Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-14 00:00:00

І. Суть спору Позивач [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що [INFO] померла її баба [PERSON] . Вказує, що за життя [PERSON] залишила заповіт, згідно якого заповіла їй належне право на земельну частку (пай) розміром 3,56 га у землі ТОВ «Прибужжя», що знаходиться в с. Литовеж Іваничівського району Волинської області. Таким чином, після смерті баби відкрилася спадщина, до складу якої увійшли майнові права на право на вищевказану земельну частку (пай). Спадщину вона прийняла в порядку ст. 1269 ЦК України за заповітом на підставі рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 18.07.2014 року, згідно якого їй було визначено додатковий одномісячний строк для подання відповідної заяви. Стверджує, що будь-які особи, які б належали до спадкоємців, які здійснюють спадкування за законом чи заповітом і звернулися протягом строку для прийняття спадщини із відповідними заявами до нотаріуса - відсутні. Однак, у позасудовому порядку оформити право власності на вищевказану земельну частку (пай) вона не має можливості, у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на таку, тому змушена звертатися до суду із даним позовом. З огляду на наведене, просить суд визнати за нею право на земельну частку (пай) розміром 2,54 га в умовних кадастрових гектарах, згідно сертифіката серії ВЛ № 0084890, зареєстрованого в книзі реєстрації сертифікатів за № 5949 від 04.03.1997 року, що розташована в адміністративно-територіальних межах Литовезької сільської ради Іваничівського району Волинської області. ІІ. Позиція учасників справи В судове засідання позивачка не з`явилася, про причини неприбуття в судове засідання не повідомила. Будь-яких заяв чи клопотань до суду від неї не надходило. Представник позивачки в судове засідання також не з`явилася, 15.03.2021 року подала заяву, в якій просить суд справу розглянути без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача Литовезької сільської ради Володимир-Волинського (колишнього Іваничівського) району Волинської області у судове засідання не з`явився, однак в матеріалах справи наявна заява сільського голови Касянчук О.Л. від 11.01.2021 року про розгляд справи без участі представника та визнання позовних вимог у повному обсязі. ІІІ. Процесуальні дії у справі Ухвалою судді від 23.12.2020 року відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, підготовче судове засідання призначено на 20.01.2021 року. 20.01.2021 року підготовче судове засідання було відкладено на 18.02.2021 року, у зв`язку із клопотанням позивача для надання додаткових доказів до справи. 18.02.2021 року постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 03.03.2021 року. 03.03.2021 року судове засідання було відкладено на 15.03.2021 року у зв`язку із клопотанням представника позивача. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. ІV. Встановлені судом фактичні обставини справи У судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] та [PERSON] є родичами, а саме внучкою та бабою відповідно, дані обставини підтверджуються копіями свідоцтв: про народження серії [NUMBER] від 24.11.1981 року (а.с. 7), про одруження серії [NUMBER] від 28.04.2001 року (а.с. 8), про одруження серії [NUMBER] від 13.05.1972 року (а.с. 9) та про народження серії [NUMBER] від 18.08.1949 року (а.с.10). Розпорядженням Іваничівської РДА Волинської області від 23.04.1996 року № 102 про затвердження розміру середніх земельних часток (паю) затверджено розмір часток (паю) колгоспу «Прибужжя» - 3,56 га (а.с.48). З довідки відділу в Іваничівському району міськрайонного управління в Іваничівському районі та м. Нововолинську Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 15.03.2021 року № Г-7/0-0.201-7/140-21 вбачається, що [PERSON] , як члену КСП «Прибужжя» був виданий сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ВЛ № 0084890 (а.с.53) про що свідчить запис у книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) № [NUMBER] та який зареєстрований 04.03.1997 року (а.с.58-59). 21.02.2003 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений секретарем Литовезької сільської ради Іваничівського району Волинської області Музикою Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 3, згідно якого зробила таке розпорядження: належне їй право на земельну частку (пай) розміром 3,56 га у землі ТОВ «Прибужжя», що знаходиться в с. Литовеж Іваничівського району Волинської області серії ВЛ № 0084890 виданого 3 січня 1997 року Іваничівською райдержадміністрацією заповіла [PERSON] (позивачці по справі). Сертифікат зареєстрованого 4 березня 1997 року за № 5949 (а.с.12). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 23.07.2004 року (а.с.11). Внаслідок смерті [PERSON] відкрилась спадщина. Як вбачається із довідки Литовезької сільської ради Володимир-Волинського (колишнього Іваничівського) району Волинської області № 286 від 23.06.2014 року останнім місцем проживання спадкодавця [PERSON] було с. Литовеж Іваничівського району Волинської області (а.с.13). Після смерті спадкодавця [PERSON] , спадкоємцем є її внучка (позивач по справі) - [PERSON] , яка прийняла спадщину в порядку ст. 1269 ЦК України за заповітом на підставі рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 18.07.2014 року, згідно якого їй було визначено додатковий одномісячний строк для подання відповідної заяви (а.с.14). Інші спадкоємці, які б звернулися протягом строку для прийняття спадщини із відповідними заявами до нотаріуса відсутні; спадкоємців які б мали право на обов`язкову частку у спадщині, чи претендували б на таку, крім позивача, немає, що вбачається з Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру та спадкової справи № 163/2014 до майна померлої [PERSON] (а.с.31-35). [PERSON] , як спадкоємець за заповітом після смерті баби [PERSON] , звернулася до Іваничівської державної нотаріальної контори з метою отримання Свідоцтва про право на спадщину, однак державним нотаріусом Кононенко Л.С. їй було відмовлено у видачі такого у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на земельну ділянку (пай) в розмірі 2,54 умовних кадастрових гектарах, що розташована в адміністративно-територіальних межах Литовезької сільської ради Іваничівського району Волинської області (а.с.20). З довідки відділу в Іваничівському району міськрайонного управління в Іваничівському районі та м. Нововолинську Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 03.12.2020 року № 31-3-0.201-202/110-20 вбачається, що вартість земельної ділянки (паю) згідно сертифіката ВЛ № 0084890 в розмірі 2,54 умовних кадастрових гектарів, зареєстрованого в книзі реєстрації сертифікатів за № 5949 від 04.03.1997 року, згідно розпорядження райдержадміністрації від 11.02.2003 року за № 44, з коефіцієнтом індексації 4,796 відповідно до листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 03.01.2020 року № 6-28-0.22-38/2-20 та відповідно до Постанови Кабінету міністрів України № 1185 від 31.10.2011 року з коефіцієнтом 1,756, що належав [PERSON] і знаходився у колективній власності КСП «Прибужжя» Іваничівського району Волинської області становить 67 549,56 грн. Згідно книг реєстрації Державних актів на право приватної власності на землю Литовезької сільської ради відсутній запис на вищевказану земельну ділянку гр. [PERSON] (а.с.18). Як встановлено в судовому засіданні, сертифікат серії ВЛ № 0084890 виданий 03 січня 1997 року Іваничівською райдержадміністрацією на ім`я гр. [PERSON] та зареєстрований 04 березня 1997 року за № 5949 було втрачено. Даний факт підтверджується також довідкою Іваничівського районного відділу УМВС України у Волинській області від 19.06.2014 року № 80 про те, що прийнятими мірами розшуку загублений сертифікат на земельний пай ВЛ № 0084890 виданий на ім`я гр. [PERSON] не знайдено (а.с. 15). Згідно оголошення у газеті «Колос» № 81 (8926) від 29.10.2020 року втрачений сертифікат на земельну частку (пай) серії ВЛ № 0084890, виданий на ім`я [PERSON] , вважати недійсним (а.с.16-17). Відповідно до довідки відділу в Іваничівському району міськрайонного управління в Іваничівському районі та м. Нововолинську Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 03.12.2020 року № 31-3-0.201-203/110-20 сертифікати на право на земельну частку (пай) видавались в одному примірнику, а саме: власнику земельної частки (паю) [PERSON] . У разі втрати сертифікату, взамін видавався дублікат. На даний час у відділі відсутні бланки сертифікатів на право на земельну частку (пай) (а.с.19). Різницю у розмірі паю між тим, який зазначено у позові та тим, про який йдеться у заповіті, представник позивача пояснила, що оскільки одиницею виміру є умовні кадастрові гектари, то при врахуванні коефіцієнту станом на момент звернення з позовом розмір спірного паю становить 2,54. V. Застосоване судом законодавство Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно із частиною 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно ст.16 цього Кодексу може бути, зокрема, визнання права. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. У відповідності до ч. 1 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України). Практика Верхового Суду України (п. 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно з частинами 1, 2 статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Відповідно до пункту 17 Перехідних положень Земельного кодексу України, сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно. Згідно п. 3.5 Інформаційного листа Вищого ССУ з розгляду кримінальних та цивільних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» у разі втрати, пошкодження сертифіката про право на земельну частку (пай) аналогічного порядку видачі нового сертифікату на ім`я спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачено. Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування. ЦПК України встановлено, що: - відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. (статті 12 і 81); - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13); - обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82); - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76); - належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77); - згідно ст. 78 ЦПК України суд небере доуваги докази, що одержан із порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. - у відповідності до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. - статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які усвоїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. - відповідно до положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). - відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. VI. Висновок суду Таким чином судом встановлено, що позивач в установленому законом порядку прийняла спадщину. Однак не може отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на право на земельну частку (пай), оскільки нею не надано правовстановлюючі документи, про що нотаріусом винесена відповідна постанова. Сертифікат серії ВЛ № 0084890 виданий 03 січня 1997 року Іваничівською райдержадміністрацією на ім`я гр. [PERSON] та зареєстрований 04 березня 1997 року за № 5949 було втрачено. Доказами, долученими до справи, підтверджено той факт, що на ім`я [PERSON] дійсно було оформлено в установленому законом порядку сертифікат на право на земельну частку (пай), оригінал якого втрачено. Суд враховує, що позивачем втрачено оригінал правовстановлюючого документу - сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВЛ № 0084890. Її право на земельну частку (пай) підтверджується письмовими доказами у справі. Беручи до уваги положення частини 2 статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв), відповідно до яких рішення суду про визнання права на земельну частку (пай) є документом, що посвідчує право на земельну частку (пай). Зважаючи, що сертифікат, на підставі якого спадкодавцю належала спірна земельна частка (пай) втрачений останньою, в суді не встановлено обставин, які б вказували, що на спадкове майно, окрім позивача, в порядку спадкування чи з інших підстав претендують інші особи, нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, а також враховуючи, що визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб, та з огляду на те, що захистити свої права позивач може лише шляхом звернення до суду, позов слід задовольнити, визнавши за позивачем право на земельну частку (пай) в порядку спадкування. З огляду на наведені положення закону, виходячи із меж заявлених позовних вимог та зважаючи на встановлені судом обставини справи, суд приходить до висновку, що є правові підстави для задоволення позову в повному обсязі та визнання за позивачем [PERSON] права на земельну частку (пай) розміром 2,54 га в умовних кадастрових гектарах, згідно сертифіката серії ВЛ № 0084890, зареєстрованого в книзі реєстрації сертифікатів за № 5949 від 04.03.1997 року, що розташована в адміністративно-територіальних межах Литовезької сільської ради Іваничівського району Волинської області після смерті її баби - [PERSON] , яка померла [INFO] . VII. Судові витрати Виходячи з вимог ст. 141 ЦПК України, суд вважає, що понесені позивачкою [PERSON] судові витрати на оплату судового збору слід залишити за нею.

Outcome: approved