Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-01 00:00:00

Між сторонами [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. В шлюбі народилась дитина [PERSON], [INFO]. 23.12.2007 року шлюб розірвано. Після розірвання шлюбу сторони почали проживати окремо та одночасно не вирішили питання щодо проживання дитини. Позивач по первісному позову наполягав на задоволенні позову. Відповідач позов не визнав, наполягає на відмові у задоволенні позову. По зустрічному позову позивач наполягала, щоб дитина проживала саме з нею, в позові [PERSON] просить відмовити. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення первісного позову, з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.8). Від спільного шлюбу у сторін народилася донька [PERSON], [INFO]. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 05.12.2003 року квартира [ADDRESS] на праві спільної часткової власності належить [PERSON], по 1/3 [PERSON]-1/3 та [PERSON] - 1/3 частини. Сторони працевлаштовані, житлом забезпечені. Згідно до характеристик [PERSON] раніше притягувався до кримінальної відповідальності, перебував на обліку в лікаря нарколога як особа, що зловживала алкоголем. Згідно останніх характеристик з місця роботи (ТОВ Дизайн Торговий Дім) [PERSON] характеризується добре. [PERSON] за місцем роботи та проживання також характеризується добре. Згідно ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними установами, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними або законодавчими органами, першочергова увага надається якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 29 ЦК України місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Крім того, ст. ст. 160 ч. 1, 161 ч. 1 і ч. 2 СК України визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, та вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Як встановлено в судовому засіданні як батько так і мати мають прихильне ставлення до дитини. Однак враховуючи висновок психолога, органу опіки та піклування суд прийшов до переконання що дитина більш прихильніше відноситься до батька та бажає з ним проживати. Батько [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він не перешкоджає і не буде перешкоджати спілкуватися матері з дитиною та на перше ж прохання дитини повернутись до матері він не буде заперечувати. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини, яка ратифікована Україною 27.09.1991 року, держави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно із ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У ч.1, 2 ст. 15 даного Закону зазначено, що батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно висновку виконавчого комітету Шосткинської міської ради № 16/5 від 17.08.2016 року про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] орган опіки та піклування визначив місце проживання з батьком. Як встановлено в судовому засіданні дитина на даний час проживає разом з батьком. 18.03.2016 року практичним психологом [PERSON] було проведено обстеження учениці 3-г класу [PERSON]. Згідно проведено обстеження було встановлено, що у матері [PERSON] (позивач по зустрічному позову) та дитиною немає емоційного контакту. Свідок [PERSON] суду пояснила, що мати займалась вихованням дитини, дитина тягнулась до матері, але з березня 2016 року почала проживати з батьком. Вважає,що це вибір дитини і з ним слід рахуватись. Свідок [PERSON] суду пояснила, що дитина положительна, але не складуються відносини з матір»ю. Дитина більше тягнется до батька. Свідок [PERSON] суду пояснила, що відносини між батьком і дитиною нормальні. Батько належним чином займається вихованням та утриманням дитини. Відносини між батьками не склались. Свідок [PERSON] суду пояснила, що дитина не може проживати з батьком [PERSON] оскільки той зловживає спиртними напоями. Свідок [PERSON] суду пояснила що за час проживання з батьком [PERSON] стала більш грубішою, вважає, що дитина повинна проживати з матір»ю. Враховуючи викладене, суд прийшов до переконання що інтереси дитини повинні бути враховані в першу чергу, а амбіції батьків необхідно відкинути та вирішити питання шляхом взаємних поступок для досягнення стабільного психологічного клімату в сім»ї. Тому зважаючи на вище викладене суд приходить до висновку про доцільність визначення місця проживання дитини [PERSON] [INFO] з батьком. В зустрічній позовній заяві та під час судового розгляду представником позивача та позивачем не було надано належних доказів чуму саме дитина повинна проживати з [PERSON] На запитання суду як саме ви маєте намір прихилити дитину до себе [PERSON] відповіла, що вона просто візьме її за руку та приведе до себе. Однак враховуючи що між матір»ю та дитиною немає тих довірливих стосунків та враховуючи те, що дитина проживає з батьком з березня 2016 року жодного разу не виявила бажання проживати з матір»ю тому насильницьке поміщення дитини до матері може завдати шкоди дитині а саме шкоду психічному здоров»ю дитини. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В силу статей 58,59 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказів того, що [PERSON] зловживає спритними напоями, а також те, що він не належним чином виконує батьківські обов»язки позивачем по зустрічному позову не надано суду. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ст. 212 ЦПК). На підставі викладеного, згідно ст. 161 СК України, ст.ст. 10, 60, 169, 212- 215, 218, ЦПК України, суд -

Outcome: approved