Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-22 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідачів 1. [PERSON] (далі - [PERSON] ) та [PERSON] (далі - [PERSON] ) звернулись до суду з позовною заявою до відповідачів: 1) Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України (далі - КМУ), 2) Державної казначейської служби України (далі - ДКСУ),про відшкодування матеріальної шкоди, завданої терористичним актом у вигляді руйнування будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , в сумі 1 171 539, 60 грн шляхом стягнення з ДКСУ. Як на підставу своїх вимог позивачі посилаються на ті обставини, що відповідачам, як подружжю, на праві спільної сумісної власності належить будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , в якому станом на 18 грудня 2017 року вони постійно проживали. Будинок позивачів розташований на земельній ділянці площею 0,2156 га за вказаною вище адресою, яка на підставі рішення Новолуганської селищної ради від 31 січня 1997 року була передана позивачу [PERSON] у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю II-ДН № 092031. 18 грудня 2017 року в результаті терористичного акту, під час проведення антитерористичної операції, вказане належне позивачам житло було зруйновано, Причиною руйнування є пряме влучення снаряду в будинок. Відомості про вказані факти були внесені 19 грудня 2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за номером 12017050150002992, позивачі були визнані потерпілими і допитані, на даний час досудове розслідування триває. У грудні 2019 року позивачі звернулися до Новолуганської селищної ради із заявою про встановлення їм статусу осіб, які постраждали від надзвичайної ситуації і видачу довідок про це, на що отримали лист № 1150/02-14 від 26 грудня 2019 року з відмовою, аргументованою тим, що законодавчо не врегульовано форму такої довідки і порядок її видачі, що після затвердження змін до постанови КМУ від 18 грудня 2013 року № 947 будуть складені списки постраждалого житла, проведено його обстеження та надано потрібну позивачам довідку. 21 лютого 2020 року позивачі звернулися до Бахмутської РДА із заявою на отримання компенсації за зруйноване житло і згодою передати своє зруйноване майно в комунальну власність відповідно до законодавства, проте відповідь на дану заяву до цього часу позивачам не надійшла. 13 листопада 2019 року рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області у цивільній справі № 219/3215/19 за заявою [PERSON] і [PERSON] встановлені юридичні факти отримання Позивачами мінно-вибухових травм в с.Новолуганське Бахмутського району Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України 18 грудня 2017 року. Ззанченим рішення суду підтверджуються фактичні обставини, викладені в цій позовній заяві щодо зруйнованого житла позивачів.Позивачі зазначають, що зсистемного аналізу Кодексу цивільного захисту України та Закону України «Про боротьбу з тероризмом» випливає, що вони регулюють подібні за змістом відносини, і відповідно до частини 9 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу Україхни (далі - ЦПК) до спірних правовідносин щодо відшкодування позивачу шкоди, заподіяної внаслідок руйнування його житла, а саме, щодо механізму визначення розміру відшкодування, слід застосовувати норму ст.86 Кодексу цивільного захисту України, яка узгоджується із ст.19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». Згідно наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 02 грудня 2019 року № 287 «Про прогнозні середньорічні показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України на 2020 рік» вартість 1 кв. м загальної площі квартир будинків (з урахуванням ПДВ), грн. у Донецькій області складає 14 322 грн. Ураховуючи, що загальна площа зруйнованого будинку позивачів, що вказана в свідоцтві на право власності на житло і в доданому до нього технічному паспорті на будинок, становить 81,8 квадратних метрів , ціна позову складає: 14322 х 81,8 = 1 171 539, 6 грн, яку позивачі просять сягнути з за рахунок коштів Державного бюджету України як шкоду, завданої терористичним актом у вигляді руйнування будинку, з посилання також на ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). 2.Відповідач - КМУ, у відзиві проти задоволення позову заперечував, посилаючись при цьому на те, що факт пошкодження будинку під час проведення антитерористичної операції повинно підтвердити актом обстеження пошкодженого майна, складеного посадовими особами райдержадміністрацій, факт пошкодження будинку та його стан не підтверджено іншими доказами у справі. Зазанчив, що оскільки, на час розгляду справи закон, який визначає порядок відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, не прийнято, то відсутні і правові підстави застосування у спірних правових відношеннях статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». Також позивачі не навели прийнятих процесуальних рішень у кримінальному проваджені щодо обставин загибелі онуки: відсутні протоколи огляду місця правопорушення слідчим, висновок вибухово-технічної експертизи, пояснень свідків тощо. Також стверджує, що Держава України в особі Кабінету Міністрів України, діючи в спосіб, визначений Конституцією України та законами України, жодним чином не порушила права позивача. В свою чергу представник позивачів не навів належних і достатніх доказів на підтверження порушення відповідачем прав, свобод або інтересів позивача. Крім того, КМУ вказав, що частиною 9 статті 86 Кодексу цивільного захисту України передбачено, що забезпечення житлом постраждалого або виплата грошової компенсації за рахунок держави здійснюється за умови добровільної передачі постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб`єктам господарювання, проте, окрім заяви на таку передачу, доказів здійснення такої позивачами не надано. Вважає, що у справі відсутні підстави для застосування положень Кодексу цивільного захисту України щодо визначення розміру грошової компенсації: обстежене нерухоме майно придатне для подальшої експлуатації та не виконанні позивачем вимоги частини 9 статті 86 Кодексу цивільного захисту України, а саме, - щодо добровільної передачі постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб`єктам господарювання. Позивачі мали довести суду розмір збитків, що підлягають відшкодуванню, відповідно до статті 1192 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), тобто відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. У зв`язку з чим в задоволені позовних вимог просить відмовити у повному обсязі 3.Відповідач - ДКСУ, у відзиві проти задоволення позову заперечував, посилаючись при цьому на те, що відповідно до Порядку та умов надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на дновлення (будівництво, капітальний ремонт, реконструкцію) інфраструктури у Донецькій та Луганській областях, затвердженого постановою КМУ від 29 квітня 2015 року № 250, субвенцій на відновлення об`єктів житлового фонду приватної власності не передбачено, а казначейство не є розпорядником коштів державного бюджету, визначених окремою бюджетною програмою. Кошторисом Казначейства не передбачено бюджетні асигнування на виконання судових рішень. Узв`язку з чим в задоволені позовних вимог просить відмовити у повному обсязі ІІ. Заяви, клопотання 4.Представник позивачів у судовому засідання наполягав на задоволенні позову з посиланням на доводи і докази, зазначеному в ньому. 5.Представник КМУу судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, викладених у відзиві на позов, просив у їх задоволенні відмовити. Додатково зауважив, що постановою КМУ від 02 вересня 2020 року №767 затверджено Порядок використання коштів, передбачених у державному бюджеті для здійснення грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації, згідно якого визначено механізм використання коштів, передбачених у державному бюджеті за відповідно програмою і головним розпорядником бюджетних коштів та відповідальним виконавцем бюджетної програми є Мінреінтеграції, який на його думку, є належним відповідачем у справі. 6.Представник позивачів у судовому засіданні зазначив, що вважає відповідачів у справі належними з підстав, які викладені у позовній заяві. 7.Представник ДКСУу судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, викладених у відзиві на позов, просив у їх задоволенні відмовити. ІІІ. Процесуальні дії у справі 8.Ухвалою суду від 10 березня 2020 року відкрито провадження у справі, судовий розгляд справи визначено проводити за правилами загального позовного провадження. 9.Ухвалами суду від 30 березня 2020 року, від 28 квітня 2020 року, від 16 червня 2020 року, 16 липня 2020 року та 12 серпня 2020 року підготовче засідання було відкладене у зв`язку з неявкою сторін, за їх клопотаннями у зв`язку із спалахом у світі та Україні коронавірусної хвороби COVID-19 та надходженням клопотань про проведення судового засідання в режими відеоконференції. 10.Ухвалою суду від 09 вересня 2020 року закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. IV. Установлені судом фактичні обставини та зміст спірних правовідносин 11.Установлено, [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим 28 лютого 1996 року бюро приватизації житла Артемівського району «Мансарда» з реєстрацією в бюро технічної інвентаризації м. Артемівська за номером 6-1699 від 14 березня 1996 року (арк.с. 13-14). 12.Указаний будинок розташований на земельній ділянці площею 0,2156 га за вказаною вище адресою, яка на підставі рішення Новолуганської селищної ради від 31 січня 1997 року була передана [PERSON] у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю II-ДН № 092031 (арк.с.15). 13.З копії акту обстеження технічного стану будівель житлового фонду Новолуганської сільської ради Бахмутського району Донецької області з метою визначення збитків, понесених в результаті надзвичайної ситуації, що склалася 18 грудня 2017 року в результаті обстрілу селища Новолуганське під час проведення антитерористичної операції будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , затвердженого Новолуганським сільським головою Саркісовим К.Ю. , установлено, що внаслідок обстрілу 18 грудня 2017 року і прямого влучення вищезазначений будинок був повністю зруйнований,у тому числі фундамент будинку. Також зруйноване все майно, що знаходилося всередині будинку, а саме: побутова техніка, меблі, особисті речі, одяг, документи тощо. Частково зруйновані господарчі споруди та літня кухня, огорожа, теплиця, гараж (арк.с. 16). 14.За змістом копії акту матеріального обстеження №95/02-14 від 12 січня 2018 року, складного за участю депутатів Новолуганської сільської ради та сільського голови, вбачається, що обстеженням встановлено, що будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , в якому зареєстровані та постійно проживають [PERSON] та [PERSON] , постраждав внаслідок бойових дій під час проведення антитерористичної операції і висловлено клопотання про виплату відповідної матеріальної компенсації (арк.с.17). 15.19 грудня 2017 року органом досудового розслідування до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про вчинене кримінальне правопорушення за номером 12017050150002992 за фактом артилерійського обстрілу селища Новолуганське Бахмутського району Донецької області, який стався 18 грудня 2017 року, яке об`єднано з кримінальне провадження кримінальне провадження № 42014051100000037 за ознаками частин 1-3 статті 258 Кримінального кодексу України (терористичний акт). 16. [PERSON] та [PERSON] є потерпілими у вказаному кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частин 1-3 статті 258 Кримінального кодексу. 17.Також установлено, що рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 13 листопада 2019 року у цивільній справі № 219/3215/19 установлено факт отримання мінно-вибухової травми [PERSON] та [PERSON] 18 грудня 2017 року в с. Новолуганське Бахмутського району Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України (арк.с. 19-22). V. Оцінка суду 18.Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 19.Відповідно до частини першої статті 319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. 20.Згідно із частиною першою статті 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 21.Статтею 21 Конституції України передбачено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. 22.У статті 22 Конституції України проголошено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. 23.Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. 24.Зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів. Підтвердженням того виступають положення самих міжнародних договорів про права людини, які не виключають їх застосування у період збройних конфліктів, хоча й передбачають можливість відступу держави від окремих зобов`язань під час надзвичайної ситуації. 25.У рішенні від 08 січня 2004 року у справі «Айдер та інші проти Туреччини» ЄСПЛ указав, що відповідальність держави носить абсолютний характер і має об`єктивну природу, засновану на теорії соціального ризику. Таким чином, держава може бути притягнута до відповідальності з метою компенсації шкоди тим, хто постраждав від дій невстановлених осіб або терористів, коли держава визнає свою нездатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей і власність (пункт 70). 26.Отже, правова позиція ЄСПЛ ґрунтується на принципі про абсолютну відповідальність держави, зобов`язаної забезпечити в суспільстві мир і порядок і особисту безпеку людей, що знаходяться під її юрисдикцією. Тому порушення громадського порядку і миру, створення загрози безпеці людей є для держави самостійними підставами відповідальності за заподіяну шкоду. 27.Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції). 28.Для правильного вирішення спору та захисту порушеного права позивача суд виходить з принципу jura novit curia («суд знає закони»), згідно якої згідно неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Необхідність цього принципу підтверджена і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, (провадження № 14-473цс18). 29.З аналізу наведених норм процесуального права убачається, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. 30.Позивачі в обґрунтування позову посилались, зокрема на те, що не отримали від держави відшкодування за пошкодження (знищення) їх майна, на яке позивачі, на їх думку, мають право, зокрема, згідно з чинним законодавством України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Також позивачі зазначили, що право на судовий захист гарантовано Конституцією України, у тому числі щодо захисту права власності, а право на відшкодування шкоди передбачено статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», статтею 86 Кодексу цивільного захисту України. 31.Надаючи оцінку зазначеним доводам позивачів суд виходить з того, що норми Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статтю 86 Кодексу цивільного захисту України у взаємозв`язку з негативним обов`язком держави щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції є безпідставним. 32.Разом з тим, як зазначено вище, зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів. 33.Положення преамбули Конвенції вказують на те, що Високі Договірні Сторони зобов`язалися забезпечити повагу до прав людини шляхом гарантії цих прав. Гарантування прав людини з боку держави може здійснюватися як активними діями, так і утриманням від вчинення будь-яких дій. Така діяльність держави по гарантуванню прав людини пов`язана з видами зобов`язань з боку держав-учасниць Конвенції, якими є негативні та позитивні. 34.Негативні зобов`язання - це зобов`язання держави утримуватися від втручання в права та свободи, а позитивні зобов`язання - навпаки, тобто держава повинна щось зробити, вчинити певні дії, щоб особа могла скористатися своїми правами за Конвенцією. Це, наприклад, може включати в себе прийняття законодавства, що допоможе забезпечити користування гарантованими Конвенцією правами, або забезпечення реальних умов для реалізації прав. 35.Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті (такому як судове рішення), пов`язаному із майновим інтересом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 вересня 2004 року у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 49-50). 36.Тобто, особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві. 37.Обґрунтовуючи розмір завданої шкоди позивачі виходили з опосередкованої вартості знищеного будинку,

Outcome: partial