Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-15 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача. [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи вимоги тим, що 14.11.2019 між ним та [PERSON] укладено договір позики, згідно з яким він надав відповідачці грошові кошти в сумі 79200 грн, а вона зобов`язалася повернути йому 26400 грн із зазначеної суми до 31.12.2019, а решту - повернути до 31.01.2020, про що надала відповідну розписку. Зі слів відповідачки, ці гроші були необхідні їй для погашення кредиту, який вона брала для погашення раніше взятого в інтересах сім`ї кредиту. Грошові кошти отримані відповідачкою у присутності свідка [PERSON] , в його присутності нею була складена розписка. У визначений договором строк позичені гроші [PERSON] не повернула позивачеві і 11.02.2020 він направив їй письмову вимогу про повернення коштів, але цей лист повернувся йому без отримання адресатом. Зі слів знайомих відомо, [PERSON] виїхала з міста і теперішнє її місцезнаходження невідоме. Відповідач [PERSON] , який перебував у шлюбі з [PERSON] і мешкав з нею разом на день укладення договору позики, в телефонній розмові відмовляється повертати запозичені його дружиною кошти. Позивач просить суд стягнути з відповідачів солідарно на його користь суму боргу за договором позики в розмірі 79200 грн та судові витрати у справі покласти на відповідачів. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. До суду позивач не з`явився, ним надано заяву про розгляд справи без його участі, в якій він наполягав на задоволенні позову та висловив згоду на ухвалення у справі заочного рішення. Також позивачем подано судові заяву про долучення до матеріалів справи оригіналу розписки [PERSON] про отримання від нього грошових коштів. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] до судового засідання не з`явилися по невідомій суду причині, про час та місце розгляду справи повідомлялися судом неодноразово у порядку, передбаченому ЦПК України, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило. Відзиву на позовну заяву відповідачі до суду не надіслали, про свою позицію у справі не повідомили. Інших клопотань в порядку ст.222 ЦПК України учасниками справи суду не надано, підстави для вирішення справи шляхом укладення мирової угоди відсутні. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Позовна заява надійшла до суду 25.08.2020 і того ж дня до Відділу ведення реєстру Територіальної громади виконавчого комітету Мирноградської міської ради здійснено запити про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідачів. Витребувані відомості отримані судом 02.09.2020. 04.09.2020 ухвалою суду відкрите спрощене позовне провадження у справі, призначене судове засідання на 29.09.2020, відповідачам запропоновано подати суду відзив на позовну заяву. 29.09.2020 через неявку відповідачів, відсутність доказів їх належного повідомлення та неподання ними відзиву та/або будь-яких заяв судове засідання було відкладене на 15.10.2020. В судовому засіданні 15.10.2020 у зв`язку із повторною неявкою відповідачів, які повідомлялися належним чином про час та місце судового розгляду, врахувавши відсутність відомостей про їхню позицію у справі, неподання ними відзиву та згоду позивача на проведення заочного розгляду справи, судом постановлено розглядати дану справу з ухваленням заочного рішення в порядку статей 280-282 ЦПК України. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Позивач [PERSON] зареєстрований та мешкає за адресою: [ADDRESS] . Місце проживання відповідача [PERSON] до 23.12.2019 було зареєстроване за адресою: [ADDRESS] (а.с.10). За цією ж самою адресою станом на 28.08.2020 зареєстроване місце проживання відповідача [PERSON] (а.с.11). 14.11.2019 [PERSON] , [INFO] , складено розписку про те, що вона отримала у борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 79200 грн для погашення кредиту, які зобов`язалася повернути в повному обсязі до 31.01.2020 - 26400 грн до 31.12.2019 та 52800 грн - до 31.01.2020. У розписці зазначено, що гроші отримані нею у повному обсязі при складанні розписки, яка написана нею власноруч, при переданні коштів був присутній свідок [PERSON] (а.с.23 - оригінал розписки). 11.02.2020 [PERSON] на адресу проживання [PERSON] була спрямована вимога про повернення позики (а.с.5), яка повернена відділенням поштового зв`язку відправникові без вручення адресатові через закінчення строку зберігання (а.с.6). V. Оцінка суду. Правовідносини, виниклі у цій справі, регулюються Цивільним кодексом України. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальникові. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредиторові за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Такі висновки суду узгоджуються із правовою позицією, викладеною Верховним судом України в постанові від 24.02.2016 у справі №6-50цс16, її ж дотримується і Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, зокрема, у постанові від 12.09.2019 у справі №226/270/17. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суд має виявити їх справжню правову природу незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа і залежно від встановлених результатів робити відповідні правові висновки. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Вирішуючи справу, суд враховує, що позивач на підтвердження своїх вимог надав відповідний оригінал розписки, складений відповідачем [PERSON] про те, що вона отримала в борг грошові кошти в сумі 79200 грн та зобов`язалася їх повернути у визначений строк - 26400 грн - до 31.12.2019, а 52800 - до 31.01.2020. Оскільки сторони дійшли обопільної згоди про те, що ці кошти будуть перебувати в користуванні відповідача певний час і визначили строк повернення грошей, про що склали відповідну розписку, зазначене підтверджує факт укладення договору позики між ними та його умови. Таким чином, відповідач [PERSON] взяла на себе зобов`язання повернути кошти, яке має виконуватись належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог ЦК України. На час пред`явлення позову борговий документ - розписка знаходилася у позивача. Оригінал цієї розписки приєднаний судом до матеріалів справи. Знаходження розписки у позивача свідчить про невиконання відповідачем свого обов`язку про повернення боргу, а тому наявні підстави для стягнення боргу в повному обсязі в сумі 79200 гривень. Що стосується вимоги до відповідача [PERSON] та солідарного стягнення заборгованості з обох відповідачів, то суд зазначає таке. Відповідно до ч.3 ст.61 Сімейного кодексу України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частинами 1,2 та 4 статі 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Системний аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником) за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї; лише поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника); тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача. Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 11.11.2019 у справі №454/3381/14-ц. Як вбачається зі змісту розписки [PERSON] від 14.11.2019, в ній метою отримання позики зазначено повернення кредиту, однак не вказане його цільове призначення. Отже, посилання позивача у позовній заяві на отримання позики відповідачем в інтересах сім`ї та на її потреби не підтверджене змістом дослідженої наявної розписки. Не надано суду належних і допустимих доказів того, що відповідачі дійсно на момент укладення між [PERSON] та [PERSON] договору позики перебували у зареєстрованому шлюбі, не заявлене клопотань про витребування судом цієї інформації з органів РАЦС. Крім того, у розписці не зазначено, що [PERSON] надавав [PERSON] згоду на отримання позики, або, принаймні, про те, що він був обізнаний про отримання нею позики у [PERSON] та про існування відповідної розписки, а тому солідарна відповідальність відповідачів за вказаним боргом неможлива. Таким чином, суд дійшов висновку, що суму боргу в розмірі 79200 грн слід стягнути виключно з [PERSON] на користь [PERSON] . VІ. Розподіл судових витрат. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України, суд враховує, що понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією №127 від 25.08.2020 про сплату ним судового збору в сумі 840,80 грн. З огляду на задоволення позовних вимог і прохання позивача судові витрати у справі покласти на відповідачів, з урахуванням висновків суду про відсутність підстав для солідарного стягнення боргу, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] суму сплаченого судового збору в розмірі 840,80 грн.

Outcome: partial