Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-25 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача, заперечень відповідача, позиції третьої особи 1. Виклад позиції позивача. 21.08.2018 року [PERSON] звернувся до Жмеринського міськрайонного суду з позовом до Держави Україна в особі Управління Державної казначейської служби України у Жмеринському районі та м. Жмеринці Вінницької області, з участю третьої особи на стороні відповідача - Жмеринського об'єднаного управління Пенсійного Фонду України Вінницької області - про стягнення майнової шкоди, який на підставі розпорядження в.о. голови суду від 28.08.2018 року направлено на розгляд до Шаргородського районного суду. В позові [PERSON] просить стягнути з Державного бюджету на його користь шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України 40199,70 грн. майнової шкоди у вигляді недоотриманих щомісячних пенсії та довічного грошового утримання, завданої законом, що визнаний неконституційним. Мотивуючи позовні вимоги [PERSON] зазначив, що отримував довічне грошове утримання, як суддя у відставці, проте, відповідно до ЗУ «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» з 01.07.2014 року з його щомісячного довічного утримання, яке перевищувало десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, утримувалися військовий збір та податок. Рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2018 року за №1-р/2018 норму Податкового кодексу України, викладену в абзаці 1 підпункту 164.2.19 пункту 164.2, яким передбачено оподаткування пенсій та щомісячного довічного грошового утримання визнано такою, що не відповідає Конституції України, та втратила чинність. 07.06.2018 року він звернувся до Жмеринського ОУПФУ з проханням повернути всю суму утриманого податку та військового збору, а у випадку відмови - надати обґрунтовану відповідь та розрахунок утриманої суми, на що листом від 20.07.2018 року Жмеринським ОУПФУ надано повний розрахунок утриманого податку та військового збору, що складає 40199,70 грн., проте не надано обґрунтування відмови в частині повернення стягнутого податку і військового збору. 25.07.2018 року він звернувся до Державної казначейської служби з проханням повернути утриманий податок, на що отримав відповідь від 08.08.2018 року про те, що для вирішення вказаного питання необхідно звернутися до відповідного органу Пенсійного Фонду або суду. Вважає дії відповідача незаконними з наступних підстав. Так, відповідно до ст.16 ЦК України, особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного чи оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд може визначити в своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону, що встановлено ст.5 ЦПК України. Статтею 152 Конституції України визначено, що закони, інші акти чи їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Фізичним або юридичним особам гарантовано право на відшкодування державою у встановленому порядку матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними. Частиною 3 цієї статті фізичним або юридичним особам гарантовано право на відшкодування державою у встановленому законом порядку матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними. Статтею 22 ЦК України гарантовано право особі на відшкодування збитків, завданих в результаті порушення її цивільного права та визначено, що збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Таким чином, поняття «збитки» передбачає і упущену вигоду - доходи, які особа могла б реально одержати, якби її право не було порушено. Збитки, заподіяні позивачу, полягають не в його реальних витратах, які він зазнав або зазнає, а в тих доходах, які позивач недоотримав або недоотримає внаслідок порушення його цивільного права. За правилами ст.22 ЦК України, збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Вважає, що внаслідок прийняття Верховною Радою України неконституційного в частині оподаткування пенсій та щомісячного довічного грошового утримання закону, йому було завдано матеріальну шкоду у виді утриманого податку з доходів фізичних осіб та військового збору за період з 01.10.2016 року по 28.02.2018 року в розмірі 40199,70 грн. В судові засідання позивач [PERSON] не прибув, 29.10.2018 року надіслав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності та про підтримання позову у повному обсязі (а.с.58). 2. Виклад позиції відповідача. Відповідач - Управління державної казначейської служби України у Жмеринському районі та м. Жмеринці Вінницької області 21.09.2018 року подав до суду відзив на позовну заяву [PERSON] про стягнення майнової шкоди (а.с.34-36). У поданій 21.09.2018 року заяві по суті - відзиві на позовну заяву [PERSON] відповідач зазначив про невизнання позову та просив у його задоволенні відмовити, виходячи з наступного. Так, відповідач зсилається на те, що жодним нормативно-правовим актом України не передбачено, що управління Державної казначейської служби України у Жмеринському районі та м. Жмеринці Вінницької області несе відповідальність за дії інших органів державної влади. Відповідно до п.35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, що затверджений постановою КМУ від 03.08.2011 року за №845, казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації): 1) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду; 2) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень; 3) шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності; 4) різниці між сумою коштів, що надійшли до державного бюджету від реалізації конфіскованого або зверненого судом у дохід держави майна, іншого майна, у тому числі валютних цінностей, що переходять у власність держави, та сумою, встановленою у судовому рішенні; 5) шкоди, заподіяної фізичній особі внаслідок кримінального правопорушення. У разі здійснення безспірного списання коштів державного бюджету, згідно з п.35 Порядку стягувачі подають документи до органу Казначейства за місцем знаходження органу державної влади, внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій або бездіяльності якого заподіяно шкоду. Орган Казначейства надсилає на виконання документи для проведення безспірного списання коштів до Державної казначейської служби України. 06.12.2016 року Державною казначейською службою України видано наказ за №373 «Про затвердження Порядку здійснення безспірного списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам». Таким чином, управління Державної казначейської служби України у Жмеринському районі та м. Жмеринці не має правових підстав та технічних можливостей щодо проведення безспірного списання коштів державного бюджету для відшкодування завданої позивачеві шкоди. Так, у позові позивач погоджується, що положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 ст.164 Податкового кодексу України визнані неконституційними та втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення №1-р/2018 від 27.02.2018 року. Перелік податків та зборів і інших доходів бюджету згідно з бюджетною класифікацією, а також загальні вимоги щодо обліку доходів бюджету визначаються Кабінетом Міністрів України. Постановою КМУ №106 від 16.02.2011 року визначено, що коди класифікації доходів бюджету контролюють органи Державної фіскальної служби, тому контроль за даними кодами доходів бюджету не входить до повноважень Державної казначейської служби України. Згідно з положенням про Пенсійний фонд України, що затверджене постановою КМУ від 23.07.2014 року №280, Пенсійний фонд України у межах повноважень, передбачених законом, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду України та інших коштів, призначених для виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці. У квітні 2018 року управлінням Пенсійного фонду України повернуто позивачеві суму грошового утримання за березень 2018 року в розмірі місячного відрахування податку з доходів фізичних осіб та військового збору відповідно до п.п.164.2.19 п.162.4 ст.164 Податкового кодексу в той період, коли дана правова норма не діяла у зв'язку з визнанням неконституційною, а тому такі податки та збори, утримані в період, коли відповідні норми Податкового кодексу визнані неконституційними та не повернуті особі, могли б вважатися збитками у вигляді недоотриманого доходу, завданими громадянинові. Крім того, звертає увагу на те, що правовідносини, що склалися між позивачем і управлінням Пенсійного Фонду України у період з 01.10.2016 року по 28.02.2018 року та на момент подання позову регулюються ст.164 Податкового кодексу України, оскільки Конституційний Суд України, визнаючи вказані положення неконституційними, не вказав на преюдиціальність свого рішення. Дані норми не змінені жодним законодавчим актом, а тому не можна вважати збитками грошові кошти, що не отримані громадянином у зв'язку з їх утриманням у вигляді обов'язкових податків та зборів відповідно до положень чинного законодавства. У зв'язку з вище викладеним, просить повністю відмовити у задоволенні позову [PERSON] до Управління Державної казначейської служби України у Жмеринському районі та м. Жмеринці Вінницької області про стягнення майнової шкоди. У судовому засіданні, у вступному слові та заключному слові представник відповідача - Управління Державної казначейської служби України у Жмеринському районі та м. Жмеринці Вінницької області [PERSON], що діє на підставі довіреності від 18.01.2018 року (а.с.53), підтримав відзив, просив в задоволенні позову [PERSON] відмовити. Суду пояснив, що позивач, відповідно до позову, просить стягнути суму коштів у розмірі 40199,70 грн. шляхом списання вказаної суми саме з відповідного рахунку Державної казначейської служби України, разом з тим позивачем до участі в справі в якості відповідача не залучено Державну казначейську службу України, як розпорядника коштів Державного бюджету. Так, з метою вдосконалення реалізації безспірного списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам, 06.12.2016 року Державною казначейською службою України видано наказ за №373 «Про затвердження Порядку здійснення безспірного списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам». Тому вважає, що Управління Державної казначейської служби України у Жмеринському районі та м. Жмеринці не має правових підстав та не може здійснювати проведення безспірного списання коштів Державного бюджету для відшкодування завданої шкоди. Крім того, звертає увагу суду на те, що управління Державної казначейської служби України у Жмеринському районі та м. Жмеринці своїми діями не заподіяло майнової шкоди позивачу, оскільки не здійснювало і не здійснює ні нарахування довічного грошового утримання [PERSON], ні відрахування з його довічного грошового утримання будь-яких сум, а здійснює лише перерахунок нарахованих відповідним управлінням ПФУ України сум позивачеві з державного бюджету. До того ж вважає, що належним відповідачем за позовними вимогами [PERSON] може бути також Жмеринське об'єднане управління ПФУ Вінницької області, у якому позивач перебуває на обліку і яке здійснює як нарахування позивачеві довічного грошового утримання, так і здійснювало до 01.03.2018 року відрахування податку та військового збору з його утримання. Тому у випадку, якщо позивач вважає, що відрахування з його щомісячного довічного грошового утримання податку та військового збору до 01.03.2018 року є незаконним, то саме дії Жмеринського об'єднаного управління ПФУ Вінницької області були спрямовані на здійснення такого відрахування. У зв'язку із наведеним вважає, що належними відповідачами за позовними вимогами [PERSON] є Жмеринське об'єднане управління ПФУ Вінницької області та Державна казначейська служба України. Також звертає увагу на те, що, відповідно до ч.2 ст.176 ЦК України, юридичні особи, створені державою, Автономною Республікою Крим, територіальними громадами, не відповідають за зобов'язаннями відповідно держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад. З наведених підстав просить відмовити у задоволенні позову через його пред'явлення до неналежного відповідача. 3. Виклад позиції третьої особи - Жмеринського об'єднаного управління ПФУ Вінницької області. 24.09.2018 року третьою особою на стороні відповідача - Жмеринським об'єднаним управлінням Пенсійного Фонду України Вінницької області подано заяву по суті - пояснення на позовну заяву, у якому зазначено, що [PERSON] перебуває на обліку в управлінні з 01.10.2016 року та отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці відповідно до ЗУ «Про судоустрій і статус суддів». Відповідно до ст.8 Податкового кодексу України, в Україні встановлено загальнодержавні та місцеві податки і збори. Так, до загальнодержавних належать податки та збори, встановлені Кодексом та обов'язкові до сплати на усій території України, в тому числі - податок на доходи фізичних осіб. З 01.01.2015 року набрав чинності ЗУ від 28.12.2014 року №71-VІІІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», яким внесено зміни до Податкового та Бюджетного кодексів України. Зокрема, п.16-1 підрозділу 10 Податкового кодексу України встановлено, що до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір, платниками якого є особи, визначені п.162.1 ст.162 Кодексу. Також, відповідно до п.п.164.2.19 п.162.2 ст.164 Податкового кодексу України, до загального місячного (річного) оподаткування доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати. Положення вказаного підпункту не застосовується лише до пенсій, призначених учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Відповідно до п.п.165.1 п.165.1 ст.165 Податкового кодексу України, до загального місячного (річного) оподаткування доходу платника податків не включаються такі доходи, як сума пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, крім випадку передбаченого п.п.164.2.19 п.164.2 ст.164, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, пенсії не підлягають оподаткуванню чи оподатковуються в країні їх виплати. Відповідно до ст.1 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених цим Законом. Так, відповідно до вимог ст.142 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 років, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», виплачується пенсія на умовах, визначених зазначеним Законом, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання. Суддя у відставці, який не досяг вказаного віку, отримує щомісячне довічне грошове утримання, а при досягненні вказаного віку за ним зберігається право на отримання щомісячного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, визначених ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Тобто, законодавством регламентовано право судді у відставці обрати вид соціального забезпечення - пенсію чи довічне грошове утримання. Позивачем, як суддею у відставці, обрано вид забезпечення - довічне грошове утримання, що виплачується в розмірі, який перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність та підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб відповідно до абзацу першого п.п.164.2.19 п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України, так як в даному випадку Центральне ОУПФ набуває статусу податкового агента. Оскільки положення Податкового кодексу України в частині оподаткування пенсій набрали чинності 01.01.2015 року та не були визнані такими, що не відповідають Конституції України, то Управління, здійснюючи відрахування із щомісячного довічного грошового утримання позивача, діяло в межах, визначених законодавством. Рішенням Конституційного Суду України №1-р/2018 від 27.02.2018 року визнано таким, що не відповідає вимогам Конституції України положення абзацу першого п.п.164.2.19 п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України та зазначено, що у сфері пенсійного забезпечення справедливим має визнаватися такий підхід законодавця, за якого забезпечується пропорційне співвідношення між страховими внесками та призначеним розміром пенсійних виплат, а застрахована особа може безперешкодно реалізувати своє право на пенсію у повному обсязі. Запровадження оподаткування, на думку Конституційного Суду України, порушує справедливий підхід до встановлення пенсії, оскільки призводить до зменшення її фактичного розміру, що встановлюється з урахуванням співвідношення між тривалістю страхового стажу та розміром заробітної плати (доходу) застрахованої особи. Встановлення Верховною Радою України в законодавстві оподаткування пенсій і зміни суми, з якої починається оподаткування, суперечить конституційним принципам верховенства права. Так, рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2018 року в справі №1-р/2018 положення абзацу першого п.п.164.2.19 п.164.2 ст.164 ПКУ визнано неконституційним та втрачає чинність з дня ухвалення цього рішення, відповідно до вимог ст.91 ЗУ «Про Конституційний Суд України», якою передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, але не раніше дня ухвалення. Отже, вказане рішення не може бути застосовано до правовідносин, що виникли до 27.02.2018 року. Таким чином, Управління, здійснюючи відповідні відрахування із щомісячного довічного грошового утримання позивача, діяло відповідно до чинного законодавства і не порушило прав останнього, а з 01.03.2018 року, з врахуванням рішення Конституційного Суду від 27.02.2018 року №1-р/2018, було припинено утримання податку на доходи фізичних осіб та військового збору з щомісячного довічного грошового утримання [PERSON] Вважає вимоги позивача незаконними та просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В судовому засіданні представник Жмеринського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області [PERSON], що діє на підставі довіреності від 03.01.2018 року (а.с.54), підтримала пояснення, надані до суду 24.09.2018 року. Пояснила, що положення Податкового кодексу України в частині оподаткування пенсій набрали чинності 01.01.2015 року і не були визнані такими, що не відповідають Конституції України, тому Управління, здійснюючи відрахування із щомісячного довічного грошового утримання позивача, діяло відповідно до вимог закону. З 01.03.2018 року, після ухвалення рішення Конституційного Суду України від 27.02.2018 року за №1-р/2018 щодо визнання неконституційними положень абзацу першого п.п.164.2.19 п.164.2 ст.164 ПК України, управлінням припинено утримання податку на доходи фізичних осіб і військового збору із щомісячного довічного грошового утримання позивача. Так як Жмеринським ОУПФУ Вінницької області не заподіяно майнової шкоди позивачеві, то в позові слід відмовити у зв'язку із його необґрунтованістю та безпідставністю. ІІ. Заяви, клопотання позивача, відповідача, третьої особи 1. Позивач [PERSON] 29.10.2018 року надіслав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити, а розгляд справи проводити у його відсутності (а.с.58). 2. Представником відповідача - Управлінням Державної казначейської служби України у Жмеринському районі та м. Жмеринці Вінницької області 21.09.2018 року подано до суду відзив на позовну заяву, у п.2 якого також заявлено клопотання про залучення в якості відповідачів у вказаній цивільній справі Державної казначейської служби України та Жмеринського об'єднаного управління ПФУ Вінницької області (а.с.34-36). 3. 24.09.2018 року від Жмеринського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області надійшла до суду заява по суті - пояснення по справі за позовом [PERSON] до Держави Україна в особі Управління Державної казначейської служби України у Жмеринському районі та м. Жмеринці Вінницької області, з участю третьої особи на стороні відповідача - Жмеринського об'єднаного управління Пенсійного Фонду України Вінницької області - про стягнення майнової шкоди (а.с.44-48). ІІІ. Процесуальні дії у справі 1. Відповідно до ухвали судді від 05.09.2018 року прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] до Держави Україна в особі управління Державної казначейської служби України у Жмеринському районі та м. Жмеринці Вінницької області, з участю третьої особи на стороні відповідача Жмеринського об'єднаного управління Пенсійного Фонду України Вінницької області - про стягнення майнової шкоди в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи та відкрито провадження у справі, призначено перше судове засідання для розгляду по суті на 09.10.2018 року (а.с.26-27). 2. 09.10.2018 року відкладено судове засідання у справі у зв'язку із неприбуттям позивача [PERSON] (а.с.55). 3. В судовому засіданні 26.11.2018 року, відповідно до вимог ч.4 ст.259 ЦПК України, не виходячи до нарадчої кімнати, суд задовольнив клопотання позивача про розгляд справи у його відсутності і вирішив здійснювати судове засідання у відсутності позивача [PERSON] 4. Ухвалою суду від 26.11.2018 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідача - управління Державної казначейської служби України у Жмеринському районі та м. Жмеринці Вінницької області про залучення відповідачів (а.с.63). ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, аналіз доказів Вирішуючи спір, суд встановив, що між сторонами виникли правовідносини щодо відшкодування майнової шкоди. Судом встановлено наступні фактичні обставини, що підтверджуються доказами. Судом встановлено, що [PERSON] перебуває на обліку в Жмеринському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України з 01.10.2016 року і отримує щомісячне довічне грошове утримання, призначене відповідно до ЗУ «Про судоустрій і статус суддів». Щомісячне довічне грошове утримання з 01.10.2016 року було призначено [PERSON] на підставі довідки Територіального управління у Вінницькій області від 03.10.2016 року за №4-35/1324, в якій зазначено суддівську винагороду, що враховується при призначенні довічного грошового утримання суддям у відставці і яка складала 24650 грн. Вказані обставини, встановлені судом, не заперечуються сторонами та підтверджуються довідкою щодо оподаткування Жмеринського об'єднаного УПФУ Вінницької області від 20.07.2018 року за №43/К-7 (а.с.5-7). З 01.07.2014 року набрали чинності зміни до Податкового кодексу України, відповідно до яких пенсії або щомісячні грошові утримання оподатковуються, якщо їх розмір перевищує 10000 грн. на місяць - у частині такого перевищення, у зв'язку із чим з 01.10.2016 року із суми довічного грошового утримання судді у відставці [PERSON] вираховувався військовий збір та податок з доходів фізичних осіб. Так, з розрахунку, що міститься у довідці щодо оподаткування, Жмеринського об'єднаного УПФУ Вінницької області від 20.07.2018 року за №43/К-7 вбачається, що з 01.10.2016 року розмір довічного грошового утримання позивача становив 21199 грн., у зв'язку із чим з нього утримано податок в розмірі 2039,51 грн. та військовий збір в сумі 156,89 грн.; з 01.01.2017 року розмір щомісячного довічного грошового утримання позивача становив 23392 грн., у зв'язку із чим з нього утримано податок у розмірі 2129,79 грн. та військовий збір в сумі 163,83 грн.; з 01.01.2018 року розмір щомісячного довічного грошового утримання позивача становив 23392 грн., у зв'язку із чим з нього утримано податок у розмірі 1884,09 грн. та військовий збір в сумі 144,93 грн. (а.с.5-7). Таким чином, саме третьою особою - Жмеринським ОУПФУ Вінницької області, а не відповідачем, вчинялися дії по справлянню з щомісячного довічного грошового утримання позивача податку на доходи фізичних осіб та військового збору, які Жмеринським ОУПФУ Вінницької області нараховувалися і утримувалися із утримання позивача, але не залишалися на рахунках Управління, а перераховувалися на рахунки фіскальної служби і лише після цього вказані суми, утримані із суми щомісячного довічного грошового утримання позивача, зараховувалися Державною казначейською службою до Державного бюджету. Вказана обставина визнається третьою особою в поясненні, надісланому до суду (а.с.44-48) та в судовому засіданні під час судового розгляду справи представником третьої особи [PERSON] 27.02.2018 року Конституційним Судом України постановлено рішення №1-р/2018 у справі №1-6/2018 за Конституційними поданнями 48 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців тринадцятого, чотирнадцятого пункту 32 розділу І Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» та Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України (справа про оподаткування пенсій і щомісячного довічного грошового утримання). Вказаним рішенням визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країнах їх виплати. Положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. З довідки щодо оподаткування, Жмеринського об'єднаного УПФУ Вінницької області від 20.07.2018 року за №43/К-7 вбачається, що з 01.03.2018 року, тобто з часу ухвалення Конституційним Судом України рішення від 27.02.2018 року за №1-р/2018 у справі №1-6/2018, припинено утримання податку на доходи фізичних осіб та військового збору з пенсій та щомісячного довічного грошового утримання суддям, в тому числі позивачеві [PERSON] (а.с.5-7). Таким чином, суд вважає, що Жмеринським ОУПФУ Вінницької області правомірно, на підставі норм Податкового кодексу України, що діяли, починаючи з 01.07.2014 року до 27.02.2018 року, тобто до ухвалення Конституційним Судом України рішення №1-р/2018 у справі №1-6/2018, починаючи з 01.10.2016 року до 27.02.2018 року відраховано та утримано із суми нарахованого позивачеві щомісячного довічного грошового утримання податок з доходів фізичних осіб та військовий збір, враховуючи, що у вказаному вище рішенні КСУ визначено, що положення ПК України, які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним судом цього Рішення. До того ж, ч.1 ст.91 ЗУ «Про Конституційний Суд України» встановлено, що Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення, тоді як Конституційним Судом України у рішенні №1-р/2018 у справі №1-6/2018 визначено втрату чинності неконституційними положеннями підпункту 164.2.19 пункту 164.2 ст.164 ПК України саме з дня ухвалення цього Рішення. Крім того, статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченим Конституцією та законами України. Повноваження щодо контролю за дотриманням бюджетного законодавства, відповідно до ст.112 Бюджетного кодексу, покладено на Державну казначейську службу України. Так, згідно із ст.112 БК України, до повноважень Казначейства України з контролю за дотриманням бюджетного законодавства належить здійснення контролю за: 1) веденням бухгалтерського обліку всіх надходжень і витрат державного бюджету та місцевих бюджетів, крім випадку, передбаченого абзацами третім і четвертим частини другої статті 78 цього Кодексу, складанням та поданням фінансової і бюджетної звітності; 2) бюджетними повноваженнями при зарахуванні надходжень бюджету; 3) відповідністю кошторисів розпорядників бюджетних коштів показникам розпису бюджету; 4) відповідністю взятих бюджетних зобов'язань розпорядниками бюджетних коштів відповідним бюджетним асигнуванням, паспорту бюджетної програми ( у разі застосування програмно-цільового методу у бюджетному процесі); 5) відповідністю платежів взятим бюджетним зобов'язанням та відповідним бюджетним асигнуванням. Казначейство України в межах своїх повноважень забезпечує організацію та координацію діяльності головних бухгалтерів бюджетних установ та контроль за виконанням ним своїх повноважень шляхом оцінки їх діяльності. Таким чином, ні до повноважень відповідача - Управління Державної казначейської служби України у Жмеринському районі та м. Жмеринці Вінницької області, ні до повноважень Державної казначейської служби України не відносяться питання нарахування та утримання з суми щомісячного довічного утримання позивача сум податку та військового збору, тоді як судом встановлено, що такі нарахування та відрахування здійснюються третьою особою - Жмеринським ОУПФУ Вінницької області, де на обліку перебуває позивач [PERSON] Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, в тому числі, шляхом звернення з позовом про відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди. Позивачем [PERSON] предметом позову визначено стягнення майнової шкоди із відповідача, а способом захисту цивільного права - стягнення шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України 40199,70 грн. майнової шкоди у вигляді недоотриманих щомісячних пенсії та довічного грошового утримання. Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що позивач не отримує пенсії, а отримує щомісячне довічне грошове утримання як суддя у відставці, у зв'язку із чим обраний позивачем спосіб захисту цивільного права не в повній мірі відповідає фактичним обставинам справи. За загальними правилами майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч.1 ст.1166 ЦК України). Частиною 1 ст.22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому, відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року за №6 (з наступними змінами та доповненнями) «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок, та є вина зазначеної особи. Таким чином, закон у вказаних правовідносинах ставить можливість стягнення з відповідача шкоди в залежність від наявності вини відповідача, тобто заподіювача шкоди. Під час розгляду вказаного цивільного спору судом встановлено, що відсутні елементи складу цивільного правопорушення, оскільки не встановлено дій відповідача, спрямованих на справляння з його щомісячного довічного грошового утримання податку на доходи фізичних осіб та військового збору, а також вини Державної казначейської служби України у Жмеринському районі та м. Жмеринці Вінницької області у недоотриманні позивачем щомісячного довічного грошового утримання в сумі 40199,70 грн., що утримана і відрахована з його щомісячного довічного грошового утримання Жмеринським ОУПФУ Вінницької області в порядку, встановленому ПК України у період з 01.10.2016 року по 27.02.2018 року, тобто до ухвалення проаналізованого вище рішення Конституційного Суду України. Крім того, судом не встановлено факту заподіяння шкоди позивачеві відповідачем. Отже, відсутні підстави для цивільно-правової відповідальності відповідача. Відповідно до п.35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, затвердженого постановою КМУ від 03.08.2011 року за №845 (у редакції постанови КМУ від 30.01.2013 року за №45), безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам здійснює Державна Казначейська служба України, з відповідного рахунку якої позивач [PERSON] просить стягнути суму в розмірі 40199,70 грн. утриманого з його щомісячного довічного грошового утримання податку та військового збору за період з 01.10.2016 року по 01.03.2018 року. Разом з тим, відповідачем до участі в справі позивач [PERSON] не залучив ні Жмеринське ОУПФУ Вінницької області, яке здійснює нарахування та здійснювало відрахування податку та військового збору з його довічного грошового утримання, ні Державну казначейську службу України, а залучив УДКСУ у Жмеринському районі та м. Жмеринці Вінницької області, яке, виходячи з проаналізованих вище встановлених судом обставин та норм законодавства, є неналежним відповідачем. До того ж, обґрунтовуючи притягнення до участі в справі в якості відповідача УДКСУ у Жмеринському районі та м. Жмеринці Вінницької області, позивач зсилається на вимоги ст.1175 ЦК України, що суд вважає у цьому випадку безпідставним, оскільки вказана норма закону стосується відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, органом Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування у сфері нормотворчої діяльності. Так, ст.1175 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів. Разом з тим, відповідач за означеним позовом у справі, яка розглядається, - Держава Україна в особі УДКСУ у Жмеринському районі та м. Жмеринці Вінницької області, не приймав жодного нормативного акта щодо позивача, який визнаний незаконним і скасований. Також, безпідставним є посилання позивача у вказаних правовідносинах на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 10.01.2018 року у справі №454/1642/16-ц, як на підставу для застосування його у справі, яка розглядається, щодо залучення до участі в справі в якості відповідача Держави Україна саме в особі УДКСУ у Жмеринському районі та м. Жмеринці Вінницької області, оскільки у справі №454/1642/16-ц за позовом Фермерського господарства «Бурка В.В.» до Червоноградського міського суду Львівської області, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди Верховним Судом зроблено висновок про те, що належним відповідачем у спорах щодо законності процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, є держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них функції правосуддя. Отже, вказаний висновок Верховного Суду не може застосовуватися до спірних правовідносин, оскільки це суперечить вимогам ч.4 ст.263 ЦПК України. Суд, в силу вимог ст.51 ЦПК України, позбавлений права самостійно залучати до участі справі співвідповідача чи замінювати неналежного відповідача, без відповідного клопотання позивача. Разом з тим, позивач [PERSON] відповідного клопотання до суду не подавав. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.8 постанови Пленуму ВСУ «Про застосування норм процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», пред'явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови в позові до неналежного відповідача. Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що позивач не був позбавлений можливості та права подавати клопотання, докази та доводити перед судом їх переконливість, проте, позивачем не надано суду належних, допустимих, достовірних доказів на підтвердження позовних вимог. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч.1 ст.78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.1 ст.81 ЦПК України). Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України). Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення. Об'єктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий позивачем на підтвердження своїх вимог, та відповідачем, на підтвердження заперечень. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. Відтак, суд констатує той факт, що позивач не був позбавлений можливості відстоювати свою позицію під час судового розгляду, надавши належні, достовірні та допустимі докази на підтвердження підставності позовних вимог. В п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). Відтак, суд, проаналізувавши та оцінивши кожний аргумент, наведений учасниками справи у заявах по суті та в судовому засіданні, а також представлені сторонами докази, констатує той факт, що позивачем не надано належних, достовірних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження того, що належним відповідачем у справі за його позовом є Держава Україна в особі Управління Державної казначейської служби України у Жмеринському районі та м. Жмеринці Вінницької області. V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування. Встановленим судом фактам відповідають правовідносини щодо відшкодування майнової шкоди, які регулюються Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, ЦК України. Згідно із ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченим Конституцією та законами України. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення (ч.2 ст.152 Конституції України, ч.1 ст.91 ЗУ «Про Конституційний Суд України»). Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків (...) має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Тобто, за змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про стягнення майнової шкоди. Частиною 1 ст.22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, в тому числі, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (п.2 ч.2 ст.22 ЦК України). Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч.1 ст.1166 ЦК України). Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ст.1173 ЦК України). VІ. Норми права, на які посилався позивач, які суд не застосував, мотиви їх незастосування Позивач у позові посилався на норми ст.1175 ЦК України, стверджуючи, що на підставі вказаної норми обґрунтовується залучення ним до участі в справі в якості відповідача Держави Україна в особі Управління Державної казначейської служби України у Жмеринському районі та м. Жмеринці Вінницької області. Суд вважає неспроможним вказане ствердження позивача, оскільки ст.1175 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів. Проте, судом встановлено, що відповідач за позовом [PERSON] - Держава Україна в особі УДКСУ у Жмеринському районі та м. Жмеринці Вінницької області, не приймав жодного нормативного акта щодо позивача, який визнаний незаконним і скасований. VІІ. Висновки суду Аналіз вимог законодавства та перевірених судом доказів дає підстави для висновку, що Жмеринським ОУПФУ Вінницької області правомірно, на підставі норм Податкового кодексу України, що діяли, починаючи з 01.07.2014 року до 27.02.2018 року, тобто до ухвалення Конституційним Судом України рішення №1-р/2018 у справі №1-6/2018, починаючи з 01.10.2016 року до 27.02.2018 року відраховано та утримано із суми нарахованого позивачеві щомісячного довічного грошового утримання податок з доходів фізичних осіб та військовий збір, враховуючи, що у вказаному вище рішенні КСУ визначено, що положення ПК України, які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним судом цього Рішення. Повноваження щодо контролю за дотриманням бюджетного законодавства, відповідно до ст.112 Бюджетного кодексу, покладено на Державну казначейську службу України. Ні до повноважень відповідача - Управління Державної казначейської служби України у Жмеринському районі та м. Жмеринці Вінницької області, ні до повноважень Державної казначейської служби України не відносяться питання нарахування та утримання з суми щомісячного довічного утримання позивача сум податку та військового збору, тоді як судом встановлено, що такі нарахування та відрахування здійснюються третьою особою - Жмеринським ОУПФУ Вінницької області, де на обліку перебуває позивач [PERSON] Під час розгляду вказаного цивільного спору судом не встановлено факту заподіяння шкоди позивачеві відповідачем, у зв'язку із чим відсутні підстави для цивільно-правової відповідальності відповідача. Оскільки норми матеріального права, які підлягають застосуванню за вимогою позивача [PERSON], проаналізовані вище, вказують на те, що відповідати за позовом повинна інша особа, а не та, до якої пред'явлено позов, суд вважає, що в позові [PERSON] до Держави Україна в особі Управління Державної казначейської служби України у Жмеринському районі та м. Жмеринці Вінницької області про стягнення майнової шкоди слід відмовити у зв'язку із пред'явленням позову до неналежного відповідача.

Outcome: dismissed