Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-07 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідачів. [PERSON] (далі позивач) звернулася до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Корвет» (далі Товариство, відповідач) із вказаним позовом. Позивач зазначив, що є власником земельної ділянки, що підтверджується державним актом на право власності. 10.04.2010 року між нею та ФГ «Клевань» укладено договір оренди земельної ділянки терміном на 10 років. Проте, як стало відомо позивачу, 03.10.2018 року між нею та Товариством укладено договір на оренду земельної ділянки терміном на 10 років. Позивач стверджує, що такого договору не укладала, тому 25.03.2020 року відправила на адресу відповідача лист з вимогою повернути земельну ділянку та припинити дію договору оренди, який нею не підписаний. Проте жодних дій відповідач не вчинив, тому позивач звернулась до суду із зазначеним позовом. Відповідач надіслав до суду заперечення, в якому вказав, що користується земельною ділянкою на підставі договору оренди землі, укладеного 03.10.2018 року безпосередньо з позивачем строком на 10 років. На сьогодні чинність договору ніким не оспорювана. Заперечення позивача щодо участі в укладанні договору спростовує отримання позивачем орендної плати за договором. Тому, на думку відповідача, оскільки позивач був обізнаний щодо правомірного користування відповідачем земельною ділянкою, відсутні підстави для задоволення позовних вимог. У свою чергу, представник позивача надіслав відповідь на відзив, в якому вказав, що кошти позивач отримував в якості орендної плати від ФГ «Клевань» згідно укладеного договору оренди терміном дії до 24.11.2020 року, який сторонами не розірвано. В судовому засіданні представники позивача та відповідача підтримали вказані доводи. ІІ. Заяви, клопотання та процесуальні дії у справі. 04.01.2021 року Жашківський районний суд Черкаської області ухвалив прийняти позовну заяву до розгляду. Розгляд справи провести у порядку загального позовного провадження. 29.01.2021 року на адресу суду надійшов відзив від Товариства. 12.02.2021 року через канцелярію суду представником позивача надана відповідь на відзив. 03.03.2021 року Жашківський районний суд Черкаської області продовжив строк проведення підготовчого засідання та за клопотанням позивача витребував у Товариства оригінали договору оренди та первинних документів, що підтверджують сплату орендної плати. 13.04.2021 року від позивача надійшла заява про забезпечення позову шляхом заборони Товариству проводити посів сільськогосподарських культур. 13.04.2021 року Жашківський районний суд Черкаської області відмовив у задоволенні заяви про забезпечення позову. 13.04.2021 року Жашківський районний суд Черкаської області ухвалив закрити підготовче провадження у справі, та призначити судовий розгляд у справі. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом. Земельна ділянка площею 6.3554 га, яка розташована на території Кривчунської сільської ради Жашківського району Черкаської області, належить на праві власності [PERSON] , про що свідчить Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЧР № 144014 (арк. с. 5). 10.04.2010 року між позивачем та ФГ «Клевань» укладено договір оренди землі, відповідно до якого зазначена земельна ділянка передається в оренду. Договір укладено строком на 10 років з моменту його державної реєстрації. Вказаний договір зареєстрований Жашківському районному відділі ЧРФ ДЗК 24.11.2010 року (арк. с. 6-9). Тобто, вказаний договір діяв до 24.11.2020 року, що також підтверджено представником позивача у відповіді на відзив (арк. с. 43). Проте, у березні 2020 року позивач звертається до відповідача з листом, в якому зазначає, що термін дії договору з ФГ «Клевань» закінчився, доводить до відома, що не укладала договір із відповідачем та вимагає повернути належну їй земельну ділянку до 15.03.2020 року (арк. с. 11). На вимогу суду відповідач надав нотаріально посвідчену копію договору оренди землі від 03.10.2018 року, відповідно до якого позивач надала в строкове платне користування земельну ділянку площею 6.3554 га строком на 10 року. Відповідно договору орендна плата сплачується орендарем один раз на рік у грошовій формі в розмірі не менше 8 % від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки, яка становить 270 218,48 грн (арк. с. 102-105). Відповідач пояснив, що за правилами, встановленими на підприємстві, перед наданням оригіналів правочинів третім особам, зокрема на вимогу суду, з договорів робиться копія, яка посвідчується нотаріусом та залишається на підприємстві. Проте, зі слів відповідача, після цього оригінали договорів зникли за невстановленими обставинами, про що було повідомлено органи поліції (арк. с. 101). Також відповідач повідомив, що третій екземпляр оригіналу договору знаходиться у державного реєстратора. Крім того, відповідач надав оригінали накладної від 10.09.2019 року та видаткових касових ордерів від 22.10.2020 року та від 11.02.2020 року, які підтверджують одержання позивачем від відповідача орендної плати у 2019-2020 роках (арк. с. 96-98). Клопотань про витребування доказів, призначення експертиз тощо від позивача не надходило. ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. ЦК України передбачено як один із способів захисту порушених прав віндикація або реституція. Віндикація це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконної володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19) відповідно до статті 387 ЦК України та частини третьої статті 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача, при цьому власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Відповідно до статей 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно зі статтею 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що для цілей визначення наявності в особи права володіння нерухомим майном застосовується принцип реєстраційного підтвердження володіння, який полягає в тому, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі повноваження власника, визначені в частині першій статті 317 ЦК України, у тому числі й право володіння. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Стаття 3 Закону визначала принципи державної реєстрації, відповідно до яких, зокрема речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом; правочини щодо нерухомого майна вчиняються, якщо право власності на це майно зареєстровано відповідно до цього Закону. Враховуючи вищевикладене, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є юридичним фактом, який полягає в офіційному визнанні та підтвердженні державою набутого особою речового права на нерухомість та є елементом в юридичному складі (сукупності юридичних фактів), який призводить до виникнення речових прав. При цьому реєстрація права власності хоча і є необхідною умовою, з якою закон пов`язує виникнення речових прав на нерухоме майно, однак реєстраційні дії є похідними від юридичних фактів, на підставі яких виникають, припиняються чи переходять речові права, тобто державна реєстрація сама по собі не є способом набуття права власності. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд, про що зазначив, зокрема, у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 911/1455/19. Наведене є втіленням запровадженого в Україні у сфері обігу нерухомості «принципу внесення», в силу якого право, яке підлягає реєстрації, виникає в момент такої реєстрації. Відповідний правовстановлюючий документ (правочин (договір), акт тощо) є підставою для переходу до особи прав на нерухомість, тобто породжує відповідні зобов`язання з передачі майна, а безпосередньо набуття особою усіх повноважень власника (володіння, користування, розпорядження) відбувається в момент внесення до реєстру відповідного запису про державну реєстрацію отриманого речового права. Отже, відповідачем наданий договір оренди землі від 03.10.2018 року, укладений із [PERSON] , який зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 26.11.2018 року. Відповідач надав нотаріально засвідчену копію вказаного договору та повідомив, що у державного реєстратора зберігається оригінал договору, виготовлений у відповідності п. 16.3 договору. Також відповідач надав оригінали первинних документів, які підтверджують сплату орендних платежів за вищевказаним договором. В підготовчому судовому засіданні позивач підтвердив отримання коштів від відповідача в рахунок орендної плати за землю протягом щонайменше двох років. Позивач не звернувся до суду із клопотанням про витребування оригіналу договору, не поставив під сумнів підписи на договорі та первинних документах. За приписами ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами 3, 4 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не спростовано законність використання відповідачем земельної ділянки на підставі договору оренди, який укладено та зареєстровано у встановленому законом порядку, отже, відсутні підстави для витребування земельної ділянки у відповідача. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до частин 1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, враховуючи відмову у задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed