишилися проживати з матір?ю. Відповідач з дітьми, з моменту реєстрації кожного з них до даного часу, в квартирі фактично не проживали жодного дня, їх особисті речі відсутні, витрати на утримання квартири вони не несуть, оплату комунальних послуг не проводять. Місце їх фактичного проживання їй невідоме, оскільки стосунків вони не підтримують. Фактом реєстрації відповідача порушуються її права як власника житла, а тому просила, в порядку усунення перешкод у володінні та користуванні квартирою, визнати відповідачів такими, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням. Процесуальні дії у справі, заяви, клопотання учасників справи Ухвалою судді Миронівського районного суду Київської області від 22 грудня 2020 року відкрито провадження у справі. Ухвалою Миронівського районного суду Київської області від 01 квітня 2021 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті. Аргументи учасників справи В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримала. В обгрунтування заявлених вимог послалася на обставини, які викладені у позовній заяві. Додатково пояснила, що в квартирі під номером [ADDRESS] , окрім позивача, проживають також її діти та онука. Онук позивача [PERSON] у вказаній квартирі зареєстрований по даний час, проте фактично не проживає. Факт реєстрації відповідача [PERSON] та дітей в квартирі позивача створює їй, як власнику, перешкоди у володінні та користуванні своєю власністю. Зокрема, позивач несе витрати зі сплати комунальних послуг за відповідачів, не має змоги оформити субсидію через велику кількість зареєстрованих у квартирі осіб. Крім того, на адресу позивача постійно надходять листи про кредитну заборгованість відповідача [PERSON] . Відповідач, яка є законним представником малолітніх відповідачів [PERSON] та [PERSON] , в судовому засіданні позовні вимоги про визнання її такою, що втратила право користування житлом, належним позивачу, визнала повністю. Не заперечувала проти того факту, що зареєструвалася у вказаній квартирі для того, щоб стати на облік в жіночій консультації та в подальшому мати змогу оформити документи, необхідні при народженні дитини. Наміру проживати в квартирі не мала і не має. Як законний представник малолітніх відповідачів [PERSON] та [PERSON] , позовні вимоги про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, не визнала. Свої заперечення обґрунтувала тим, що у такому випадку діти залишаться без реєстрації і будуть позбавлені можливості отримати паспорт та скористатися іншими правами, які реалізуються за місцем реєстрації. Наразі, зареєструвати дітей за місцем свого фактичного проживання вона не може, оскільки винаймає кімнату у квартирі в місті Миронівка, власного житла не має. З позивачем у неї була домовленість, що діти будуть зареєстровані у належній їй квартирі постійно. Не знялася з реєстрації сама, оскільки позивач порушила домовленості і почала вимагати, щоб вона це зробила разом з дітьми. Третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, орган опіки та піклування Миронівської міської ради, представника для розгляду справи не направив, до суду надійшли заяви від 19 січня 2021 року та 05 лютого 2021 року про розгляд справи у відсутності представника органу опіки та піклування та відсутність заперечень проти задоволення позову. Допитана як свідок [PERSON] показала, що проживає по сусідству з позивачем, в квартирі під номером [ADDRESS] . Знає сім`ю позивача. Зазначила, що їй відомо, що відповідач [PERSON] була дружиною онука позивача [PERSON] . Відповідач та малолітні діти [PERSON] та [PERSON] ніколи у квартирі не проживали. Кілька разів бачила як діти приходили до позивача в гості, хоча це було ще коли вони були малими. Вона була присутня під час складання актів про відсутність [PERSON] та її дітей за місцем реєстрації, які складалися періодично протягом тривалого часу. Обставини, викладені у вказаних актах, відповідають дійсності. Допитана як свідок [PERSON] показала, що проживає по сусідству з позивачем у квартирі під номером [ADDRESS] . Квартира розміщена над квартирою позивача. Зазначила, що знає сім`ю позивача давно. Вказала, що у квартирі, окрім позивача, також проживають її діти та онука. Відповідач [PERSON] була дружиною онука позивача [PERSON] , проте сім?я проживала окремо, лише іноді діти відповідача приходили до вказаної квартири в гості. Відповідач [PERSON] та малолітні діти [PERSON] та [PERSON] ніколи у квартирі не проживали. Зазначила, що не знала про те, що відповідачі зареєстровані в квартирі позивача. Дізналася про це лише тоді, коли її запросили для складання актів про відсутність відповідачів за місцем реєстрації. Вказані акти складалися періодично протягом тривалого часу. Обставини, викладені у вказаних актах, відповідають дійсності. Фактичні обставини справи Судом встановлені такі фактичні обставини. Позивач є власником квартири під номером [ADDRESS] . Квартира належить позивачеві на підставі свідоцтва про право власності від 01 лютого 1993 року, виданого виконкомом Миронівської міської ради народних депутатів Київської області на Ѕ частку нерухомого майна, та свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВАА № 1458939 на Ѕ частку квартири, виданого державним нотаріусом Миронівської районної державної нотаріальної контори Київської області 09 липня 2002 року (реєстровий номер 3521). Вказані обставини підтверджуються даними свідоцтва про право власності від 01 лютого 1993 року, виданого виконкомом Миронівської міської ради народних депутатів Київської області на Ѕ частку нерухомого майна, свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВАА № 1458939 на Ѕ частку квартири, виданого державним нотаріусом Миронівської районної державної нотаріальної контори Київської області 09 липня 2002 року (реєстровий номер 3521), витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 222164541 та № 222164371 від 01 вересня 2020 року (а.с, 15-18). 01 червня 2010 року відповідач [PERSON] була зареєстрована в квартирі під номером [ADDRESS] . 23 серпня 2011 року відповідач [PERSON] була зареєстрована в квартирі під номером [ADDRESS] . 16 серпня 2010 року відповідач [PERSON] була зареєстрована в квартирі під номером [ADDRESS] . Вказані обставини підтверджуються даними довідок Миронівської міської ради № 02-50/2153, 05-50/2154, 02-50/2155 від 05 серпня 2020 року (а.с. 33-35, 43). Факт непроживання відповідача [PERSON] та її дітей [PERSON] і [PERSON] у будинку позивача визнається відповідачем [PERSON] , підтверджується даними актів обстеження фактично проживаючих осіб з числа зареєстрованих, складених в період з серпня 2019 року по жовтень 2020 року. З актів вбачається, що [PERSON] , 1992 року народження, [PERSON] , 2010 року народження, [PERSON] , 2011 року народження, в квартирі за адресою: [ADDRESS] , не проживають з 2010 року по даний час (а.с. 19-30). Відповідно до даних рішення Миронівського районного суду від 23 жовтня 2018 року у справі № 371/936/18 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 31-32). Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] була зареєстрована у спірному житловому приміщенні, що належить позивачу, з 01 червня 2010 року. Підставою для реєстрації стала домовленість досягнута між позивачкою та відповідачем [PERSON] про проведення реєстрації в зв?язку з необхідністю стати на облік в медичному закладі та оформлення документів, пов?язаних з народженням дитини. Проте, у спірному житловому приміщенні з моменту реєстрації [PERSON] не проживала, інтересу до житлового приміщення, як до свого сталого місця проживання не виявляла і не виявляє, поважності причин відсутності протягом такого тривалого часу за місцем реєстрації не навела. Малолітні діти [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані у вказаному житловому приміщенні з народження, за місцем реєстрації обох батьків. Батько малолітніх відповідачів [PERSON] та [PERSON] має місце реєстрації в квартирі під номером [ADDRESS] . Така обставина підтверджена представником позивача. Мотиви суду та застосовані норми права Суд, заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши надані матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року) закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном і закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Держава гарантує не лише свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість. За статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Норми статей 15, 16, 386, 391 ЦК України гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Відповідно до положень вказаних норм, власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. За встановлених обставин, спір підлягає вирішенню з підстав статей 383 та 391 ЦК України. Згідно з частиною 1 статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. За положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Судом встановлено, що на момент проведення реєстрації відповідача [PERSON] між нею та позивачем існувала домовленість про проведення реєстрації у належному позивачу житлі для постановлення на облік у жіночій консультації та оформлення документів, пов?язаних з народженням дитини. Реєстрація малолітніх відповідачів [PERSON] та [PERSON] у вказаній квартирі відбулася на підставі вимог закону за місцем реєстрації обох батьків - [PERSON] та [PERSON] . Відповідачі ніколи не проживали у спірній квартирі, ніколи не вели спільного господарства, не мали взаємних сімейних прав та обов`язків. На даний час сімейні відносини між сторонами відсутні, інтересу до спірного житла, як до постійного місця проживання [PERSON] не має. Наявність реєстрації відповідача [PERSON] створює перешкоди позивачу у здійсненні нею свого права власності на належну квартиру, оскільки вона несе витрати по її утриманню та не має змоги реалізувати своє право на отримання пільг по сплаті житлово - комунальних послуг. Такі обставини повідомлені позивачем, представником позивача, підтверджені показаннями свідків та визнаються відповідачем [PERSON] . В даному випадку порушені права власника будинку і вони підлягають захисту, а тому позовні вимоги в частині визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням малолітніх [PERSON] та [PERSON] , то суд дійшов висновку про залишення вказаних вимог без задоволення. У постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі N 209/2642/18 зазначено про необхідність врахування балансу інтересів сторін та вимог пропорційності під час розгляду даної категорії справ. Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов'язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об'єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Згідно з частиною 3 статті 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі Закону за рішенням суду. Частиною 4 статті 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з положеннями статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до положень статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. В судовому засіданні встановлено та визнано сторонами, що малолітні відповідачі [PERSON] та [PERSON] набули права користування житлом у належній позивачу квартирі на законних підставах. Їх мати - відповідач [PERSON] проживає в орендованій квартирі, власного житла, в якому б мала змогу зареєструвати дітей, не має. Натомість батько малолітніх відповідачів - [PERSON] має зареєстроване місце проживання за аресою належної позивачу квартири. Висновки за результатами розгляду Згідно з вимогами статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Вказані норми процесуального права вказують на необхідність доведення стороною, що звернулась до суду, належними та допустимими доказами вимог, що нею заявлені. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що обставини, якими обґрунтовані заявлені вимоги, мали місце. Позивачем належними та допустимими доказами доведено ті факти, що вона є власницею квартири під номером [ADDRESS] , відповідач [PERSON] спільно з власником квартири не проживала з моменту реєстрації, спільним побутом не була пов`язана, не є членом сім`ї власника квартири, в квартирі не проживає, інтересу до квартири, як до постійного місця проживання ніколи не проявляла. Судом встановлено факт об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні позивачем як власником своїх правомочностей,тому позивач має право вимагати від відповідача усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном на підставі статті 391 ЦК України.

Outcome: partial