Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-20 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача 05.12.2017 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом до [PERSON], у якому просить про зміну способу стягнення аліментів, що стягуються із [PERSON] на її користь на утримання дитини: [PERSON], [INFO], визначивши їх у розмірі однієї чверті (1/4 частини) його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви і до повноліття дитини; судовий наказ, виданий Шаргородським районним судом 22.02.2016 року у справі №152/300/16-ц, відкликати після набрання рішенням суду у цій справі законної сили. Позовні вимоги [PERSON] мотивовані тим, що з відповідача на її користь на утримання сина [PERSON], [INFO], судовим наказом Шаргородського районного суду Вінницької області від 22.02.2016 року у справі №152/300/16-ц стягуються аліменти в розмірі 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 18.02.2016 року, і до досягнення дитиною повноліття. З дня присудження аліментів минуло приблизно два роки, змінилося сімейне законодавство, яке визначає порядок стягнення аліментів, змінився рівень життя, підвищилися ціни та встановлені державою соціальні гарантії для утримання дитини. Мінімальний розмір аліментів на дитину до досягнення шести років становить 746 грн., а не 447,60 грн., як стягується за судовим наказом. Відповідач є фізично здоровим, працездатним, працює та отримує значні кошти, тому має можливість та повинен сплачувати аліменти на сина у розмірі ? частини заробітку (доходу). Відповідач [PERSON] заперечення на позовну заяву, відповідно до норм ЦПК України, що діяла в ред.2004 року, та відзив на позов із викладенням своїх заперечень, відповідно до норм діючого ЦПК України, до суду не подав, не дивлячись на пропозицію суду, викладену в ухвалах від 06.12.2017 року (а.с.16) та від 26.12.2017 року (а.с.27-28), а також, не подавав заяви про визнання ним позовних вимог [PERSON] ІІ. Заяв, клопотань від позивача та відповідача у означеній цивільній справі до суду не надходило. ІІІ. Процесуальні дії у справі Відповідно до ухвали суду від 06.12.2017 року відкрито провадження у справі за нормами ЦПК України в ред. 2004 року (а.с.16). Згідно з ухвалою суду від 26.12.2017 року прийнято рішення про розгляд справи за правилами глави 10 ЦПК України, тобто у порядку спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання на 24.01.2018 року, без виклику сторін, повідомлено сторони, що у випадку наявності клопотання про виклик їх у судове засідання, його слід подати до суду у встановлені строки, запропоновано відповідачеві у п'ятнадцятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали подати до суду відзив на позовну заяву (а.с.27-28). В судове засідання для розгляду справи сторони не викликалися, враховуючи, що, відповідно до вимог ст.279 ЦПК України, справа в порядку спрощеного позовного провадження розглядається без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, клопотання від сторін про протилежне не надходило, тому, згідно з вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу суд не здійснює. Відповідно до вимог ч.ч.2, 4 ст.174 ЦПК України, відзив на позовну заяву є заявою по суті справи і подання до суду відзиву відповідачем є правом учасника справи. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч.8 ст.178 ЦПК України). Відповідачем не надіслано до суду відзиву у встановлений судом в ухвалі від 26.12.2017 року строк, про поважність причин його неподання не повідомлено. 24.01.2018 року судовий розгляд справи відкладено, так як від відповідача не надіслано до суду відзив на позов (а.с.37-38). Поштова кореспонденція від відповідача [PERSON], що направлялася за зареєстрованим місцем проживання останнього, повернута до суду з відмітками відділення Укрпошти про причини повернення - закінчення терміну зберігання кореспонденції, тобто після повідомлення листоноші про надходження на його адресу рекомендованого поштового відправлення, відповідач не звернувся у поштове відділення для його отримання (а.с.44, 49). Також, поштова кореспонденція від відповідача [PERSON], що направлялася за вказаним у позовній заяві місцем проживання останнього, повернута до суду з відмітками відділення Укрпошти про причини повернення - закінчення терміну зберігання кореспонденції (а.с.32-33, 40). Відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Таким чином, суд вважає, що відповідач [PERSON] належно повідомлений про здійснення судового засідання у порядку скороченого провадження та не надіслав відзив на позовну заяву без поважних причин. За таких обставин суд вважає, що перешкод для здійснення розгляду справи у судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження та вирішення справи і ухвалення судового рішення за наявними матеріалами - немає. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази Вирішуючи спір, суд встановив, що між сторонами виникли сімейні правовідносини щодо способу виконання батьками обов'язку утримувати дітей, зокрема, щодо зміни способу стягнення аліментів, визначеного за рішенням суду - судовим наказом. Судом встановлено наступні фактичні обставини, що підтверджуються доказами. Суд встановив, що позивачка та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 06.07.2012 року, який розірвано за рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 30.08.2016 року (а.с.9). Від спільного проживання у шлюбі позивачка та відповідач мають дитину: [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с.5). На утримання сина з відповідача [PERSON] стягнуто аліменти відповідно до судового наказу Шаргородського районного суду Вінницької області від 22.02.2016 року. Вказаним судовим наказом стягнуто аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини: [PERSON], [INFO], в розмірі 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 18.02.2016 року і до досягнення сином повноліття (а.с.6). Таким чином, позивачка, відповідно до вимог ч.3 ст.181 СК України, має право на звернення до суду з означеним позовом. Судом встановлено, що матеріальне становище неповнолітньої дитини сторін змінилося, оскільки зріс розмір прожиткового мінімуму, проте, аліменти на її утримання стягуються у розмірі, що є меншим за 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що є порушенням вимог ч.2 ст.182 СК України. Враховуючи, що витрати на утримання дитини не можуть в повній мірі забезпечуватися позивачкою і розмір аліментів, які отримує позивачка від відповідача за рішенням суду, не забезпечує в повній мірі гармонійного розвитку дитини, то права сина сторін на належне утримання з боку батька порушені. З довідки Мурафської сільської ради від 28.11.2017 року №7651 вбачається, що син сторін проживає з позивачкою, знаходиться на її утриманні (а.с.7). Судом встановлено, що станом на 31 жовтня 2017 року у відповідача наявна заборгованість по аліментах перед позивачкою в розмірі 6668,34 грн., що вбачається із розрахунку заборгованості зі сплати аліментів по виконавчому провадженню №50925661 (а.с.8). V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування Встановлені судом сімейні правовідносини щодо способу виконання батьками обов'язку утримувати дітей, зокрема, щодо зміни способу стягнення аліментів, визначеного за рішенням суду, регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» та Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст.51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття… Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч.1 ст.179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім'я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини (ч.2 ст. 179 СК України). За змістом ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (ч.1 ст.181 СК України). За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч.3 ст.181 СК України). Відповідно до ч.1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує, в тому числі, стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; … інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч.2 ст.182 СК України). Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (абз.2 ч.3 ст.181 СК України). Відповідно до положень ст.183 СК України, розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. При цьому підстави визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) визначається з урахуванням як положень ст.182 СК України, так і положень ст.183 СК України. Встановлений Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум для дитини вікoм до 6 років з 01 січня 2018 року становить 1492 грн. на одну особу в розрахунку на місяць, який визначає вартісну величину достатнього для забезпечення нормального функціонування організму дитини, збереження її здоров'я, забезпечення набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. VІ. Норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування У позовній заяві позивачка [PERSON] в обґрунтування своїх позовних вимог зсилається, крім вимог ст.ст.180-183 СК України, на норми ст.192 СК України. Суд вважає, що вказана норма права при вирішенні вказаних спірних правовідносин, що виникли між сторонами, застосуванню не підлягає. Судом встановлено, що між сторонами виникли сімейні правовідносини щодо способу виконання батьками обов'язку утримувати дітей, зокрема, щодо зміни способу стягнення аліментів, визначеного за рішенням суду. За рішенням суду аліменти на утримання дітей присуджуються двома способами - у частці від доходу її матері, батька, або у твердій грошовій сумі, за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, що передбачено в абзаці 1 частини 3 ст.181 СК України. Порядок вирішення питання щодо зміни способу стягнення аліментів та особи, які мають право звернутися з таким позовом до суду, визначені в абзаці 2 ч.3 ст.181 СК України, тоді як ст.192 СК України регулює зміну розміру аліментів, тобто збільшення або зменшення визначеного судом розміру аліментів. VІІ. Висновки суду Враховуючи, що позивачкою наведено обставини щодо стягнення з відповідача аліментів у розмірі, меншому, ніж передбачений ч.2 ст.182 СК України, що ставить її сім'ю у скрутне матеріальне становище, а також порушує права дитини, передбачені ч.2 ст.182 СК України, то суд приходить до висновку, що позов [PERSON] в частині зміни способу стягнення аліментів і визначення їх у частці від заробітку (доходу) відповідача на утримання дитини, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, підлягає задоволенню, так як обставини, на які зсилається позивачка, підтверджуються належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, проаналізованими судом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч.1 ст.78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.1 ст.81 ЦПК України). Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України). Враховуючи, що усі обставини, які становлять предмет доказування, мають бути підтверджені визначеними у ч.2 ст.76 ЦПК України засобами доказування, суд вважає достовірно встановленими ті факти та обставини, які підтверджуються письмовими доказами, наданими до позову, оскільки відповідач відзиву на позов до суду не подавав. Зокрема, що сторони мають спільну дитину - неповнолітнього сина [PERSON], утримання якого є предметом даного спору і на утримання якого з відповідача [PERSON] стягнуто аліменти згідно з судовим наказом Шаргородського районного суду Вінницької області від 22.02.2016 року; що стягнуті аліменти в розмірі 30 відсотків прожиткового мінімуму значно менші розміру, визначеного в ч.2 ст.182 СК України. Відповідно до ч.1 ст.95 ЦПК України (в ред.2004 року), що діяла на момент видачі судового наказу [PERSON] про стягнення аліментів з [PERSON], судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами вимог, передбачених статтею 96 цього Кодексу. Частиною 1 статті 160 діючого ЦПК України встановлено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Таким чином, спосіб стягнення аліментів, визначений судовим наказом, який є особливою формою судового рішення, може бути змінений за рішенням суду за позовом [PERSON], як одержувача аліментів, в силу вимог ч.3 ст.181 СК України. Відтак, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання, що позов [PERSON] в частині зміни способу аліментів підлягає задоволенню. При цьому суд виходить також із захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, збереження того рівня життя, який дитина має тоді, коли утримується обома батьками та отримує надійне стабільне матеріальне утримання як з боку матері, так і з боку батька. Позов [PERSON] в частині відкликання судового наказу, виданого Шаргородським районним судом Вінницької області 22.02.2016 року у цивільній справі №152/300/16-ц, задоволенню не підлягає, оскільки це не входить до компетенції суду та не передбачено нормами СК України та ЦПК України. Також не підлягає задоволенню вимога [PERSON] про зміну способу стягнення аліментів із дня подачі позову в суд, оскільки, в силу вимог ст.191 СК України, з дня пред'явлення позову присуджуються аліменти на дитину, тоді як у цій справі встановлено, що аліменти на утримання дитини присуджені відповідно до судового наказу, виданого Шаргородським районним судом Вінницької області 22.02.2016 року у цивільній справі №152/300/16-ц. Отже, позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. VІІІ. Розподіл судових витрат Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних із розглядом справи. Згідно з вимогами ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. При зверненні до суду з означеним позовом [PERSON] не сплачено судовий збір, оскільки позивач звільнена від його сплати. Так, відповідно до п.3. ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, в тому числі позивачі - у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення. Таким чином, підлягає стягненню з відповідача судовий збір в сумі 704,80 грн. відповідно до вимог ст.141 ЦПК України.

Outcome: partial