Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-28 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. [PERSON] (далі - Позивач) що дії в інтересах неповнолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Управління - служба у справах дітей Новокодацької районної у м. Дніпрі ради, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, [PERSON], про визнання права користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона, [PERSON], перебуває у шлюбі з [PERSON], зареєстрованому 26.07.2003 року. Від шлюбу з [PERSON] має двох спільних дітей: неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] та малолітню доньку [PERSON], [INFO] Позивач зазначає, що за час спільного життя вони разом із чоловіком придбавали квартиру [ADDRESS]. Право власності на вищевказану квартиру було зареєстровано в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно 13.07.2004 року за батьком чоловіка - [PERSON] (далі - Відповідач). Позивач зазначає, що вселившись у таке житло, вона разом із своїм чоловіком та неповнолітнім сином постійно проживали у придбаній квартирі з серпня 2004 року. Відповідач [PERSON], який є власником спірної квартири, особисто ніколи не використовував помешкання для власного проживання. Позивач зазначає, що відповідач та її чоловік не бажали зареєструвати її із дітьми у спірній квартирі, посилаючись на те, що оскільки вона знаходиться у декретній відпустці, і працював на той час тільки чоловік, реєстрацію трьох осіб у квартирі потягли б, за їх думкою, за собою зайві матеріальні складнощі для їх сім'ї. Оскільки з грудня 2017 шлюбні стосунки між позивачем та [PERSON] було припинено, відповідач остаточно відмовив позивачу у реєстрації її та її дітей у спірному житловому приміщені та неодноразово робив заяви, що не дозволить проживати у спірній квартирі. У зв'язку з вищевикладеним, позивач змушена звернутися до суду та просити суд визнати право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS], та належить на праві власності [PERSON] за наступними особами: [PERSON] неповнолітнім: [PERSON], [INFO] та малолітньою: [PERSON], [INFO] Відповідач у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк подав відзив на позовну заяву (а.с.59-60), в якому просив відмовити в задоволені позовних вимог [PERSON] що дії в інтересах неповнолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] до [PERSON], треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Управління - служба у справах дітей Новокодацької районної у м. Дніпрі ради, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, [PERSON], про визнання права користування житловим приміщенням, в повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень відповідач посилався на ті обставини, що з його боку не існує жодного спору щодо користування спірною квартирою, а навпаки позивач повністю обмежила доступ його, як власника до квартири. Оскільки між сторонами відсутній спір із приводу користування вказаною квартирою, сторона відповідача просить суд відмовити у задоволені позову в повному обсязі. Будь-яких інших заяв по суті справи до суду також не надходило. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Позивач та її представники у судовому засідання позовні вимоги підтримали в повному обсязі. В обґрунтування своїх доводів, посилалися на обставини, що викладені у позовній заяві. Відповідач та його представник у судовому засідання позовні вимоги не визнали, просили суд відмовити в задоволені позову з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Управління - служба у справах дітей Новокодацької районної у м. Дніпрі ради, у судове засідання не з'явилася, надіслала до суду письмову заяву, в якій просила суд слухати справу за її відсутності (а.с.65). Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, у судове засідання не з'явився, надіслали до суду письмову заяву, в якій просили суд слухати справу за їх відсутності та винести рішення відповідно до чинного законодавства (а.с.64). Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON], у судовому засідання позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 17.01.2019 року у задоволені заяви позивача [PERSON] про витребування доказів за позовною заявою [PERSON] що дії в інтересах неповнолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] до [PERSON], треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Управління - служба у справах дітей Новокодацької районної у м. Дніпрі ради, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, [PERSON], про визнання права користування житловим приміщенням, було відмовлено. Ухвалою суду від 17.01.2019 року судом було задоволено заяву представник позивача про виклик та допит свідків [PERSON] та [PERSON] З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів, та аргументів сторін, допит свідків, суд ухвалює рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі з огляду на наступне. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що 26 липня 2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Першопавлівського районного управління юстиції в Дніпропетровській області, було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], про що зроблено відповідний актовий запис за № 29, та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] (а. с.23). Судом також встановлено, що сторони від сумісного подружнього життя мають двох дітей: неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 03.12.2003 року (а.с.24) та малолітню доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 19.01.2011 року (а.с.25). Вказані діти є онуками відповідача по справі. Судом також встановлено, що на підставі Договору купівлі - продажу ВВЕ № 487340, реєстр № 1947, 07.06.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В.М., зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 5476066 від 13.07.2004 року, [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] (а.с.21). Судом встановлено, а сторонами визнана та обставина, що з моменту придбання вказаного об'єкту нерухомого майна на ім'я [PERSON] у таку квартиру фактично вселилась позивач із своїм чоловіком, та спільною дитиною [PERSON], [INFO]. Так само, судом встановлено, що в період постійного сімейного проживання позивача та [PERSON] у вказаній квартирі, народилась [PERSON], [INFO]. Вказані обставини у повному обсязі також підтверджуються показаннями свідків [PERSON], [PERSON], які були допитані судом під час розгляду справи за клопотанням сторони позивача. Актом обстеження житлово-побутових умов від 10.10.2018 року встановлено, що за адресою: [ADDRESS], родина мешкає в двокімнатній квартирі, створені необхідні умови для повноцінного життя та розвитку дітей (а.с. 33.) Судом встановлено, що між сторонами існує спір з приводу користування вказаним житловим приміщенням. Зокрема, через розлучення позивача із сином відповідача, [PERSON]вважає, що [PERSON] займає таке житло без будь-яких правових підстав, оскільки вже не є членом родини власника такого майна. V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Відповідно до положень ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Стаття 150 ЖК України передбачає, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (квартиру), користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд. В даному випадку судом встановлено, що позивач зі згоди відповідача, як власника, вселилась у спірне житло, і постійно там мешкає з 2004 року разом із неповнолітнім [PERSON]. Більш того, малолітня [PERSON] народилась у період проживання у шлюбі позивача та третьої особи [PERSON] у вказаній квартирі. Відтак, у [PERSON], як в дитини, виникло право користування таким житлом на підставі самого факту її народження. Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією, викладеній у постанові ВС/КЦС по справі № 711/4431/17, 04.07.18. Відповідно до вимог частини четвертої статті 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Таким чином, факт припинення сімейних відносин між позивачем та [PERSON] сам по собі не є безумовною автоматичною підставою припинення прав позивача та вказаних дітей на користування таким житлом. Суд зазначає, що згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Так само, у пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв'язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). В даному випадку, суд з'ясувавши фактичні обставин справи та перевіривши їх доказами, доходить висновку, що у [PERSON] неповнолітнього [PERSON] та малолітньої [PERSON] присутні достатні триваючи зв'язки із місцем проживання у вигляді квартири [ADDRESS], а відтак приміщення за вказаною адресою охоплюється концепцією «житло» по відношенню до позивача та дітей. За своєю суттю, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року. Втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції, яка передбачає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Суд вважає, що не визнання права на проживання позивача та її дітей у вказаній квартирі фактично призведе до позбавлення вказаних осіб права користування таким житлом, а за відсутності у них іншого належного на праві власності чи постійному користуванні житла, буде становити для них надмірний тягар, не співмірний із переслідуваною законною метою. Суд враховує ту обставину, що відповідач у передбачений законом спосіб, зокрема через подання відповідних позовів до суду, не вирішував питання про позбавлення вказаних осіб права користування житловим приміщенням у вигляді квартири [ADDRESS]. З огляду на вищевикладені вимоги закону та встановлені судом фактичні обставини справи, суд доходить висновку про необхідність задоволення позову в повному обсязі, у зв'язку із чим визнає право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS], та належить на праві власності [PERSON] за [PERSON] неповнолітнім [PERSON], [INFO] та малолітньою [PERSON], [INFO] Щодо доводів сторони відповідача про неприпустимість безоплатного користування його власністю іншими особами, суд зазначає, що відповідач не позбавлений можливості у передбачений законом спосіб ставити питання про відшкодування відповідних витрат та/або припинення сервітуту на таке майно відповідними особами. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору в розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved