Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. 29.12.2020 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом. Вимоги мотивував тим, що 20.05.2019 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого відповідач отримав у борг грошові кошти в сумі 980000,00 грн. в строк до 20.07.2019 року. Однак, [PERSON] свої зобов`язання за вказаним договором не виконав, отриману суму позики у визначений договором строк не повернув. Крім того, 13.09.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого позивач надав відповідачу грошові кошти в сумі 32000,00 доларів США, які останній зобов`язався повернути в строк до 24.09.2018 року, однак взяте на себе зобов`язання не виконав, вказані кошти не повернув. Посилаючись на те, що між сторонами склалися цивільні правовідносини зобов`язального характеру позивач просив стягнути з [PERSON] заборгованість за договором позики від 20.05.2019 року в сумі 2 870 044, 86 грн., в тому числі 980000 грн. - сума позики, 49938,28 грн. - сума інфляційних збитків, 41 806,58 грн. - 3% річних; 1798300 грн. - пеня та заборгованість за договором позики від 13.09.2018 року в сумі 2584428,80 грн., в тому числі 890496 грн., що еквівалентно 32000,00 доларів США - сума позики, 59872,61 грн. - 3 % річних, 1634060,19 грн. - пеня. Процесуальні дії у справі. 30.12.2020 року ухвалою судді Охтирського міськрайонного суду Сумської області відмовлено в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову. 30.12.2020 року ухвалою судді Охтирського міськрайонного суду Сумської області позовну заяву залишено без руху. 18.01.2021 року ухвалою судді Охтирського міськрайонного суду Сумської області відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання з викликом сторін.Відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. 11.03.2021 року ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду з повідомленням учасників справи. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, у підготовчому засіданні позовні вимоги представник підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити з наведених в позовній заяві мотивів. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Від представника відповідача адвоката Калантаєнка С.В. надійшла заява на електронну адресу суду 12.04.2021 року про ознайомлення з матеріалами справи. За таких обставин у відповідності до положень ст.223 ЦПК України, враховуючи, що відповідач, будучи про розгляд справи повідомленим в установленому законом порядку, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, а також не з`явився його представник та не повідомив про причини своєї неявки, з урахуванням положень ст. 210 ЦПК України, враховуючи, що відповідач відзиву у справу не подав, суд вважає можливим проводити заочний розгляд справи у відсутність сторін. Оскільки, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, тому, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до норм ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, проаналізувавши матеріали справи, дослідивши письмові докази, врахувавши пояснення сторін, вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Фактичні обставини справи, встановлені судом та мотиви суду. Судом встановлено, що 13.09.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір, за умовами якого [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 32000 доларів США, які зобов`язувався повернути до 24.09.2018 року (а.с. 12). В матеріалах справи у підтвердження виконання договору позики міститься розписка від 24.09.2018 року за підписом [PERSON] , в якій він зазначає, що 13.09.2018 року отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 32000 доларів США, які відповідач зобов`язується повернути до 24.09.2018 року, чітко розуміючи взяті на себе зобов`язання (а.с. 13). Крім того, 20.05.2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики (безвідсотковий), відповідно до якого позивач передав у власність відповідача грошові кошти в сумі 980000,00 грн, а відповідач зобов`язувався повернути у строк до 20.07.2019 року в повному обсязі (а.с. 9-10). Згідно п. 2.2 цього договору проценти за надання позики не нараховуються та не сплачуються. Відповідно до п. 4.3. договору позики від 20.05.2019 року підтвердженням отримання позики позичальником є розписка видана позикодавцю від 20.05.2019 року. Згідно п. 6.1 договору позики від 20.05.2019 року у випадку неповернення вказаної суми позики у зазначений строк, позичальник сплачує пеню в розмірі 0,5 % від суми позики за кожний день прострочення до дня її повернення позикодавцю. В п. 6.2. договору позики від 20.05.2019 року зазначено, що у випадку невиконання або неналежного виконання однією зі сторін зобов`язань за цим договором, вона зобов`язана відшкодувати стороні заподіяні таким невиконанням збитки. У підтвердження виконання договору позики від 20.05.2019 року позивач надав розписку до вказаного договору, в якій вказано, що [PERSON] у присутності двох свідків одержав від [PERSON] грошові кошти в розмірі 980000,00 грн. і зобов`язався повернути їх у строк, визначений в договорі, що підтверджується його особистим підписом (а.с. 11). Мотиви суду. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. В ч.1 ст.4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити в своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. В ч. 1 ст. 626 ЦК України зазначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно вимог ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Положеннями ст. 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За приписами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості грошей З аналізу приведених норм матеріального права вбачається, що розписка про отримання в борг грошових коштів по своїй суті є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 року за наслідками розгляду цивільної справи № 464/3790/16-ц. В ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Таким чином, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки право вимоги. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] було укладено два договори позики, за яким відповідач отримав грошові кошти у розмірі 32000,00 доларів США строком до 24.09.2018 року та в розмірі 980000,00 грн., які [PERSON] зобов`язувався повернути до 20.07.2019 року (а.с.9-13). Аналізуючи надані сторонами докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідач у визначені договорами позики строки зобов`язання щодо повернення грошових коштів не виконав, що ним не спростовано в установленому законом порядку. Надані позивачем письмові докази в обґрунтування позову є належними, переконливими, достатніми, які не спростовані відповідачем, а тому суд бере їх до уваги. Згідно вимог ч.ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За приписами ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом вказаної норми закону нарахування трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і вважається особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зважаючи на доведеність факту неналежного виконання позичальником зобов`язань за договором позики від 20.05.2019 року вбачаються наявними правові підстави для покладення на відповідача обов`язку щодо повернення отриманих сум за договорами позики урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних в наданому позивачем розразунку, заперечень щодо якого відповідач не надав. Згідно вимог ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до ч.1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Разом з тим, в ч. 2 ст. 524, ч. 2 ст. 533 ЦК України зазначено, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. В такому випадку сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Суд зазначає, що за умовами договору позики від 13.09.2018 року позивач передав [PERSON] грошові кошти у загальному розмірі 32000,00 доларів США, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ч. 2 ст. 533 ЦК України. Оскільки грошове зобов`язання відповідача триває, офіційний курс гривні по відношенню до долара США змінився, з [PERSON] підлягає стягненню заборгованість за вказаним договором позики у розмірі 32000 доларів США з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення, тобто 12.04.2021 року. Станом на 12.04.2021 року офіційний курс одного долара становить 27,91 грн. Виходячи з вищевикладеного загальна заборгованість за договорами позики від 13.09.2018 року становить 893120грн., що еквівалентна 32000,00 доларів США (сума позики 32000,00 доларів США * 27,91 грн. встановлений Національного Банку України офіційний курс гривні щодо долара США станом на 12.04.2021 року). Беручи до уваги правову природу 3% річних, передбачених ст. 625 ЦК України, як особливої міри відповідальності, зазначена сума повинна бути стягнута в національній валюті України - гривні по курсу НБУ на час ухвалення рішення.Приписи ст. 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.Беручи до уваги вищевикладене розмір трьох процентів річних за договором позики від 13.09.2018 року складає 60047 грн. Щодо вимоги про стягнення пені суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. За приписами ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Кредитор не має права на неустойку в разі, якщо боржник не відповідає за порушення зобов`язання (стаття 617 цього Кодексу). Судом встановлено, що згідно умов договору позики від 13.09.2018 року у випадку неповернення отриманих грошових коштів у визначений термін, боржник зобов`язаний сплачувати за кожний прострочений день пеню у розмірі 0,5 % від отриманої суми до дати повного розрахунку. Згідно п. 6.1. договору позики від 20.05.2019 року у випадку неповернення суми позики у визначений строу позичальник сплачує пеню у розмірі 0,5 % від суми позики за кожний день прострочення до дня її повернення позикодавцю. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що під час нарахування пені необхідно зважати на вимоги статей 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі. Разом з тим відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Таким чином, стягнути неустойку (зокрема, пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише в межах спеціальної позовної давності, яка згідно із частиною першою статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, установленими статтями 253-255 цього Кодексу, від дня порушення грошового зобов`язання. За приписамии ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Отже, стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Вказані висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 08.06. 2016 року у справі № 6-3006цс15, з якими погодився і Верховний Суд у постановах від 06 лютого 2019 року у справі № 363/3543/16-ц (провадження № 61-21240св18) та від 15.04.2020 року у справі № 367/3875/16-ц (провадження № 61-41385св18). Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 18 січня 2021 року ( справа № 537/2127/18 провадження № 61-3221св20). Таким чином, встановивши наявність прострочення виконання зобов`язань за договорами позики, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] пені за прострочення виконання зобов`язаннь в межах строку спеціальної позовної давності. Разом з тим суд зазначає, що кількість днів у періоді, за який нараховується пеня, а саме з 21.12.2019 року по 21.12.2020 року складає 366 днів, а тому розмір нарахованої пені за договором позики від 13.09.2018 року складає 1634060,19 грн. (32000доларів США, що еквівалентно 890496 грн. *366 днів:100=1634060,19 грн.). Однак суд не виходить за межі заявлених вимог, тому з відповідача на користь позивача за договорм від 13.09.2018 року необхідно стягнути: 32000 доларів США, що еквівалентно становить 890496 грн, 3% річних в сумі 59872,61 грн. та пеню в сумі 1634060,19 грн., а всього в сумі 2584428,80 грн. За договором позики від 20.05.2019 року з відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму заборгованості - 980000,00 грн. Розмір трьох процентів річних за договором позики від 20.05.2019 року позивач зазначає - 41806,58 грн., однак суд визначає розмір трьох процентів річних за період з 21.07.2019 - 21.12.2020 року в сумі 41804 грн. (980000,00 грн.*3*520 днів:365 днів:100=41804 грн.). Інфляційні втрати за період з 21.07.2019 року - 21.12.2020 року становлять з розрахунку суду 59207,72 грн., однак суд не виходить за межі заявлених вимог, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути інфляційні втрати в сумі 49938, 28 грн. Розмір нарахованої пені за договором позики від 20.05.2019 року складає - 1793400,00 грн. (980000,00 грн.*367 днів:100=1793400,00 грн.). Всього за договором позики від 20.05.2019 року з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 2865142,28 грн. Висновок суду. Таким чином, аналізуючи приведені докази та даючи їм оцінку, вирішуючи позов у межах заявлених вимог з урахуванням принципів розумності, справедливості, виваженості, пропорційності, виходячи з розумного балансу інтересів сторін, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Стосовно судових витрат. У зв`язку з частковим задоволенням позову, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені по справі судові витрати пропорційно задоволеній частині вимог у розмірі 10404,9 грн. ( 99 % від 10510,00 грн. судових витрат). На підставі викладеного,

Outcome: partial