Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-02 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. [PERSON] (далі - Позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі - продажу недійсним та скасування державної реєстрації права власності. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що влітку 1999 року вона, [PERSON] із своєю матір`ю, [PERSON] , уклала договір Договір купівлі - продажу 52/100 частини домоволодіння [ADDRESS] , що був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Базилєвим С.П. за реєстром № 2247. Далі позивач зазначає, що вона,[PERSON] , маючи намір подарувати свою частину вищевказаного домоволодіння своєму синові, звернулася до Приватного нотаріусу Дніпропетровського міського нотаріального округу Петренко Т.В. Однак, постановою Приватного нотаріусу Дніпропетровського міського нотаріального округу Петренко Т.В. від 31.05.2019 року їй було відмовлено. В такій постанові нотаріуса було зазначено, що для посвідчення Договору дарування 52 /100 частини домоволодіння [ADDRESS] [PERSON] було надано лише один правовстановлюючий документ на вказане нерухоме майно - Договір купівлі - продажу вищевказаної частини домоволодіння від 09.07.1999 року, а документ, що підтверджує право власності на земельну ділянку, на якій розташовані вказані частки жилого будинку, позивачем надано не було та згідно відповіді на запит Відділу у м. Дніпрі Головного управління Держгеокадастру Дніпропетровської області власником земельної ділянки за адресою розташування частин жилого будинку є інша особа - [PERSON] . Крім того, згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що діє з 01.01.2013 року, вбачається, що право власності [PERSON] на земельну ділянку (її частину) за адресою: [ADDRESS] , станом на 31.05.2019 року не зареєстровано. Таким чином, [PERSON] , не є власником земельної ділянки, на якій розташовані 52 /100 частини жилого будинку, а тому не має права на розпорядження цією земельною ділянкою (її частиною) шляхом укладення будь - яких договорів відчуження земельної ділянки. У зв`язку з вищевикладеним, позивач просить суд визнати Договір купівлі - продажу 52/100 частини житлового будинку [ADDRESS] , укладеного 09.07.1999 року між[PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Базилєвим С.П. за реєстром № 2247, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР 18.10.1999 року та записано в реєстрову книгу № 624 за реєстровим № 1406-502 та скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] на 52 /100 частини житлового будинку [ADDRESS] . Відповідач у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк відзив на позовну заяву не подав. Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Представник позивача подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності. У такій заяві представник позивача зазначає про повне підтримання позовних вимог та просить здійснити розгляд справи за його відсутності, та не заперечує проти заочного розгляду справи. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 23.12.2019 року клопотання позивача [PERSON] про забезпечення доказів по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі -продажу недійсним та скасування державної реєстрації права власності було задоволено. Вирішено витребувати у Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області (49102, м. Дніпро, вул. Данила Галицького, 14) належним чином завірену копію спадкової справи, що була заведена 18.09.2018 року за № 15/2018, Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рудченко О.В., після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Відповідач у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. У відповідності до ч.4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, який належним чином був повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки наявних у даній цивільній справі доказів достатньо для вирішення спору по суті та враховуючи, що належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив та не подав відзив, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, то суд у відповідності до норм ст. 280 ЦПК України ухвалив здійснювати заочний розгляд справи. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів сторін, суд ухвалює заочне рішення з огляду на наступне. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що 09.07.1999 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу 52/100 частини домоволодіння [ADDRESS] . Вказаний договір було посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Базилєвим С.П. за реєстром № 2247, та зареєстровано у Комунальному підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради 18.10.1999 року та записано в реєстрову книгу № 624 за реєстровим № 1406-502. Також, судом встановлено, що за [PERSON] за адресою розташування житлового будинку [ADDRESS] , зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку в цілому загальною площею 0,0782 га на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 27.03.1998 року, номер державної реєстрації 009588. Матеріалами справи підтверджено, що на підставі розпорядження в.о. міського голови № 897-р від 26.11.2015 року вулицю «вул. Комунарівська» перейменовано на «вул. Юрія Кондратюка». Судом також встановлено, що [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , актовий запис № 8382. Матеріалами справи також підтверджено, що після її смерті [INFO] за заявою позивача приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудченко О.В. було заведено спадкову справу № 15/2018. Оглядом матеріалів такої спадкової справи судом встановлено, що відповідні свідоцтва про право на спадщину органом нотаріату не видавалось, заяви від інших спадкоємців у матеріалах спадкової справи відсутні. Судом також встановлено, що позивач позбавлена можливості розпорядження вказаними 52/100 частинами домоволодіння [ADDRESS] . Зокрема, постановою приватного нотаріусу Дніпропетровського міського нотаріального округу Петренко Т.В. було відмовлено у посвідченні договору дарування 52/100 частин названого домоволодіння від імені [PERSON] , оскільки за договором купівлі-продажу від 09.07.1999 року покупець не набув речового права на земельну ділянку, де розташована така частина домоволодіння, а згідно відповіді на запит Відділу у м. Дніпрі Головного управління Держгеокадастру Дніпропетровської області власником земельної ділянки за адресою розташування частин жилого будинку є інша особа - [PERSON] . V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Відповідно до закріпленого в ст. 58 Конституції України принципу дії законів у часі, до спірних правовідносин підлягає застосуванню законодавство, яке діяло на час їх виникнення. Враховуючи ту обставину, що спірні правовідносини із приводу укладання договору дарування та набуття права власності на таку житлову нерухомість виникли 09.07.1999 року, то для їх врегулювання слід застосувати як ЦК України в редакції 1963 року, так і відповідне законодавство, що діяло на вказаний період часу, Земельний Кодекс України у редакції 06.04.1999 року. Згідно вимог ч.1,2 ст. ст. 243 ЦК України в редакції 1963 року за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі. У відповідності до вимог ст. 244 ЦК України в редакції 1963 року договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. В даному випадку судом встановлено, що спірний договір було укладено його сторонами у письмовій формі та нотаріально посвідчено згідно чинної на той час процедури. Разом із цим, норма ч. 1 ст. 30 ЗК України у редакції 06.04.1999 року передбачала, що при переході права власності на будівлю і споруду разом із цими об`єктами переходить і право власності на відповідну земельну ділянку, на який розташовані такі об`єкти нерухомого майна чи будівлі. Таким чином, оскільки на день укладання спірного договору дарування продавцю на праві приватної власності належала земельна ділянка, на який розташовано 52/100 частини домоволодіння [ADDRESS] , то під час укладання такого правочину сторони мали на виконання вказаної норми ЗК України у редакції 06.04.1999 року одночасно укласти відповідний договір на предмет відчуження земельної ділянки, на який розташований вказаний об`єкт нерухомого майна. Положення зазначених правових норм були спрямовані на впровадження принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та об`єктів нерухомості, які на ній розташовані. Однак, в даному випадку матеріалами справи підтверджено, що як 09.07.1999 року так і пізніше, між [PERSON] та [PERSON] будь-якого договору щодо відчуження земельної ділянки, на який розташовані 52/100 частини домоволодіння [ADDRESS] , укладено не було. Згідно вимог ст. 48 ЦК України в редакції 1963 року недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Аналогічні за своїм змістом норми містяться й у ЦК України у редакції 2004 року. Зокрема, згідно із частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема у зв`язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства. При цьому, частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Як встановлено судом, в даному випадку підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, позивач, яка є покупцем за цим договором, зазначає, у тому числі, недодержання під час укладення такого правочину вимог ст. 30 ЗК України у редакції 06.04.1999 року, а саме: не укладання правочину щодо переходу до покупця речового права на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна. Таким чином, встановивши, що позивач (як покупець) не може розпоряджатись на свій розсуд 52/100 частини домоволодіння [ADDRESS] через порушення вимог законодавства під час укладання правочину щодо купівлі-продажу такого об`єкту нерухомого майна, суд доходить висновку про порушення законних прав позивача у зв`язку з відсутністю в спірному договорі купівлі-продажу умови щодо відчуження речового права на земельну ділянку. Оскільки вказана істотна умова прямо впливає на права чи інтереси покупця - позивача по справі, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення його позовних вимог. Суд також зауважує, що відповідач, будучи належним чином повідомлений про розгляд даної цивільної справи по суті, в судове засідання не з`явився, заперечень на позов та доказів на їх обґрунтування суду не надав, що дає суду право при заочному розгляді справи обмежитись доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору в загальному розмірі 1 536 грн. 80 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved