Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-29 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. До Ленінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 27.12.2016 року між нею, [PERSON] (далі - Позивач) та [PERSON] (далі - Відповідач) був укладений Договір оренди квартири [ADDRESS] , за умовами якого позивач передав відповідачу у строкове платне користування квартиру [ADDRESS] , на умовах і в порядку, передбачених даним Договором. Позивач належним чином виконав умови договору оренди, тоді як відповідач порушує їх, кошти за користування квартирою та за спожиті комунальні послуги вчасно не сплачує, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка складається із: заборгованості за договором оренди квартири від 27.12.2016 року у розмірі 48000 грн. 00 коп.; сплачені кошти за комунальні послуги у розмірі 9 619 грн. 17 коп. Також позивач наголошує на тому, шо за час проживання у вказаній квартирі відповідач фактично зіпсував житловий стан квартири шляхом пошкодження умивальнику у ванній кімнаті, а також змішувача, сифону раковини та шпалер у житловій кімнаті, чим завдав позивачеві матеріальних збитків у розмірі 40 331 грн. 19 коп. У зв`язку з чим позивач вимушена звернутись до суду та просити стягнути з відповідача на її користь заборгованість за орендною платою найму житла у розмірі 44 000 грн. 00 коп., а також, понесені нею витрати на сплату комунальних послуг у розмірі 6 845 грн. 17 коп., матеріальні збитки у розмірі 40 331 грн. 19 коп., 20% штрафу у розмірі 8 800 грн. 00 коп., витрати від інфляції у розмірі 4 607 грн. 00 коп.,3% річних від простроченої суми у розмірі 1 161 грн. 00 коп. та судові витрати по справі. Представник відповідача у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволені позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування таких заперечень представник відповідача посилався на ті обставини, що: 1) відповідач 27.12.2016 року Договір оренди квартири не укладав із позивачем, підпис у договорі не належить йому. Разом із цим відповідач дійсно сплачував грошові кошти за користування квартирою у розмірі 4 000 грн. 00 коп. щомісячно, включаючи комунальні послуги, але на підставі іншого договору, що був укладений між позивачем та колишньою дружиною відповідача - [PERSON] ; 2) позивачем в якості доказів завданих матеріальних збитків позивачу не було надано ані Договору підряду на виконання ремонтних робіт, ані актів виконаних робіт, ані документів, підтверджуючих оплату, ані чеків та квитанцій, які б підтверджували витрати на придбання матеріалів; 3) оплата за комунальні платежі здійснювалась безпосередньо на картковий рахунок позивача, сума складалася із орендної плати за квартиру та оплати за використані комунальні послуги; 4) стягнення 20 % від простроченої заборгованості штрафу за Договором оренди є незаконними, оскільки вищевказаний договір не був укладений між позивачем та відповідачем; 5) відповідач має намір звернутися до органів поліції із заявою про вчинення кримінального правопорушення за ст.190 КК України (шахрайство). Позивач у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк подала відповідь на відзив, в якому просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. У такій заяві по суті справи позивач зазначає, що дійсність виникнення цивільних прав та обов`язків між нею, [PERSON] , та [PERSON] підтверджує і сам відповідач у своєму відзиві на позовну заяву, а саме, те що він проживав в даній квартирі з 01.07.2016 року по грудень 2017 року, та відповідач представив докази щодо досягнення згоди з усіх істотних умов договору, тобто квитанції про сплату грошових коштів за оренду квартири та комунальні послуги, які були сплачені відповідачем на картковий рахунок позивача. Представник відповідача у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк подала заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, в яких просила відмовити в задоволені позовних вимог у повному обсязі. У такій заяві по суті справи Представник відповідача заперечує проти доводів позивача із посиланням на мотиви, які тотожні тим, що містяться у відзиві на позовну заяву, та просить суд відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі. Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Представник позивача у судовому засідання позовні вимоги підтримав в повному обсязі. В обґрунтування своїх доводів, посилався на обставини, що викладені в позовній заяві та відповіді на відзив на позовну заяву. Представник відповідача заперечувала проти позову, про що надала до суду відзив на позовта заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, в яких просила відмовити в задоволені позовних вимог у повному обсязі. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 23.01.2019 рокувирішено перейти від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду за правилами загального позовного провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів. Судом було протокольно задоволено клопотання представника позивача про виклик та допит в межах розгляду даної справи в якості свідків [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою суду від 23.04.2019 року клопотання представника відповідача було задоволено та призначено по цивільній справі за вищевказаним позовом, судово - почеркознавчу експертизу. Провадження по даній цивільній справі зупинено на час проведення експертизи. Ухвалою суду від 17.06.2019 року було відновлено провадження у цивільній справі за вищевказаним позовом. З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, дослідивши матеріали справи, суд ухвалює рішення про часткове задоволення позову з огляду на нижченаведене. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] , належить [PERSON] на підставі Договору купівлі - продажу квартири серії ВЕЕ № 879859 від 23.03.2007 року, зареєстровано в реєстрі за № 2951 та посвідчене приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В. (а.с. 36 том 1). Судом також встановлено, що з грудня 2016 року по грудень 2017 [PERSON] фактично користувався вказаною квартирою, використовуючи її для власного проживання. Факт користування саме відповідачем таким житловим приміщенням за вказаний період визнається обома сторонами, у тому числі шляхом здійснення представником відповідача відповідного застереження у відзиві на позов (а.с. 78, т.1), та ніким не оспорюється. У свою чергу у сторін існує спір щодо правових підстав користування таким житлом, та змісту зобов`язань, що виникли внаслідок такого користування. Так, сторона позивача стверджує, що правовідносини із приводу користування вказаним майном виникли на підставі Договору оренди квартири № б/н (далі - Договір) від 27.12.2016 року, що був кладений між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] у простій письмовій формі. У свою чергу сторона відповідача вказаний факт укладання такого договору від 27.12.2016 рокуне визнає, стверджуючи, що зазначений договір відповідачем фактично не підписувався, а користування таким житловим приміщенням відбувалось за домовленістю із іншою особою, відмінною від Позивача. Також позивач стверджує, що звільняючи житлове приміщення у 2017 році відповідач не провів остаточні розрахунки із позивачем щодо оплати фактично спожитих комунальних послуг та обумовленої сторонами орендної плати. Окрім цього, за час користування таким приміщенням відповідач фактично завдав матеріальної шкоди позивачеві шляхом псування такого майна, у зв`язку із чим позивач за власний кошт повинен був робити відновлювальний ремонт. У свою чергу, під час розгляду справи по суті сторона відповідача також не визнала вказаних обставин із посиланням на те, що квартира була звільнена у задовільному технічному стані, а відповідач своєчасно та в повному обсязі провів розрахунки за спожиті комунальні послуги. У зв`язку із наведеним, суд доходить висновку, що між сторонами виник спір, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Щодо стягнення з відповідача заборгованості за орендною платою найму житла та витрат на сплачених позивачем комунальних послуг, суд зазначає про наступне. Як передбачено положеннями ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Згідно положень ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст.638 ЦК України). Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Згідно положень ч. 2 ст. 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Положеннями ч. 1 ст. 759 ЦК визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Відповідно до положень ч.1 ст. 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором. Положеннями ч. 1 ст. 810 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Відповідно до ч. 3 ст. 815 ЦК України, наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 820 ЦК України, розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором найму житла. Якщо строк внесення плати за користування житлом не встановлений договором, наймач вносить її щомісяця. Аналіз змісту зазначених норм закону свідчить, що істотними умовами договору найму є погодження сторонами предмету договору (об`єкту, який передається в найм), строку його дії та розміру плати. За таких обставин передумовою визнання судом дійсності умов укладеного договору найму є встановлення обставин, які свідчать що сторони досягли згоди по тих умовах, про які заявлено в позовній вимозі. Суд зазначає, що в силу принципу змагальності цивільного судочинства, саме позивач зобов`язана надати належні і достатні докази на підтвердження обставин, які свідчать, що між сторонами був укладений договір найму житла на вказаних у позові умовах, з обумовленням терміну його дії та погодженням всіх суттєвих умов такого правочину. З цього приводу суд також вказує на те, що частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з частиною п`ятою статті 12 ЦПК України, яка також покладає і на суд певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, суд керує ходом судового процесу, сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Частиною першою статті 84 ЦПК України передбачено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України). Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В даному випадку, на підтвердження існування зобов`язань між сторонами щодо сплати щомісячної орендної плати за користування вказаною квартирою з боку позивача було представлено суду копію Договору оренди квартири № б/н від 27.12.2016 року. Згідно п. 4.1. вказаного договору розмір щомісячної плати складає 4 000 (чотири тисячі гривень) 00 коп. Також згідно п. 4.5. такого договору вартість комунальних послуг не входить до орендної плати. При цьому пункт 4.6. такого договору передбачав, що усі витрати за комунальними послугами, телефонами, інтернетом сплачується Орендарем окремо. У свою чергу, заперечуючи проти підписання вказаного договору, сторона відповідача у своєму відзиві на позов стверджувала про те, що відповідач дійсно сплачував грошові кошти за користування квартирою у розмірі 4 000 грн. 00 коп. щомісячно, включаючи комунальні послуги, але на підставі іншого договору, що був укладений між позивачем та колишньою дружиною відповідача - [PERSON] . Таким чином, фактично обидві сторони визнали факт існування договірних зобов`язань, предметом яких є оплатне користування вказаною квартирою [ADDRESS] із встановленим розміром орендної плати у розмірі 4000 грн. 00 коп. щомісячно, залишаючи при цьому спірними обставину щодо суб`єктного складу таких зобов`язань, та наявного у відповідача обов`язку здійснити розрахунок за фактично спожиті комунальні послуги. Також в межах розгляду даної цивільної справи було допитано свідків [PERSON] , [PERSON] які надали суду аналогічні за своїм змістом пояснення, зі змісту яких вбачається, що саме [PERSON] з грудня 2016 року по грудень 2017 користувався вказаним житловим приміщенням, здійснюючи розрахунки з позивачем за її користування та сплату комунальних послуг, однак з січня 2017 року фактично перестав здійснювати такі платежі, після чого у грудні 2017 року залишивши таке приміщення у незадовільному, пошкодженому стані, внаслідок чого позивач вимушена була робити за власний кошт відновлювальний ремонт. У свою чергу відповідач на підтвердження своїх доводів щодо існування саме такого договору, укладеного між позивачем та [PERSON] , а також сплати ним вказаної орендної плати у її повному розмірі, що визнавався відповідачем, будь-яких доказів не представив. При цьому, копії квитанцій, що надані стороною відповідача про сплату комунальних послуг, суд не може взяти до уваги, оскільки з їх змісту не вбачається за якою адресою та згідно умов яких догорів із виконавцями таких послуг були оплачені останні. Також суд вказує що надання таких квитанцій йде в розріз із доводами відповідача щодо того, що він не був зобов`язаний сплачувати комунальні послуги, оскільки сума орендної плати включала їх в себе. Оскільки стороною відповідача не надано будь-яких доказів, які б відповідали встановленим процесуальним законом критеріям достатності, допустимості та належності на підтвердження факту існування договірних відносин саме між [PERSON] та позивачем [PERSON] , а також факту сплати орендної плати у розмірі, визнаному стороною відповідача, 4 000 грн. щомісячно за користуванням вказаним житловим приміщенням, і існування обставини того, що договором оренди не передбачався обов`язок сплати наймачем комунальних послуг, то суд вимушений констатувати, що з урахуванням поданих позивачем вищевказаних доказів, існування стверджуваних позивачем обставин про погодження сторонами розміру орендної плати у розмірі 4 000 грн. щомісячно та обов`язку сплати відповідачем комунальних платежів, який в останнього виник на підставі ч. 3 ст. 815 ЦК України, видається більш вірогідним, ніж названі тези сторони відповідача, які не підкріплені жодною доказовою базою. Відтак, суд вважає доведеним з боку позивача обставину того, що між сторонами був укладений договір найму житла на вказаних у позові умовах, з обумовленням терміну його дії та погодженням всіх суттєвих умов такого правочину. Оскільки стороною відповідача не було подано будь-яких доказів проведення розрахунків із позивачем за користування вказаною квартирою у період з січня 2017 року по грудень 2017 року, то суд вимушений стягнути з такої сторони на користь позивача заборгованість за орендною платою найму житла за кожен місяць у розмірі 4000 грн. 00 коп., а всього разом 44 000 (сорок чотири тисячі) грн. 00 коп. Так само, оскільки у відповідності до ч. 3 ст. 815 ЦК України, відповідач, як наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, і суду не доведено існування між сторонами договірних умов, якими такий обов`язок відповідача нівелювався, і суду з боку позивача надані докази у вигляді оригіналів платіжних квитанцій за сплату комунальних послуг за період з січня 2017 року по грудень 2017 року по адресі розташування об`єкту оренди, то суд вважає, що розмір фактично сплачених [PERSON] послуг, слід стягнути із відповідача. Так, на підтвердження сплати комунальних послуг за період користування такою квартирою відповідачем з січня 2017 року по грудень 2017 з боку позивача суду надано квитанції на загальну суму 6 845 (шість тисяч вісімсот сорок п`ять) грн. 17 коп., у зв`язку із чим така сума підлягає стягненню з відповідача. Щодо стягнення суми матеріальних збитків суд зазначає про наступне. Відповідно до ст. 815 ЦК України наймач зобов`язаний використовувати житло лише для проживання у ньому, забезпечувати збереження житла та підтримувати його в належному стані. Наймач не має права провадити перелаштування та реконструкцію житла без згоди наймодавця. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житло.. Стаття 22 ЦК України передбачає, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1 ст. 1166 ЦК України). Таким чином, законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір. Тобто, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Аналогічна за своїм змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 03.12.2014 року у справі №6-183цс14. В даному випадку матеріалами справи, зокрема розрахунком (калькуляцією) ремонтно-будівельних робіт за адресою: [ADDRESS] підтверджено вартість ремонтних робіт на загальну суму 40 331 грн. 00 коп. (т.1 а.с. 41), що є додатком до договору підряду № 15 від 05.03.2018 року, укладеному між Позивачем та ТОВ «Нота Бене». Факт виконання вказаних ремонтно-будівельних робіт за адресою: [ADDRESS] підтверджується актом виконаних робіт від 05.03.2018 року. Також, як вказувалось вище, допитані судом свідки [PERSON] , [PERSON] які надали суду аналогічні за своїм змістом пояснення щодо того, що у грудні 2017 року залишивши таке приміщення у незадовільному, пошкодженому стані, внаслідок чого позивач вимушена була робити за власний кошт відновлювальний ремонт. Таким чином, в ході розгляду справи по суті судом встановлені обставини погіршення стану житлового приміщення у вигляді квартири [ADDRESS] відбулось за час мешкання в ньому відповідача, і позивач власним коштом усувала такі недоліки шляхом проведення ремонтних робіт на загальну суму 40 331 грн. 00 коп. У зв`язку з тим, що саме відповідач мешкав за вказаною адресою у названий період часу, суд вважає наявним наявність причинного зв`язку між поведінкою відповідача, яка полягала у не забезпеченні збереження житла та підтримання його в належному стані, і шкодою, завданою позивачу. У свою чергу сторона відповідача не спростувала за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів відсутності вини відповідача у заподіянні зазначеної шкоди. Також заперечуючи проти розміру завданої шкоди відповідач в обґрунтування своїх заперечень не надав будь-яких власних розрахунків, калькуляцій або експертних висновків, підготовлених для подання до суду. У зв`язку із чим суд вимушений відхилити доводи такої сторони щодо необґрунтованості позивачем розміру завданих збитків. Відповідно до ст.1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Тому позивач вправі обрати саме такий спосіб відшкодування шкоди, як отримання вартості пошкодженого майна і вартості матеріалів і робіт, необхідних для відновлення пошкодженого майна. Позивач є власником квартири і відповідно пошкодженого майна, тому завдану шкоду слід відшкодувати на її користь, у зв`язку із чим позов в цій частині підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача витрати від інфляції у розмірі 4 607 грн. 00 коп., 3% річних від простроченої суми у розмірі 1 161 грн. 00 коп., суд виходить із наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічні за своїм змістом правові висновки викладені у постанові ВП ВС від 19.06.2019 № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18). Оскільки судом встановлені невиконані відповідачем зобов`язання щодо сплати орендної плати за найм житла у розмірі 44 000 (сорок чотири тисячі) грн. 00 коп., то в даному випадку вимоги про стягнення з відповідача інфляційних збитків у розмірі 4 607 грн. 00 коп. та 3 % річних у розмірі 1 161 грн. 00 коп. суд вважає такими, що ґрунтуються на законі. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 20% штрафу у розмірі 8 800 грн. 00 коп. від простроченої суми заборгованості, суд виходить із наступного. Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини, якщо інше не встановлено договором або законом. В даному випадку сплата штрафу у вказаному розмірі не передбачена законом. З боку позивача не доведена суду обставина того, що між сторонами була погоджена така штрафна санкція, і відповідно відповідачем така обставина визнана також не була. У зв`язку із викладеним, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача підлягають лише частковому задоволенню, а з відповідача підлягає стягненню за Договором оренди квартири № б/н від 27.12.2016 року лише заборгованість за орендною платою найму житла у розмірі 44 000 (сорок чотири тисячі) грн. 00 коп., понесені наймодавцем [PERSON] витрати на сплату комунальних послугу у розмірі 6 845 (шість тисяч вісімсот сорок п`ять) грн. 17 коп., матеріальні збитки у розмірі 40 331 (сорок тисяч триста тридцять одна) грн. 19 коп., 3% річних від простроченої суми у розмірі 1 161 грн. 00 коп. та витрати від інфляції у розмірі 4 607 (шість тисяч шістсот сім) грн. 00 коп., в решті позову щодо стягнення штрафних санкцій необхідно відмовити з огляду на їх безпідставність. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 1 038 (одна тисяча тридцять вісім) грн. 88 коп. (96 944 грн. 36 коп. х 1133 грн. 19 коп. : 105 745 грн. 04 коп.). На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial