Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-17 00:00:00

Квартира [ADDRESS] належить на праві власності - [PERSON], громадянки [PERSON], на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17.10.2000р., посвідченого нотаріусом Першої Запорізької державної нотаріальної контори-2 за реєстровим № 2-848. В цій квартирі зареєстрованих осіб не було. [PERSON] була зареєстрована в [INFO], [PERSON], [ADDRESS]. 23.06.2010р. [PERSON] померла. Після її смерті, дочка [PERSON] [PERSON] звернулася до нотаріуса за місцем свого проживання в м.Санкт-Петербург, та отримала свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.09.2011р., відповідно до яких, вона успадкувала 1/3 частку квартири за адресою: м.Санкт-Петербург, [PERSON], [ADDRESS], та на грошові вклади і компенсації, які належали за життя матері позивачки. 24.01.2013р. позивачка [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Запорізького міського округу [PERSON] із заявою про прийняття спадку за законом після смерті матері [PERSON], яка померла 23.06.2010р., зазначивши, що до спадкового майна входить: квартира [ADDRESS]. Постановою від 26.06.2013р. нотаріус [PERSON] відмовила позивачці у вчиненні нотаріальних дій, т.я. на той час, [ADDRESS] не належала на праві власності померлій [PERSON] Рішенням Ленінського райсуду м.Запоріжжя від 21.11.2012р. право власності в порядку спадкування за законом було визнано за [PERSON], який 22.01.2013р. продав квартиру [PERSON] за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом [PERSON], після чого, [PERSON] 05.04.2013р. продала квартиру [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] За апеляційною скаргою [PERSON], 11.09.2013р. Запорізький апеляційний суд скасував рішення Ленінського райсуду м.Запоріжжя від 21.11.2012р. та ухвалив нове рішення, яким у позові [PERSON] про встановлення факту проживання однією сімєю із [PERSON], встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом, було відмовлено. Після чого, позивачка по справі звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу [ADDRESS], укладеного 22.01.2013р. між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], визнання за [PERSON] права власності на цю квартиру в порядку спадкування за законом та витребування квартири у відповідача по справі - [PERSON] Позивачка [PERSON] жодного разу в суд не зявилася, надавши суду письмові пояснення щодо підтвердження своїх позовних вимог /а.с.24-29 т.№2/. Інтереси позивачки в судових засіданнях представляла адвокат [PERSON] за нотаріально посвідченою довіреністю від 20.08.2013р. /а.с.40 т.№1/, яка підтвердила вимоги позивачки [PERSON] та наполягала на їх задоволенні, посилаючись на те, що [PERSON] є єдиною спадкоємицею після смерті матері [PERSON], т.я. у встановлений законом строк, вона звернулася до нотаріальної контори та отримала свідоцтва про право на спадкування за законом. Відповідно до вимог ст.1268 ЦК України, спадкоємець за законом має право прийняти спадщину, або не прийняти її. Позивачка прийняла спадкове майно, вважаючи себе спадкоємцем не тільки майна, що знаходилося на території [PERSON], але і на майно, що знаходилося на території України, тобто, на квартиру в м.Запоріжжі, т.я. незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини. А відповідно із правовими позиціями, які регулюють міжнародне право щодо права спадкування, якщо спадкоємець успадкував частку спадкового майна, та не відмовився від її іншої частки, вважається що він прийняв всю спадщину. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] жодного разу в судові засідання не зявилися, про час та місце слухання справи, вони повідомлялися завчасно простою та рекомендованою кореспонденцією. Представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON], який діяв на підставі договору про надання правової допомоги від 05.09.2013р., надавав суду письмові заперечення від 12.03.2014р. на позов [PERSON], але після винесення ухвали апеляційним судом Запорізької області від 25.12.2014р. про залишення без змін ухвали Ленінського райсуду м.Запоріжжя від 20.12.2013р. про відкриття провадження по справі, на виклики до суду не зявлявся. Відповідач [PERSON] та його адвокат [PERSON], який діяв на підставі договорів про надання правової допомоги від 30.09.2014р. та від 30.09.2015р., проти позову заперечували, посилаючись на те, що відповідно Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору щодо спадкування прав на майно, яке знаходиться за кордоном, або за участю іноземця, необхідно з'ясовувати, чи існує договір про правову допомогу з цією країною, і чи в цьому договорі не передбачені інші правила щодо спадкування, ніж в українському законодавстві. У разі розбіжностей застосовуються норми міжнародного договору. У звязку із чим, [PERSON], громадянка [PERSON], якщо вона вважала себе спадкоємицею після смерті матері [PERSON], яка померла 23.06.2010р., повинна була у встановлений законом строк, звернутися до нотаріуса в [PERSON] за місцем знаходження спадкового майна, однак, позивачка звернулася до нотаріуса в м.Санкт-Петербург тільки 27.07.2011р., пропустивши встановлений законом строк. Крім того, щодо спадкового майна в м.Запоріжжі, то позивачка, також, повинна була керуватися положеннями ч.1 ст.1269 ЦК України, згідно якої спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадку. Але позивачка звернулася до нотаріуса в м.Запоріжжі із заявою про прийняття спадку тільки 24.01.2013р., пропустивши встановлений законом строк. На той час квартира вже двічі була продана, та відповідач [PERSON], якому квартира належить на праві власності, є добросовісним набувачем. Тому, у вимогах позивачки, відповідач [PERSON] та його адвокат [PERSON], просять суд відмовити у повному обсязі. Заслухавши представника позивачки, відповідача [PERSON] та його адвоката [PERSON], та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав: спірна квартира [ADDRESS] належить на праві власності - [PERSON], громадянки [PERSON], на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17.10.2000р., посвідченого нотаріусом Першої Запорізької державної нотаріальної контори-2 за реєстровим № 2-848 /а.с.16 т.№1/. Як встановлено в судовому засіданні, в цій квартирі зареєстрованих осіб не було. [PERSON] була зареєстрована в [INFO], [PERSON], [ADDRESS] /а.с. 227 т.№1/. 23.06.2010р. [PERSON] померла /а.с.12 т.№1/. Судом встановлено, що після смерті [PERSON], її дочка [PERSON], звернулася до нотаріуса за місцем свого проживання в м.Санкт-Петербург із заявою від 27.07.2011р. про прийняття спадку /а.с.225-226 т.№1/. Відповідно свідоцтв про право на спадщину за законом від 21.09.2011р., вона успадкувала 1/3 частку квартири за адресою: м.Санкт-Петербург, [PERSON], [ADDRESS], та грошові вклади і компенсації, які належали за життя матері позивачки /а.с.237-238 т.№1/. 24.01.2013р. позивачка [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Запорізького міського округу [PERSON] із заявою про прийняття спадку за законом після смерті матері [PERSON], яка померла 23.06.2010р., зазначивши, що до спадкового майна входить: квартира [ADDRESS] /а.с.214 т.№1/. Постановою від 26.06.2013р. нотаріус [PERSON] відмовила позивачці у вчиненні нотаріальних дій, т.я. на той час, [ADDRESS] не належала на праві власності померлій [PERSON] /а.с.243-244 т.№1/. Судом встановлено, що [PERSON] за життя на території України не мешкала, а декілька років до своєї смерті, вона здавала [ADDRESS], яка їй належала на праві власності, за договорами оренди /а.с.249-253/. Дізнавшись про смерть [PERSON], відповідач [PERSON], який орендував квартиру, звернувся до суду із позовом про встановлення факту проживання однією сімєю із [PERSON], встановлення факту прийняття спадщини після її смерті та визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом. Рішенням Ленінського райсуду м.Запоріжжя від 21.11.2012р. позов [PERSON] було задоволено в повному обсязі із визнанням за ним права власності на [ADDRESS] в порядку спадкування за законом /а.с.45-47 т.№1/. Після чого, 22.01.2013р. [PERSON] продав квартиру [PERSON] за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом [PERSON], а потім, [PERSON] 05.04.2013р. продала квартиру [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], що підтверджується довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно /а.с.20-22 т.№1/. За апеляційною скаргою [PERSON], 11.09.2013р. Запорізький апеляційний суд скасував рішення Ленінського райсуду м.Запоріжжя від 21.11.2012р. та ухвалив нове рішення, яким у позові [PERSON] про встановлення факту проживання однією сімєю із [PERSON], встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом, було відмовлено /а.с.8-10 т.№1/. Після чого, позивачка звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу [ADDRESS], укладеного 22.01.2013р. між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], визнання за [PERSON] права власності на цю квартиру в порядку спадкування за законом та витребування квартири у відповідача по справі - [PERSON] Відповідно до вимог ст.11 та 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повних та всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Як встановлено судом, [PERSON] є єдиною спадкоємицею після смерті матері [PERSON], т.я. відповідно до вимог ст.1261 ЦК України, вона входить до першої черги на право спадкування за законом як рідна дочка померлої. Ці обставини підтверджені документами, які знаходяться в матеріалах спадкової справи, направленої до суду приватним нотаріусом [PERSON], частка яких, була витребувана із матеріалів спадкової справи, надісланої від нотаріуса [PERSON] із м.Санкт-Петербург /а.с.213-245 т.1/. Про смерть матері, яка померла 23.06.2010р., як пояснила представник позивачки в судовому засіданні, [PERSON] дізналася тільки в 2011р., т.я. мати позивачки з 01.12.2009р. перебувала у розшуку, що підтверджується довідкою Управління ВС по Виборгському району м.Санкт-Петербург, [PERSON] /а.с.178 т.№1/. Дізнавшись про смерть матері, позивачка, у встановлений законом строк, звернулася до нотаріуса за місцем знаходження спадкового майна в м.Санкт-Петербург, [PERSON] та отримала свідоцтва про право на спадкування за законом. Відповідно до вимог ст.1268 ЦК України, спадкоємець за законом має право прийняти спадщину, або не прийняти її. Позивачка прийняла спадкове майно, вважаючи себе спадкоємцем не тільки майна, що знаходилося на території [PERSON], як вона зазначила в своїх письмових поясненнях, направлених до суду /а.с.24-29 т.№2/, але і на майно, що знаходилося на території України, тобто, на квартиру в м.Запоріжжі, т.я. незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини. П.4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору щодо спадкування прав на майно, яке знаходиться за кордоном, або за участю іноземця, необхідно з'ясовувати, чи існує договір про правову допомогу з цією країною, і чи в цьому договорі не передбачені інші правила щодо спадкування, ніж в українському законодавстві. У разі розбіжностей застосовуються норми міжнародного договору. Право на успадкування нерухомого майна, згідно зі статтею 71 Закону України «Про міжнародне приватне право», регулюється законодавством країни, на території якої знаходиться це майно. Крім того, відповідно положень ст.1 «Конвенції про правову допомогу та правові відносини по цивільним, сімейним та кримінальним справам», ратифікованої Україною 10.11.1994р. із застереженнями та доповненнями від 21.01.2006р. за листом Міністерства юстиції №26-53/7, громадяни кожної з Договірних Сторін, а також особи, що проживають на її території, користуються на територіях всіх інших Договірних Сторін у відношенні своїх особистих і майнових прав таким же правовим захистом, як і власні громадяни цієї Договірної Сторони, а також, громадяни кожної з Договірних Сторін, та інші особи, що проживають на її території, мають право вільно і безперешкодно звертатися до суду, прокуратури й інших установ других Договірних Сторін, до компетенції яких відносяться цивільні, сімейні і кримінальні справи, і можуть виступати в них, подавати клопотання, пред'являти позови і здійснювати інші процесуальні дії на тих же умовах, що і громадяни цієї Договірної Сторони. Ця конвенція ратифікована і Російською Федерацією, на території якої є чинною. Тобто, позивачка, громадянка [PERSON], відповідно до вимог ст.410 ЦПК України, має право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів та на неї поширюється дії та положення законодавчіх актів, що є дійсними та території України. Вона має права та обовязки нарівні з фізичними та юридичними особами України. Відповідно до вимог ст.1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останне місце проживання спадкодавця. А якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини. Судом встановлено, що місцем відкриття спадщини після смерті [PERSON], померлої 23.06.2010р., є м.Санкт-Петербург, [PERSON], де їй на праві власності належала 1/3 частка квартири [ADDRESS], на яку позивачка [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 21.09.2011р. Відповідно вимог ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Тому, відповідно вимог закону, вважається що позивачка, яка не була усунена від права спадкування, відповідно до вимог ст.1224 ЦК України, прийнявши спадок в [PERSON], прийняла і спадкове майно, що знаходилося на території України, а саме, [ADDRESS]. Посилання відповідача [PERSON] та його адвоката на те, що позивачка пропустила строк звернення до нотаріуса в [PERSON] із заявою від 27.07.2011р. про прийняття спадку після смерті матері, померлої 23.06.2010р., є безпідставними, оскільки судом встановлено, що [PERSON] перебувала у розшуку, і про час смерті матері, позивачка дізналася тільки в 2011р., у звязку із чим, у встановлений законом строк вона подала заяву про прийняття спадку та отримала свідоцтва про право власності на спадкове майно. Відповідно до ч.5 ст.11 ЦК України, однією з умов виникнення прав та обовязків учасників цивільних правовідносин є рішення суду. Право власності в України повинно спиратися на певний титул /правовстановлюючий документ/, для того, щоб бути доведеним перед іншими особами. Згідно вимог ст.16 ЦК України вбачається, що захист цивільних прав шляхом визнання права власності належить судам. Таким чином, суд вважає що представником позивачки, обраний законний спосіб захисту прав позивачки, а саме, звернення до суду для винесення рішення щодо визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом на квартиру після смерті матері, тобто, цей спосіб передбачений законом і відповідає йому. Крім того, судом встановлено, що рішенням Запорізького апеляційного суду від 11.09.2013р. було скасоване рішення Ленінського райсуду м.Запоріжжя від 21.11.2012р. щодо визнання за [PERSON] права власності на [ADDRESS], в порядку спадкування за законом, тобто, судом встановлено, що спірна квартира була відчужена [PERSON] 22.01.2013р. особою, яка не мала право на її відчуження. Тобто, судом безспірно встановлено нікчемність договорів, які були укладені після встановлення факту того, що [PERSON] не був законним власником спірної квартири. Тобто, якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та про застосування наслідків недійсності правочину має предявлятися тоді, коли майно залишається у набувача, а саме, якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. А якщо набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом. Крім того, якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсним не всі правочини, а лише перший. Позивачка та її представник просять суд визнати недійсним договір купівлі-продажу [ADDRESS], укладений 22.01.2013р. між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], однак, визнавати цей договір недійсним не має потреби, оскільки в цьому випадку має місце віндікаційний позов про витребування майна, про що також, наполягають позивачка та її представник. Тому, якщо під час розгляду справи буде встановлено що нікчемний правочин є недійсним незалежно від визнання його таким судом, в позові про визнати недійсним договору купівлі-продажу квартири слід відмовити. Відповідно до положень ч.1 ст.388 ЦК України, власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з власної волі. При цьому, відповідно до вимог п.26 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суд повинен врахувати, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких зазначений в ч.1 ст.388 ЦК України. В ході судового слідства було встановлено, що відповідач [PERSON] заволодів майном померлої [PERSON] безпідставно, не враховуючи волі спадкоємця майна позивачки по справі. Оскільки відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача переходить до спадкоємців власника майна, в даному випадку до спадкоємиці [PERSON] Посилання відповідача [PERSON] та його адвоката на те, що спадкодавець [PERSON], власник спірної квартири, за життя, з власної ініціативи, передала її третій особі [PERSON] /[PERSON]В./ за договором оренди, є безпідставними, оскільки, є чиним рішення Запорізького апеляційного суду від 11.09.2013р. про скасування рішення Ленінського райсуду м.Запоріжжя від 21.11.2012р., та про відмову у позові [PERSON] про встановлення факту проживання однією сімєю із [PERSON], встановлення факту прийняття спадщини після її смерті та визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом. На теперішній час, а саме, на момент винесення даного рішення, спірна [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17.10.2000р., посвідченого нотаріусом Першої Запорізької державної нотаріальної контори-2 за реєстровим № 2-848, та входить до переліку спадкового майна після її смерті. А оскільки, позивачка [PERSON], яка є єдиною спадкоємицею після смерті матері [PERSON], прийняла спадкове майно, що знаходиться на території [PERSON], то вона має право на спадкування майна, що знаходиться на території України. Тому, її позовні вимоги щодо визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом та витребування квартири із чужого незаконного володіння у добросовісного набувача [PERSON], є законними, обґрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження представленими по сплаві доказами. А також, рішення суду про задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також, скасування попередньої реєстрації /ст.19,27 Закону України від 01.07.2004р. «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»/. Крім того, суд вважає, що судові витрати, які були понесені позивачкою при зверненні до суду із позовними вимогами в сумі 3040гр., підлягають задоволенню та стягненню із відповідачів [PERSON] та [PERSON] При цьому, суд вважає, що [PERSON], як добросовісний набувач, повинен бути звільнений від відшкодування судових витрат.

Outcome: approved