Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-13 00:00:00

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог. [PERSON] звернулася до суду з позовом у якому просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на: земельну ділянку загальною площею 0,06 га розташованої на території Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області з цільовим призначенням для садівництва та городництва, відповідно до Державного акту на прав власності на земельну ділянку сері ІІІ-ОД №091118 виданого Шабівською сільською радою 27.01.1996 року. В обґрунтування позову зазначає, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] , свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , актовий запис №678. До дня своєї смерті спадкодавець проживав разом з позивачкою за адресою: [ADDRESS], що підтверджується відповідною довідкою Шабівської сільської ради. За життя спадкодавець заповіту не склав. Крім [PERSON] інших спадкоємців першої черги не має. Після смерті чоловіка відкрилася спадщина у вигляді земельної ділянки загальною площею 0,06 га розташованої на території Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області з цільовим призначенням для садівництва та городництва, відповідно до Державного акту на прав власності на земельну ділянку сері ІІІ-ОД №091118 виданого Шабівською сільською радою 27.01.1996 року. 06.07.2021 року приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеській області Драченко А.Н. позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за Законом у зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на майно, що належало спадкодавцю а саме вищевказаного Державного акту, та рекомендовано звернутись до суду. Процесуальні дії. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09.07.2021 року відкрито провадження по справі та призначене підготовче судове засідання. Витребувана копія спадкової справи до майна [PERSON] , померлого [INFO] . 14.07.2021 року позивачка подала до канцелярії суду заяву з проханням судове засідання провести без її участі. 14.07.2021 року до канцелярії суду надійшла заява Шабівської сільської ради з проханням справу розглянути без участі представника сільської ради. Відповідно до вказаної заяви Шабівська сільська рада не заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON] 14.07.2021 року до суду надійшла відповідь приватного нотаріуса Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської областіДраченко А.Н., згідно якої вбачається, що до майна померлого [INFO] [PERSON] спадкова справа не заводилася. У судове засідання 14.07.2021 року сторони не з`явились. У відповідності до ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. У відповідності з ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. З`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку. Фактичні обставини справи. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] перебувала у шлюбі із спадкодавцем [PERSON] , що підтверджується наступними документами: - копією свідоцтва про укладення шлюб, серії [NUMBER] , виданим 07 вересня 1985 року, актовий запис 376, згідно якого [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] уклали шлюб 07 вересня 1985 року, який зареєстровано Білгород-Дністровським відділом ЗАГС, прізвище дружини після укладення шлюбу - [PERSON] ; - копією довідки №06.1-09/01 від 06.07.2021 року, виданою відділом ЦНАП Шабівської сільської ради, відповідно до якої повідомляється, що [PERSON] , 1959 року народження та [PERSON] , який помер [INFO] . Перебували у шлюбі, мешкали з 1986 року разом за однією адресою: [ADDRESS], вели спільне господарство, [PERSON] займалася похованням чоловіка. [INFO] [PERSON] помер, свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , актовий запис №678. Після смерті чоловіка відкрилася спадщина у вигляді земельної ділянки загальною площею 0,06 га розташованої на території Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області з цільовим призначенням для садівництва та городництва, відповідно до Державного акту на прав власності на земельну ділянку сері ІІІ-ОД №091118 виданого Шабівською сільською радою 27.01.1996 року. 07.07.2007 року позивачка зареєструвала шлюб із [PERSON] , та змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . 06.07.2021 року приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеській області Драченко А.Н. позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за Законом у зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на майно, що належало спадкодавцю а саме вищевказаного Державного акту, та рекомендовано звернутись до суду. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила Цивільного Кодексу Української РСР. Відповідно до ст. 524 ЦК України в редакції закону 1963 року, що був чинний на час відкриття спадщини, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до ст. 529 ЦК України в редакції закону 1963 року, що був чинний на час відкриття спадщини, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до ст. 548 ЦК України в редакції закону 1963 року, що був чинний на час відкриття спадщини, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 549 ЦК України в редакції закону 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він протягом шести місяців з дня відкриття спадщини фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожний громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності отримується в порядку, визначеному законом. У пункті 23 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ч. 2 ст. 14 Конституції України та ч. 2 ст. 1 Земельного Кодексу України, право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону. Згідно пункту 10 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», та відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У відповідності до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до пункту «г» частини першої статті 81 Земельного кодексу України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Захист прав власності громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено пунктом 1 частини 3 статті 152 ЗК України. Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення, що передбачено частиною 1 статті 1225 ЦК України. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. 28 травня 2020 року Верховний Суд України в своїй постанові по справі № 910/7164/19 виклав наступну правову позицію з приводу захисту цивільних прав. Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України. Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України), встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи № 912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Судом установлено, що, позивачка є спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] , та на час відкриття спадщини позивачка [PERSON] проживала разом із спадкодавцем за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копіями довідок від виданих Шабівськю сільською радою, є такою, що прийняла спадщину фактично, оскільки на день смерті спадкодавця та на час відкриття спадщини, користувалася спадковим майном, але у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріусом йому відмовлено. Висновки за результатами розгляду справи Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про те, що позивач [PERSON] є спадкоємцем першої черги за законом, відповідно до ст. 549 ЦК України в редакції закону 1963 року, що був чинний на час відкриття спадщини, є такою, що прийняла спадщину після смерті чоловіка, однак не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом, у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. Отже права позивачки, як спадкоємця підлягають захисту шляхом задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Outcome: approved