Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-29 00:00:00

І. Зміст позовних вимог. Позивач [PERSON] звернулася до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом (з урахуванням уточнень від 12.11.2018 року), в якому просить позбавити батьківських прав [PERSON] відносно сина - [PERSON], [INFO]. В обґрунтування своїх уточнених вимог вказала, що вона з 2003 року по 03.03.2006 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03.03.2006 року шлюб між ним розірвано. Від шлюбу мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. З 19.10.2007 року позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] За заявою [PERSON] дитині змінено прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]». Неповнолітній [PERSON] проживає з позивачем, її чоловіком та їх спільним сином [PERSON], [INFO], за адресою: [ADDRESS] (гуртожиток). Рішенням Московського районного суду м. Харкова з відповідача були стягнуті аліменти на утримання дитини, які від не сплачує з 2005 року. Станом на 01.10.2018 року сума заборгованості по аліментам складає 116 917,81 грн. Позивач вказує, що неповнолітній [PERSON] фактично з 2005 року знаходиться на її та чоловіка [PERSON] повному матеріальному забезпеченні, так як відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по утриманню та вихованню сина. Відповідач втратив родинні стосунки з сином з березня 2005 року. З вказаного часу відповідач не цікавиться життям сина, його розвитком, навчанням, станом здоров'я, не спілкується з ним жодним чином, відмовляється надавати матеріальну допомогу на його утримання. Вказує, що дитина не пам'ятає свого біологічного батька. 17.05.2018 року [PERSON] через нотаріуса подав заяву, якою він відмовляється від усіх прав на свого сина [PERSON], [INFO]. ІІ. Заяви та клопотання, інші процесуальні дії у справі. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19.10.2018 року позовна заява [PERSON] залишена без руху, надано 10 днів з дня вручення ухвали для усунення недоліків. 12.11.2018 року позивачем [PERSON] подано уточнений позов. Ухвалою суду про відкриття провадження у справі і прийняття справи до розгляду від 15.11.2018 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, у справі на 14.12.2018 року о 12 год. 30 хв. призначено підготовче судове засідання у справі. Також, відповідачу визначено п'ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву і всіх письмових та електронних доказів (які можливо доставити до суду), висновків експертів і заяв свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 14.12.2018 року закрито підготовче засідання по даній цивільній справі, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. 30.01.2019 року Департаментом служб у справах дітей надано висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. ІІІ. Пояснення осіб, які беруть участь у справі. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, в матеріалах справи міститься нотаріальна заява про те, що [PERSON] відмовляється від усіх прав на його сина - [PERSON], [INFO], а також просить цивільну справу про позбавлення його батьківських прав слухати за його відсутністю. Представник третьої особи, Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, надав заяву про розгляд справи без участі представника Департаменту служб, при винесенні рішення просить врахувати інтереси малолітньої дитини, [PERSON], [INFO]. Крім того, Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] ІV. Встановлені судом обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Судом становлено, що сторони перебували у шлюбі, який 03.03.2006 року розірваний на підставі свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданого 03.03.2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Московського районного управління юстиції м. Харкова, актовий запис № 190. Внаслідок укладеного шлюбу [PERSON] з [PERSON], [PERSON] змінено прізвище на «[PERSON]», що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим 19.10.2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову № 2 Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 1792. Встановлено, що батьками [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим повторно 06.06.2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 666. З довідки № 601 з місця проживання про склад сім'ї та реєстрацію, виданої 16.07.2018 року Національною академією Національної Гвардії України, вбачається, що за адресою: [ADDRESS], зареєстровані: [PERSON], [INFO], з 23.10.2012 року, [PERSON], [INFO], з 23.10.2012 року, [PERSON], [INFO], з 23.10.2012 року, [PERSON], [INFO], з 23.10.2012 року. Згідно розрахунку заборгованості по аліментам встановлено, що в провадженні Міжрайонного ВДВС по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харків ГТУЮ у Харківській області перебуває виконавче провадження № 18126744 по примусовому виконанні виконавчого листа № 2-1226/06 від 01.02.2006 року, виданого Московським районним судом м. Харкова про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дитини - [PERSON], [INFO], у розмірі 1/ 4 частини всіх видів заробітку, щомісяця, починаючи з 22.11.2015 року та до повноліття дитини. Заборгованість станом на 01.10.2018 року складає 116917,81 грн. 17.05.2018 року відповідач [PERSON], будучи повністю дієздатним громадянином і, розуміючи значення своїх дій, засвідченою приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харченко Л.Л., заявою повідомив, що відмовляється від усіх прав на свого малолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Згідно довідки Комунального закладу «Харківська спеціалізована школа І-ІІІ ступенів» № 181 «Дьонсурі» Харківської міської ради Харківської області» від 30.05.2018 року за вих. № 187 встановлено, що за період з 01.09.2011 року по 30.05.2018 року [PERSON], батько учня [INFO], [INFO], не відвідував школу, не спілкувався з учителями, не з'являвся на батьківські збори, не відвідував урочисті та класні виховні заходи. Додатково повідомляють, що мати учня [PERSON] постійно з'являлася в школі та приймала активну участь у вихованні [PERSON] Відповідно до відповіді КЗОЗ «Харківська міська дитяча поліклініка № 15» від 24.05.2018 року за вих. № 482, дитина [PERSON], [INFO], який мешкав за адресою: [ADDRESS], знаходився під наглядом фахівців КЗОЗ «Харківська міська дитяча поліклініка № 15» з липня 2009 року по вересень 2016 року. На прийом в поліклініку хлопчика приводила мати [PERSON] або відчим [PERSON], які здійснювали догляд під час хвороби [PERSON]. При обслуговуванні викликів вдома з дитиною знаходилася мати, яка забезпечувала належний догляд сина під час хвороби та виконувала рекомендації лікаря щодо лікування та нагляду сина. Батько хлопчика, [PERSON], [INFO], з родиною не мешкав, дитину під час хвороби не доглядав, станом здоров'я та розвитком хлопчика не цікавився, до фахівців КЗОЗ «Харківська міська дитяча поліклініка № 15» з сином не звертався. Відповідно до висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно сина - [PERSON], [INFO], від 29.01.2019 року № 107 відповідача [PERSON] доцільно позбавити батьківських прав відносно сина - [PERSON], [INFO]. Норми права, що підлягають застосуванню. Норми національного законодавства. Згідно ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 157 цього Кодексу. Положеннями ст. 153 СК України закріплено право батька та дитини на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. В той же час положеннями ст. 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею, що передбачено ст. 157 СК України. Статтею 164 СК України встановлені виключні підстави для позбавлення батьківських прав, якщо мати, батько: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; Передбачено правові наслідки позбавлення батьківських прав, серед яких визначено втрату батька особистих немайнові прав щодо дитини та звільнення від обов'язків щодо її виховання, ст. 166 СК України. Положеннями ст.71 СК України передбачено врахування думки дитини при вирішенні питань, що стосуються її життя. Норми міжнародного законодавства. Декларацією прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю ООН згідно резолюції 1386 (XIV) від 20.11.1959 року встановлено, що дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини (Принцип 2). Дитині, яка є неповно справною фізично, психічно або соціально, мають бути забезпечені спеціальні режим, освіта і піклування, необхідні з огляду на її особливий стан (Принцип 5). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991року, проголошено наступне: 1. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. 2. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. 3. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Оцінка обставин справи у відповідності до положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини. А. Загальні принципи. В даній ситуації Суд звертає увагу, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини (далі Європейський Суд) у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»). Тобто, в даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідачів батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у їх право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Крім того, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. А в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов'язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами Суд вважає за необхідне з однієї сторони розглянути правомірність втручання в право відповідачів на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції. З іншої сторони обов'язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції про права дитини). Отже, статтею 8 Конвенції гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя. Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»). Б. Застосування вказаних принципів в даній справі. 1). Чи здійснювалось втручання «згідно із законом». Досліджуючи питання чи «передбачено втручання у право відповідачів законом» суд враховує, що процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК України (статті 164-167). Зокрема, відповідно до статті 164 СК України батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини (пункт 2 частини першої). Тому, для суду є беззаперечним те, що втручання у право відповідача має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. 2). Чи відповідало втручання цілям передбаченим в пункті 2 статті 8 Конвенції. Обговорюючи питання чи відповідало втручання у право відповідача «цілям», про які йдеться в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров'я чи моралі, захист прав і свобод інших осіб) суд знаходить, що таке втручання спрямоване на захист «прав і свобод» дитини, і відповідно воно має законну мету у значенні пункту 2 статті 8. 3). Чи було втручання «необхідним в демократичному суспільстві» (пропорційним). Визначаючи, чи був захід по втручанню у права відповідача, «необхідним в демократичному суспільстві», суд, беручи до уваги справу в цілому, буде розглядати підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. Беззаперечно, що аналіз того, що має найкраще задовольняти інтереси дитини, є дуже важливим у таких справах (пункт 53 згадуваного вище рішення у справі «Хант проти України). Так, відповідачу, як батьку неповнолітньої дитини в провину ставиться ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, що є правовою підставою для позбавлення батьківських прав (пункт 2 частини першої статті 164 СК України). Дане поняття є «оціночним» і підлягає дослідженню в кожному конкретному випадку з урахуванням цілої сукупності чинників і факторів. Зокрема, відповідно до роз'яснень, викладених в пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. На думку суду врахування обставин, які підпадають під визначення дій особи, як «ухилення від виконання батьківських обов'язків» не вичерпуються наведеним вище переліком і підлягають розширеному тлумаченню залежно від особливостей кожної конкретної ситуації. Позиція суду. Повертаючись до обставин даної справи суд підкреслює, що матеріалами справи та поясненнями позивача по справі підтверджується, що відповідач свідомо вихованням сина [PERSON] не займається, матеріальної допомоги не надає, його розвитком та досягненнями не цікавиться. Більш того, відповідач не відвідує сина, не бачиться з ним. Таке ставлення відповідача до категоричного нехтування батьківськи обов'язками триває майже з часу народження дитини, долею якої батько не цікавиться з 2005 року, в наслідок чого дитина не знає власного батька. В судовому засіданні під час дослідження матеріалів справи та заслуховування пояснень позивача справи знайшло підтвердження, що відповідач не цікавиться психічним і фізичним здоров'ям дитини. Наведене в своїй сукупності, на думку, суду може свідчити про ухилення відповідачами від виконання своїх батьківських обов'язків. При цьому, в даній конкретній ситуації судом враховується, що з іншої сторони держава має позитивний обов'язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз'єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (пункт 52 згаданого вище рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»). Але реалізація таких обов'язків держави також вимагає від відповідача активних дій, які б свідчили про їх бажання скористатись такою допомогою держави. Проте, в даній справі відповідач жодного разу не звернувся до Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради з приводу встановлення йому порядку участі у вихованні сина та щодо усунення перешкод у спілкуванні з сином з боку позивача, так як і не надав доказів, які б підтверджували факт його звернення до уповноважених органів держави з метою захисту прав своєї дитини, сприянні йому будь-яким чином реалізувати свої батьківські обов'язки. При цьому, суд бере до уваги те, що відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження виконання ним своїх батьківських обов'язків по утриманню та вихованню сина. Вищевикладеними обставинами справи підтверджується і той факт, що неповнолітній [PERSON] проживає разом з матір'ю, її чоловіком та сином за адресою: [ADDRESS]. Крім цього, відповідач та його син зареєстровані та проживають за різними адресами, що свідчить про те, що в даному випадку позбавлення батьківських прав не призведе до відібрання дитини у батька, оскільки він не проживає з ним протягом тривалого часу, так само даний захід не позбавить відповідача можливості побачення із своєю дитиною. Тобто, позбавлення батьківських прав відповідача фактично не змінить тривалу існуючу ситуацію між відповідачем та дитиною. Також, судом було достеменно встановлено, що неповнолітня дитина [PERSON] забезпечений належними та задовільними матеріально-побутовими умовами проживання, що полягає у наявності окремої дитячої кімнати, забезпеченості його місцями для навчання і виховання, їжею та одягом. Разом з тим, суд констатує, що надання відповідачем [PERSON] нотаріально засвідченої заяви, яка фактично є згодою на позбавлення його батьківських прав щодо його сина [PERSON], [INFO], що підтверджує його усвідомлене байдуже ставлення до дитини. Суд, також, враховує, що в ході розгляду справи знайшло своє підтвердження те, що позивач [PERSON] є гарною матір'ю, про що свідчить доглянутість та забезпеченість дітей необхідними побутовими предметами, її доброзичливе та уважне ставлення до своїх дітей, довірливі відносини з ними, належне піклування про них та приділення з її боку уваги їх здоров'ю, розвитку і вихованню. Окремо Суд наголошує, що застосовуваний захід не є виключно безстроковим і відповідачі мають право у випадку зміни їх поведінки на поновлення батьківських прав в порядку передбаченому СК України (стаття 169). Отже, зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, суд розцінює як ухилення від виховання дитини відповідачем, свідомого нехтування ним своїми обов'язками і не бажанням виконувати їх, що є підставою для позбавлення батьківських прав. В даному випадку судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включала в себе оцінку і знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для забезпечення першочергової уваги інтересам дитини. Висновки суду. Таким чином, в даній конкретній ситуації існують виключні обставини, за яких відповідач може бути позбавлений батьківських прав, що не суперечить приписам національного та міжнародного законодавства, а також практиці Європейського суду з прав людини, а тому викладені у прохальній частині позовної заяви вимоги є доведеними та обґрунтованими і підлягають задоволенню. Судові витрати. Питання щодо судових витрат судом вирішуються відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, тому, враховуючи те, що спір щодо позбавлення відповідача батьківських прав виник внаслідок його неправильних дій, що виявилися в ухиленні його від виконання своїх батьківських обов'язків, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченої суми судового збору слід повністю покласти на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved