Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-21 00:00:00

І. Стислий виклад позицій учасників справи. У травні 2020 р. [PERSON] (далі також - [PERSON] , позивач) звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21.08.2009, укладеного між нею та [PERSON] (далі також - [PERSON] , відповідач-1), та витребування земельної ділянки 85, кадастровий номер 8000000000:90:883:0085, загальною площею 0,0521 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (далі також - спірна земельна ділянка), від останнього її набувача [PERSON] (далі також - [PERSON] , відповідач-2) і повернення її у власність позивача. Позов обґрунтований такими обставинами.За договором дарування від 29.03.2008 позивач отримала в дарунок від свого батька [PERSON] земельну ділянку 85, кадастровий номер 8000000000:90:883:0085, загальною площею 0,0521 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Даною земельною ділянкою позивач користувалася та сплачувала за неї земельний податок. У квітні 2020 р. позивачу стало відомо про те, що 03.03.2020 право власності на спірну земельну ділянку було зареєстроване за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21.08.2009, посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Морозовим Є. В. В подальшому право власності на земельну ділянку перейшло до [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23.03.2020, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коберником А. М. Позивач вказує, що не укладала договору купівлі-продажу земельної ділянки з [PERSON] , а її підпис на договорі підроблений. Позивач посилається на те, що оспорюваний договір не відповідає її внутрішній волі і, відповідно, суперечить вимогам частини 3 статті 203 ЦК України, у зв`язку з чим має бути визнаний недійсним, а земельна ділянка витребувана від останнього набувача на її користь як майно, що вибуло з володіння власника всупереч його волі. Відповідач [PERSON] , місце проживання якого зареєстроване у м. Донецьку, що є тимчасово окупованою територією України, повідомлявся про розгляд справи шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, проте в судове засідання він не з`явився, відзив на позовну заяву не подав. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про місце, час та дату розгляду справи, в судове засідання не з`явився без повідомлення причин неявки, відзив на позовну заяву не подав. Треті особи - приватні нотаріуси Київського міського нотаріального округу Фролової О. О. та [PERSON] надали письмові пояснення щодо позову та просили розглянути справу за їх відсутності. Приватний нотаріус Фролова О. О. пояснила, що 03.03.2020 до неї звернувся [PERSON] із заявою про реєстрацію права власності на земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу від 21.08.2009. Після перевірки поданих документів, бланків, заяв, отримання відомостей з реєстрів було встановлено, що заявлені права та подані заявником документи відповідають вимогам чинного законодавства, суперечності між заявленими правами та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями відсутні, а тому не було підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації чи відмови в державній реєстрації прав. Приватний нотаріус Коберник А. М. пояснив, що договір купівлі-продажу земельної ділянки між [PERSON] та [PERSON] був укладений на підставі належних документів, з проведенням необхідним перевірок по єдиним державним реєстрам та з дотримання вимог чинного законодавства України, а тому жодних підстав для відмови у вчиненні нотаріальної дії не було. ІІ. Рух справи, процесуальні дії суду та заяви (клопотання) учасників справи. Одночасно з позовом було подано заяву про забезпечення позову, яка ухвалою суду від 14.05.2020 задоволена частково шляхом накладення арешту на спірну земельну ділянку. Ухвалою суду від 02.06.2020 відкрито провадження за даним позовом, за клопотанням позивача витребувано письмові докази та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання на 11.11.2020. 30.09.2020 від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коберника А. М. надійшли письмові пояснення щодо позову та витребувані судом документи. 11.11.2020 від представника позивача [PERSON] надійшла заява, у якій вона просила провести підготовче засідання без її участі та участі позивача. Ухвалою суду від 11.11.2020 закрите підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті на 22.03.2021. 22.03.2021 від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Фролової О. О. надійшли заява про розгляд справи за її відсутності та письмові пояснення щодо позову. 22.03.2021 від представника позивача [PERSON] надійшли заяви про приєднання до матеріалів справи доказів на підтвердження розміру понесених позивачем судових витрат та про розгляд справи без її участі та участі позивача. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку, а тому суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності відповідачів, за наявними матеріалами. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом. На підставі нотаріального посвідченого договору дарування земельної ділянки від 29.03.2008 [PERSON] набула у власність земельну ділянку [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:90:883:0085 (а. с. 21, 22). Право власності [PERSON] на земельну ділянку було зареєстровано у встановленому законом порядку, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 007338, виданим Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) 22.07.2008, зареєстрованим в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 10-7-08111 (а. с. 23). З пояснень позивача вбачається, що з моменту набуття спірної земельної ділянки у власність вона здійснювала усі правомочності власника, сплачувала за земельну ділянку земельний податок та не відчужувала і не мала наміру її відчужувати. Факт сплати [PERSON] у 2017-2019 роках земельного податку за спірну земельну ділянку підтверджується наданими нею платіжними документами (а. с. 25-30). 03.03.2020 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Фролова О. О., виконуючи функції державного реєстратора, внесла до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за [PERSON] , реєстраційний номер майна 2048182280000, номер запису про право власності 35824777. Підставою для реєстрації права власності [PERSON] на спірну земельну ділянку послугував договір купівлі-продажу земельної ділянки від 21.08.2009, посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Морозовим Є. В., зареєстрований в реєстрі за № 2328, відповідно до умов якого продавець [PERSON] продала, а покупець [PERSON] купив земельну ділянку загальною площею 0,0521 га, кадастровий номер 8000000000:90:883:0085, розташовану за адресою: [ADDRESS] (а. с. 24). На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23.03.2020, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коберником А. М., запис у реєстрі за № 504, [PERSON] відчужив спірну земельну ділянку на користь [PERSON] (а. с. 71, 72). Того ж дня право власності [PERSON] на земельну ділянку було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 36053002, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 51743099 від 23.03.2020 14:50:39 (а.с. 42). IV. Мотивувальна частина. Одним з основних конституційних прав людини є право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю (стаття 41 Конституції України), яке знайшло своє закріплення у ЦК України. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Стаття 202 цього Кодексу визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Частина 1 статті 626 цього Кодексу дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, а у статті 627 закріплено принцип свободи договору, яка полягає передусім у вільному виявленні волі сторін на вступ у договірні відносини. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК України). Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За нормою частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до положень частин першої-третьої та п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, що вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно норм статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази згідно положень статей 77-80 ЦПК України мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми. На підтвердження вимог позову про недійсність договору купівлі-продажу земельної ділянки позивачем надано складений на її замовлення висновок експерта за результатами проведення почеркознавчої експертизи № 2-24/04 від 24.04.2020, згідно якого підпис від імені [PERSON] , електрографічне зображення якого міститься у графі: «Підписи:», напроти запису « [PERSON] » в електрофотокопії договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного між [PERSON] та [PERSON] від 21.08.2009, посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Морозовим С. В., зареєстрованого у нотаріальному реєстрі за № 2328, виконано не [PERSON] , а іншою особою, з ретельним наслідуванням якомусь справжньому підпису [PERSON] (а.с. 33-36). З висновку експерта Панчошнік І. З., яка має досвід експертної роботи більше 23 років та внесена до державного Реєстру атестованих судових експертів за спеціальністю «Дослідження почерку і підписів», вбачається, що вона обізнана про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, предметом дослідження була електрофотокопія оспорюваного договору, а в якості вільних зразків підпису [PERSON] були використані надані нею документи, перелік яких зазначений у висновку. У даному висновку детально викладено хід та методи дослідження та відображено, за якими ознаками експерт встановив, що підпис виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Жодних доказів, які б спростовували висновок експерта, суду не надано, а відтак суд покладає його в обґрунтування рішення та вважає встановленим, що позивач [PERSON] оспорюваний договір не підписувала, що свідчить про відсутність її волевиявлення на продаж [PERSON] спірної земельної ділянки. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про доведеність і обґрунтованість вимог позову про недійсність договору купівлі-продажу земельної ділянки з підстав відсутності волі продавця на його укладення. За нормою частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Як роз`яснено у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. За приписами статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 330 ЦК України встановлено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно з статтею 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього. Відповідно до положень частини 1 статті 388 ЦК України власник має право витребувати майно, придбане добросовісним набувачем за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, які він передав майно у володіння, не їхньої волі іншим шляхом. Верховний Суд України у постанові від 17.12.2014 по справі № 6-140цс14 зазначив, що, розглядаючи спори щодо витребування майна, суди повинні мати на увазі, що у позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у статті 388 ЦК України, а під час розгляду таких спорів мають бути установлені всі юридичні факти, визначені статями 387 та 388 ЦК, зокрема, чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо. У разі встановлення, що відповідач є добросовісним набувачем, суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею або було продане в порядку виконання судових рішень. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17). Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16. За обставинами справи установлено недійсність договору купівлі-продажу земельної ділянки, на підставі якого спірна земельна ділянка вибула з власності [PERSON] , а відтак вказаний договір не створив юридичних наслідків у вигляді переходу прав володіння, користування і розпорядження земельною ділянкою до [PERSON] . В подальшому [PERSON] за відплатним договором купівлі-продажу відчужив майно [PERSON] , однак таке відчуження також не є законним, адже [PERSON] не володів необхідним обсягом повноважень щодо такого майна і не мав прав на відчуження його третій особі. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження обізнаності [PERSON] про відсутність у [PERSON] прав на відчуження земельної ділянки, у зв`язку з чим суд виходить із добросовісності його дій. Попри це, відсутність волі власника [PERSON] , спрямованої на відчуження земельної ділянки, означає, що [PERSON] володіє нею незаконно, без відповідної правової підстави, а відтак вимога позову про витребування майна з чужого незаконного володіння є законною та обґрунтованою. V. Розподіл судових витрат між сторонами За правилом, встановленим статтею 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову - на відповідача. При зверненні до суду з даним позовом позивачем був сплачений судовий збір в загальному розмірі 5 261,20 грн. (840,80 грн + 4 000,00 грн + 420,40 грн, а.с. 43, 44, 49). За проведення почеркознавчої експертизи позивачем було сплачено 7 500 грн. (а. с. 32, 38, 39). Витрати позивача на професійну правничу допомогу склали 20 800 грн., що підтверджується договором №35/20-п про надання правової допомоги від 24 квітня 2020 р., актом приймання-передачі від 30.04.202 на загальну суму 10 400 грн., квитанціями № 0.0.1694457911.1 від 02.05.2020 на суму 3 400 грн, № 0.0.1694459790.1 від 02.05.2020 на суму 3 500 грн., № 0.0.1694461086.1 від 02.05.2020 на суму 3 500 грн., актом приймання-передачі від 31.05.2020у на суму 2 400 грн., квитанцією № 0.0.1754662903.1 від 01.07.2020 на суму 2 400 грн., актом приймання-передачі від 26.02.2021 на суму 8 000 грн., квитанцією № 0.0.2049981580.1 від 14.03.2021 на суму 8 000 грн. Отже з огляду на результат розгляду справи суд покладає на відповідачів в рівних частках понесені позивачем судові витрати в загальному розмірі 33 561,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved