Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-03 00:00:00

На адресу суду 18 вересня 2015 року надійшла зазначена цивільна справа. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 21 вересня 2015 року, визначено головуючого суддю Виноградову Н. В. Ухвалою суду від 22 вересня 2015 року відкрито провадження по справі. У зв`язку з перебуванням на лікарняному судді Виноградової Н. В., цивільну справу за позовом [PERSON] ( [ADDRESS] ) до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Чорноморська» (67624, Одеська область, Біляївський район, с. Дачне, вул. Центральна, буд. 25) про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди передано на повторний авторозподіл між суддями. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 23 листопада 2018 року, визначено головуючого суддю Сувертак І. В. Справу передано судді Сувертак І. В. 30 листопада 2018 року. В судовому засіданні 04 червня 2019 року позивачем надано на адресу суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій окрім раніше заявлених позовних вимог [PERSON] просив стягнути з відповідача 219120 гривень заборгованості середнього заробітку за вимушений прогул з 01.12.2013 року по 04.06.2019 року. В обґрунтування вимог посилався на те, що 01 квітня 2013 року позивач, [PERSON] був прийнятий на роботу до відповідача Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Чорноморська» електрозварником ручного зварювання, що підтверджується записом в трудовій книжці. Як зазначив позивач, він сумлінно виконував покладену на нього роботу, однак випадково взнав, що його було звільнено з посади електрозварника на підставі наказу товариства від 01.12.2013 року №45 з 01.12.2013 року згідно ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням, на підставі власної заяви. Позивач зазначив, що ніякої заяви про звільнення його за власним бажанням не писав, на адресу відповідача не надавав та його було звільнено незаконно, що і стало причиною звернення із зазначеним позовом до суду. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2018 року суддею прийнято справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. (а.с. 179,180). Окрім того, за ухвалою суду по зазначеній справі була проведена судово-почеркознавча експертиза від 21 червня 2018 року та надано висновок. (а.с. 158-162). Представник позивача в судовому засіданні просив задовольнити позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі з обґрунтувань, що викладені в позовній заяві та уточненому позові. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі, з висновком почеркознавчої експертизи, що проведена по зазначеній справі не погодився, наполягав на проведенні повторної експертизи. За час розгляду справи (більш ніж три роки!!!) матеріали справи не містять поданих відповідачем заперечень проти позову, відзиву на\~позовну заяви,\~чи пояснень.\~Відповідач своїм\~правом на\~подання відзиву\~на позовну\~заяву не\~скористався,\~хоча з\~правами та\~обов`язками був\~обізнаний та\~ознайомлений належним чином. Вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, вислухав представника позивача та представника відповідача, суд доходить висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1. ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1. ст.13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст.12, 81\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом установлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 01 квітня 2013 року позивач, [PERSON] був прийнятий на роботу до відповідача Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Чорноморська» електрозварником ручного зварювання, що підтверджується записом в трудовій книжці. (а.с. 11). [PERSON] було звільнено з посади електрозварника на підставі наказу товариства від 01.12.2013 року №45 з 01.12.2013 року згідно ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням, на підставі власної заяви, про що також здійснено запис в трудовій книжці. (а.с. 11, 30). Як зазначив позивач, він заяву про звільнення за власним бажанням не писав та, окрім того звернувся до Територіальної державної інспекції з питань праці в Одеській області, котрою здійснено перевірку первинних документів товариства Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Чорноморська», що стосується оплати праці та виявлено ряд порушень трудового законодавця в частині прийняття [PERSON] на роботу, оплату праці та виплати коштів після звільнення. (а.с. 10). Ухвалою суду від 22 серпня 2016 року по справі призначено почеркознавчу експертизу та поставлені питання: 1. чи виконано підпис тією особою якою він зазначений ( [PERSON] ) або іншою особою в Заяві «про звільнення від 01.12.2013р., написану [PERSON] до СТОВ «Агрофірма Чорноморська» ? 2. чи виконано підпис тією особою якою він зазначений ( [PERSON] ) або іншою особою в наказі № 45 (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) від 01.12.2013р., де значиться, що [PERSON] поставив підпис в графі «з наказом ознайомлений» ? (а.с. 129,130). 24 липня 2018 року на адресу суду надійшла зазначена цивільна справа разом з Висновком №17-5606/01 судово-почеркознавчої експертизи від 21 червня 2018 року в якій дані однозначні відповіді на поставлені питання: На перше питання підпис від іменні [PERSON] у заяві про звільнення від 01.12.2013р., написану [PERSON] до СТОВ «Агрофірма Чорноморська», виконаний не самим [PERSON] , а іншою особою; На друге питання - підпис від іменні [PERSON] у наказі №45 (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) від 01.12.2013 року, виконаний не самим [PERSON] , а іншою особою. (а.с. 158-162). Відповідно до ст.43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення… кожен має\~право на\~працю,\~що включає\~можливість заробляти\~собі на\~життя працею,\~яку він\~вільно обирає\~або на\~яку вільно\~погоджується. У відповідності до ч.1 ст.21\~КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ч.1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Враховуючи те, що підписи в заяві про звільнення та в наказі №45 про припинення трудового договору виконані не [PERSON] , що встановлено експертизою №17-5606/01 від 21 червня 2018 року, тому звільнення [PERSON] з посади електрозварника ручного зварювання Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Чорноморська» є незаконним, тому позовна вимога про поновлення позивача на зазначеній посаді підлягає до задоволення. Згідно ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Вирішуючи питання про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, суд виходить з того, що незаконне звільнення [PERSON] відбулось 01.12.2013 року та станом на 04.06.2019 року минуло 66 місяців, заробітна плата [PERSON] була 3320 гривень на місяць. Таким чином, заробітна плата за вимушений прогул, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає: 3320 гривень Х 66 місців = 219120,00 гривень. Відповідачем будь-яких альтернативних розрахунків на адресу суду не надано, тому суд приймає розрахунки позивача, як належний та об`єктивний. Відповідно ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно з ст. 237-1 \~КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст.237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Отже компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення, тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Враховуючи характер та обсяг душевних і психічних страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, та зважаючи на положення Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд приходить до висновку, що позивач навів належні докази завдання йому моральної шкоди, тому суд задовольняє позовні вимоги про стягнення моральної шкоди частково та вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 20000 гривень, оскільки мова йде про справедливе та розумне відшкодування, а не про покарання відповідача за його неправомірні дії, що не відповідає принципам та завданням діючого судочинства України. Окрім того, на підставі положень статті 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір в розмірі 768,40 грн., оскільки позивача звільнено від сплати судового збору за подачу позову, предметом якого є стягнення заробітної плати.

Outcome: approved