Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-10 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог та заперечень відповідача. 30 жовтня 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Солома» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки її виплати, компенсації за невикористану відпустку. В обґрунтування позову зазначив, що з 03 листопада 2011 року по 12 жовтня 2020 року, він працював на посаді апаратчика-екстракторщика в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Солома». 12 жовтня 2020 року, він був звільнений за власним бажанням з Товариства з обмеженою відповідальністю «Солома», в зв`язку з затримкою виплати заробітної плати, відповідно до наказу № 225 від 12 жовтня 2020 року. Відповідно до розрахункового листка наданого Товариством з обмеженою відповідальністю «Солома» станом на жовтень 2020 року має заборгованість за нараховану, але не виплачену заробітну плату перед ним, на загальну суму 81 374,05 грн., яка складається з : заборгованості підприємства із заробітної плати на суму 76 959,50 грн. та невиплачена компенсація за не використану відпустку у розмірі 4 414,55 грн. В добровільному порядку підприємство заборгованість не погашає. У звязку з чим він вимушений звернутись до суду з позовною заявою про стягнення з ТОВ «Солома» на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 81 374,05 грн.; стягнути з ТОВ «Солома» на її користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення по справі та судові витрати. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01.12.2020 року цивільну справу прийнято до розгляду, в порядку спрощеного позовного провадження. Заяви (клопотання) учасників справи Позивач [PERSON] в судове засідання з`явився, позовні вимоги підтримав, позов просив задовольнити. Представник відповідач у судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Відповідно до положень ч.1 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність у справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.1 ст. 280 та відповідно до ч.1 ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Вивчивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 03.10.2011 року позивач [PERSON] був прийнятий на роботу у ТОВ «Солома» на посаду апаратчика-екстракторщика, згідно наказу № 26 від 03.10.2011 року. Згідно наказу № 225-К від 12.10.2020 року [PERSON] було звільнено з ТОВ «Солома» за власним бажанням за ч. 3 ст. 38 КЗпП, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.8-10). За час роботи у ТОВ «Солома» перед позивачем виникла заборгованість із виплати заробітної плати, так, згідно розрахункового листка за жовтень місяць 2020 року, борг підприємства на кінець місяця складає 81 374 грн. 05 коп.(а.с.11). Оцінка судом доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Згідно ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 47 КЗпП України - власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статі 116 цього Кодексу. У відповідності з ч. 1 ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Відповідно до ст.116 КЗпП України - при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи організації, проводиться в день звільнення. Судом встановлено, що за період роботи позивача в ТОВ «Солома» виникла заборгованість із заробітної плати, яка на час звільнення позивача, станом на 12.10.2020 року не виплачена. Загальна сума заборгованості із заробітної плати на час звільнення склала 81 374,05 грн. Доказів того, що на час розгляду справи дана заборгованість із заробітної плати перед позивачем погашена, відповідачем суду не надано. Вимоги працівника про стягнення належної йому заробітної плати в судовому порядку відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України не обмежені будь-яким строком, тому суд задовольняє позовні вимоги [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі в повному обсязі. Вирішуючи питання про задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку суд виходить з наступного. Відповідно до положень ч.1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» ,установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 ( 100-95-п ) (з наступними змінами і доповненнями). Згідно з п. 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Обов`язок власника або уповноваженого ним органом, передбачений ст.117 Кодексу законів про працю України, щодо виплати працівнику середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку є саме випадком збереження середньої заробітної плати. Згідно п. 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Так як на час розгляду спору позивачеві не виплачена заробітна плата, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача, відшкодування за несвоєчасний розрахунок у вигляді середнього заробітку за час затримки розрахунку з моменту звільнення по час ухвалення рішення суду. Нарахування середньої заробітної плати проводиться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. У зв`язку з чим заробітна плата позивача у серпні 2020 року склала- 17052,00 грн. у вересні 2020 року-17052,.00 грн., кількість робочих днів у серпні 2020 року -20; у вересні 2020 року- 22. Тому середньоденна заробітна плата позивача за останні два місяці роботи, становить (17052,00+17052,00) (20+22)=812,00 грн. Як вбачається з матеріалів цивільної справи позивач був звільнений 12.10.2020 року, тому суд вважає, що з 13.10.2020 року фактично виникла заборгованість по заробітній платі та складає 121 800 (сто двадцять одну тисячу вісімсот) гривень 00 копійок. Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. На підставі чого суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині виплати заборгованості із заробітної плати за один місяць. Виходячи з того, що позовні вимоги позивача задоволені, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачені ним судові витрати у вигляді витрат на правничу допомогу у розмірі 3500,00 грн., а також оскільки позивач відповідно до п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, тому згідно ст. 141 ЦПК України судові витрати, у вигляді судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь держави в сумі 840,80 грн.

Outcome: approved