Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-27 00:00:00

І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ. ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення індексу інфляції та процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання. В позові зазначено, що рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25 березня 2014 року позов ПАТ «БАНК КІПРУ», правонаступником якого є позивач, до відповідачів про звернення стягнення на предмет іпотеки було задоволено, звернуто стягнення на користь ПАТ «БАНК КІПРУ» на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в загальній сумі в розмірі 402470 гривень 19 копійок, стягнуто на користь ПАТ «БАНК КІПРУ» заборгованість за кредитним договором в загальній сумі в розмірі 402470 гривень 19 копійок. Однак, до теперішнього часу рішення суду не виконано, заборгованість за кредитним договором позивачу не сплачена. Позивач зазначає, що, в зв`язку з тривалим простроченням повернення заборгованості за кредитним договором та невиконанням рішення суду, відповідачі повинні сплатити йому інфляційні втрати і три проценти річних від простроченої суми. Позивач просить суд стягнути з відповідачів на свою користь суму інфляційних втрат в розмірі 61350 гривень 94 копійок та суму процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 26289 гривень 59 копійок, а також понесені витрати по оплаті судового збору в розмірі 2102 гривні 00 копійок. ІІ. ЗАЯВИ (КЛОПОТАННЯ) УЧАСНИКІВ СПРАВИ. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити в повному обсязі. Також представником позивача подані письмові пояснення, в яких зазначено, що рішення суду від 25 березня 2014 року не виконано ані в примусовому, ані в добровільному порядку, будь-які грошові кошти на його виконання на користь позивача не надходили. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Крім того, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Тобто, строк позовної давності позивачем не пропущений, оскільки прострочення щодо виконання судового рішення відповідачами не усунуто, це є триваючим правопорушенням, а позивач звернувся до суду із позовом за період останніх трьох років (з 26 лютого 2017 року по 25 лютого 2020 року), тобто до спливу строку позовної давності. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] [PERSON] позов не визнав, посилаючись на те, що вимоги позивача безпідставні, не обґрунтовані та не підтверджені жодними доказами. Так, за договором факторингу позивач набув право вимоги лише за кредитним договором, але не за рішенням суду. Крім того, рішенням суду з відповідача [PERSON] нічого не стягувалось. Також позивачем порушено строки звернення до суду з позовом, оскільки заборгованість за кредитним договором була стягнута у 2014 році, щодо примусового виконання цього рішення суду позивач не звертався, строк пред`явлення цього рішення до виконання вже сплинув, а зі спливом строку за основним зобов`язанням позивач втратив можливість заявляти і похідні вимоги, тому вважає за необхідне застосувати строки позовної давності. Тому просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Також представником відповідача [PERSON] подані письмові пояснення, в яких зазначено, що позивачем порушено строки звернення до суду з позовом, оскільки рішенням суду від 25 березня 2014 року була стягнута заборгованість за кредитним договором станом на 25 березня 2014 року, тобто про неналежне виконання умов кредитного договору банку було відомо ще у 2014 року, а позивач звернувся до суду із цим позовом лише у 2020 році, тобто із пропуском строку позовної давності. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, від нього надійшли письмові пояснення із заявою про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги не визнає в повному обсязі та просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Також відповідачем [PERSON] подані письмові пояснення, в яких зазначено, що позивачем порушено строки звернення до суду з позовом, оскільки рішенням суду від 25 березня 2014 року була стягнута заборгованість за кредитним договором станом на 25 березня 2014 року, тобто про неналежне виконання умов кредитного договору банку було відомо ще у 2014 року, а позивач звернувся до суду із цим позовом лише у 2020 році, тобто із пропуском строку позовної давності. Крім того, оскільки за примусовим виконанням рішення суду від 25 березня 2014 року позивач не звертався, тому відповідач вважає, що позивач втратив право вимоги за основним зобов`язанням у зв`язку зі спливом строку, що унеможливлює стягнення індексу інфляції і трьох процентів річних, які за своєю правовою природою є похідними від основного зобов`язання. В судове засідання відповідачка [PERSON] не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася шляхом направлення судової повістки про виклик за адресою її місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомила, відзив на позовну заяву не подала, заяв про відкладення розгляду справи та про розгляд справи за її відсутності від неї не надходило, тому суд вважає, що відповідачка була повідомлена належним чином про дату, час і місце судового засідання, визнає її неявку неповажною та вважає можливим ухвалити рішення за відсутності відповідачки на підставі наявних у справі доказів. ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН. Згідно заочного рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25 березня 2014 року, позов ПАТ «БАНК КІПРУ» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення заборгованості за кредитом, звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено. Звернуто стягнення на користь ПАТ «БАНК КІПРУ» на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та земельну ділянку, площею 0,0628 га, кадастровий номер 2310700000: 02: 037: 0132, за адресою: [ADDRESS] , який належить [PERSON] , в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 44/50-57/2012 від 03 лютого 2012 року в загальній сумі 402470 гривень 19 копійок. Встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «БАНК КІПРУ» заборгованість за кредитним договором № 44/50-57/2012 від 03 лютого 2012 року в загальній сумі 402470 гривень 19 копійок. Стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «БАНК КІПРУ» судовий збір у розмірі 3441 гривня 00 копійок. Зазначене судове рішення набрало законної сили 14 травня 2014 року. На виконання заочного рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25 березня 2014 року позивачем виконавчий лист не отримувався та до виконання в порядку, визначеному для виконання судових рішень, не пред`являвся. Згідно договору факторингу від 21 липня 2014 року, між ПАТ «НЕОС БАНК», який є правонаступником усіх прав та обов`язків ПАТ «БАНК КІПРУ» і ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір, за яким клієнт ПАТ «НЕОС БАНК» відступило фактору ТОВ «Кредитні ініціативи» свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, зазначених у реєстрі заборгованості боржників та у переліку кредитних договорів та договорів забезпечення. Разом з правами вимоги до фактора переходять всі пов`язані з ними права, зокрема права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов`язкових платежів, в тому числі тих, що можуть виникнути в майбутньому, у зв`язку з нарахуванням фактором в якості нового кредитора процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов`язкових платежів по відношенню до боржників, у разі невиконання ними вимог кредитних договорів по сплаті обов`язкових платежів, строк сплати яких не настав на дату підписання договору, але настане у майбутньому. До вказаного вище договору додано реєстр заборгованості боржників, в якому містяться відомості щодо кредитного договору № 44/50-57/2012 від 03 лютого 2012 року, укладеного із відповідачем [PERSON] .. Також до вказаного вище договору додано перелік кредитних договорів та договорів забезпечення, в якому містяться відомості щодо договорів поруки та іпотеки, укладених із відповідачами [PERSON] та [PERSON] в забезпечення виконання кредитного договору № 44/50-57/2012 від 03 лютого 2012 року. Згідно договору про передачу прав за іпотечними договорами від 21 липня 2014 року, між ПАТ «НЕОС БАНК», який є правонаступником усіх прав та обов`язків ПАТ «БАНК КІПРУ» і ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір, за яким іпотекодержатель ПАТ «НЕОС БАНК» передав новому іпотекодержателю ТОВ «Кредитні ініціативи» права вимоги за іпотечними договорами, перелік яких наведено у додатку № 1 до цього договору. До вказаного вище договору додано додаток № 1, в якому містяться відомості щодо договорів іпотеки, укладених із відповідачем [PERSON] в забезпечення виконання кредитного договору № 44/50-57/2012 від 03 лютого 2012 року. Судом встановлено, що позивач ТОВ «Кредитні ініціативи» дійсно є правонаступником ПАТ «БАНК КІПРУ» за правом грошової вимоги до боржника [PERSON] , поручителів [PERSON] та [PERSON] , а також до іпотекодавця [PERSON] .. ІV. МОТИВИ СУДУ ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичайного ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як було встановлено судом, на підставі рішення суду у відповідачів [PERSON] та [PERSON] виникло зобов`язання щодо сплати на користь позивача заборгованості за кредитним договором в розмірі 402470 гривень 19 копійок. При цьому, у відповідача [PERSON] жодного зобов`язання щодо сплати на користь позивача заборгованості за кредитним договором в розмірі 402470 гривень 19 копійок на підставі вказаного вище судового рішення не виникло, з нього вказана сума заборгованості судовим рішенням не стягувалась. Отже, належним виконанням зобов`язання з боку відповідачів [PERSON] та [PERSON] є повернення грошової суми в розмірі та у валюті, які визначені в судовому рішенні. В подальшому в рахунок погашення заборгованості за судовим рішенням будь-яких платежів позивач від відповідачів [PERSON] та [PERSON] не отримував. Тобто, в порушення зобов`язання, покладеного судовим рішенням, відповідачі [PERSON] та [PERSON] не виконали належним чином зобов`язання з погашення суми заборгованості за кредитним договором, грошові кошти в розмірі 402470 гривень 19 копійок позивачу не сплатили, що згідно вимог ст. 610 ЦК України є порушенням зобов`язань. Таким чином, вбачається, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] в односторонньому порядку відмовилися від виконання зобов`язання. До теперішнього часу відповідачі [PERSON] та [PERSON] суму заборгованості за кредитним договором позивачу не сплатили, в примусовому порядку визначена судовим рішенням грошова сума з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача не стягнута. Таким чином, в зв`язку з тим, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] покладені на них судовим рішенням зобов`язання виконують неналежним чином, а також враховуючи, що не виконання в примусовому порядку рішення суду, яким була стягнута грошова сума, не припиняє правовідносин сторін щодо повернення грошових коштів, що за своєю правовою природою є грошовим зобов`язанням, і не звільняє відповідачів [PERSON] та [PERSON] від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, тому, відповідно до вимог чинного цивільного законодавства, суд вважає, що з відповідачів [PERSON] та [PERSON] слід стягнути на користь позивача суму інфляційних втрат та 3 % річних від простроченої суми, оскільки відповідачами [PERSON] та [PERSON] було прострочено виконання грошового зобов`язання перед позивачем. З приводу тієї обставини, що стягнення грошових коштів за судовим рішенням є грошовим зобов`язанням, за прострочення виконання якого ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачена цивільно-правова відповідальність, то суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне. Так, за змістом ст.ст. 524, 533535, 625 ЦК України вбачається, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов`язання зі сплати коштів. Положення ч. 3 ст. 510 ЦК України визначають, що якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Таким чином, правовідношення, в якому з однієї сторони судовим рішенням стягнуті на користь іншої сторони грошові кошти, а інша сторона має право вимагати відповідної сплати цієї суми грошових коштів, тобто, в якому передбачено сплату грошей, є грошовим зобов`язанням. Саме до останнього виду грошових зобов`язань належить і стягнення грошових коштів на підставі судового рішення, що являє собою цивільно-правове зобов`язання, а також має ще й грошовий характер, оскільки рішенням суду визначена грошова сума належні до стягнення грошові кошти в розмірі 402470 гривень 19 копійок. Крім того, ст. 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, а тому поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Тому суд приходить до висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі судового рішення є грошовим зобов`язанням і на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. При цьому, як було встановлено в судовому засіданні, позивач протягом всього часу після ухвалення судом рішення був обізнаний про порушення своїх прав та інтересів внаслідок несплати відповідачами [PERSON] та [PERSON] стягнутих судовим рішенням коштів, проте відповідні виконавчі листи до примусового виконання ним не пред`являлись, жодних грошових коштів на користь позивача не надходило, однак позивач не звернувся до суду з вимогою про захист своїх порушених прав у встановлений законом строк. Зазначені обставини не заперечувались й самою представником позивача в судовому засіданні. Тому, з урахуванням того, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася про порушення свого права, суд вважає, що саме з такої дати повинен починати спливати строк звернення до суду з відповідним позовом про стягнення індексу інфляції та процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином, враховуючи, що про застосування строку позовної давності заявлено стороною у спорі відповідачами [PERSON] і [PERSON] , а позовну заяву було подано до суду (здано на пошту) 10 березня 2020 року, тому вбачається, що строк позовної давності щодо стягнення індексу інфляції та процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 26 лютого 2017 року по 09 березня 2017 року включно сплинув, а позивачем був пропущений строк звернення до суду за захистом порушених прав щодо стягнення індексу інфляції та процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання за цей період. З урахування наведеного суд приходить до висновку про неможливість задоволення позову в цій частині щодо стягнення з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача індексу інфляції та процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 26 лютого 2017 року по 09 березня 2017 року, в зв`язку із пропуском строку позовної давності. Отже, сума індексу інфляції за час прострочення виконання грошового зобов`язання без урахування періоду, строк позовної давності щодо стягнення за який сплинув, тобто за період з 10 березня 2017 року по 25 лютого 2020 року, складає: 101,8 % х 100,9 % х 101,3 % х 101,6 % х 100,2 % х 99,9 % х 102 % х 101,2 % х 100,9 % х 101 % х 101,5 % х 100,9 % х 101,1 % х 100,8 % х 100 % х 100 % х 99,3 % х 100 % х 101,9 % х 101,7 % х 101,4 % х 100,8 % х 101 % х 100,5 % х 100,9 % х 101 % х 100,7 % х 99,5 % х 99,4 % х 99,7 % х 100,7 % х 100,7 % х 100,1 % х 99,8 % х 100,2 % х 99,7 % = 127,02839 % х 292147 гривень 35 копійок = 371110 гривень 09 копійок 292147 гривень 35 копійок = 78962 гривні 74 копійок. Крім того, 3 % річних від простроченої суми за час прострочення виконання грошового зобов`язання без урахування періоду, строк позовної давності щодо стягнення за який сплинув, тобто за період з 10 березня 2017 року по 25 лютого 2020 року, складає: 292147 гривень 35 копійок х 3,00 % / 100 % / 365 днів х 1083 дні прострочення = 26001 гривня 74 копійок. При цьому, враховуючи положення ч. 1 ст. 13 ЦПК України, згідно якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог, оскільки позивач в поданій ним позовній заяві обмежує період нарахування індексу інфляції та процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання 25 лютого 2020 року та зазначає належну до стягнення з відповідачів суму індексу інфляції за час прострочення\~виконання грошового\~зобов`язання в розмірі 61350 гривень 94 копійок, суд приходить до висновку про необхідність обрахування зазначених вище сум в межах заявлених позивачем позовних вимог, тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання по 25 лютого 2020 року включно, а також про стягнення з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача суми індексу інфляції за час прострочення\~виконання грошового\~зобов`язання в межах заявлених позивачем позовних вимог, тобто в розмірі 61350 гривень 94 копійок. Крім того, оскільки судом було встановлено, що на підставі судового рішення у відповідача [PERSON] не виникло жодного зобов`язання щодо сплати на користь позивача заборгованості за кредитним договором в розмірі 402470 гривень 19 копійок, з нього вказана сума заборгованості судовим рішенням не стягувалась, тому відсутні передбачені законом підстави для покладення на відповідача [PERSON] відповідальності за прострочення виконання цього грошового зобов`язання, а заявлені позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми з відповідача [PERSON] не підлягають задоволенню. При цьому суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на те, що на підставі договору факторингу позивач набув право вимоги лише за кредитним договором, але не за рішенням суду, оскільки такі посилання є безпідставними та необґрунтованими. Так, положеннями чинного цивільного законодавства, зокрема нормами ч. 1 ст. 1084 ЦК України передбачено, що фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання придбаної ним грошової вимоги, аналогічні умови зазначені і в укладених договорі факторингу і договорі про передачу прав за іпотечними договорами. До того ж, правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України. Така ж правова позиція висловлена й у висновках Великої Палати Верховного суду, викладених у постановах від 04 липня 2018 року (справа № 310/11534/13-ц), від 04 червня 2019 року (справа № 916/190/18). Тобто, позивач, уклавши 21 липня 2014 року договір факторингу і договір про передачу прав за іпотечними договорами, набув всі права кредитора за правом грошової вимоги до боржника [PERSON] , поручителів [PERSON] та [PERSON] , а також до іпотекодавця [PERSON] , в тому числі й ті права вимоги, які можуть виникнути в майбутньому, зокрема права кредитора на отримання від боржника індексу інфляції і трьох процентів річних від простроченої суми, яка була стягнута з боржника на користь кредитора відповідним судовим рішенням. Так само судом не можуть бути прийняті до уваги посилання відповідача [PERSON] і представника відповідача [PERSON] на пропуск позивачем строку звернення до суду із позовом, оскільки вбачається, що відсутні підстави для застосування строку позовної давності за трирічний період, який передував подачі позову до суду, виходячи із викладеного далі. Так, положеннями ст. 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому, формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК України. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму заборгованості інфляційні втрати та 3 % річних вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Крім того, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Така ж правова позиція висловлена й у висновках Великої Палати Верховного суду, викладених у постанові від 08 листопада 2019 року (справа № 127/15672/16-ц). Щодо посилань на сплив строку за основним зобов`язанням, у зв`язку із чим позивач втратив можливість заявляти і похідні вимоги, то суд зазначає, що вимоги кредитора щодо основного зобов`язання за договором були задоволені відповідним судовим рішенням, на підставі якого у відповідачів [PERSON] і [PERSON] виникло грошове зобов`язання щодо сплати на користь позивача заборгованості за кредитним договором. А тому перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення коштів, передбачених ст. 625 ЦК України, у разі не виконання боржниками судового рішення про задоволення вимог кредитора не може сплинути через три роки після набрання законної сили судовим рішенням про стягнення кредитної заборгованості. Отже, оскільки позивач звернувся до суду із позовом 10 березня 2020 року, тому суд вважає, що ним не пропущено трирічний строк позовної давності. Таким чином, суд приходить до висновку, що стягненню з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача підлягають вказані вище суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми, оскільки відповідачами [PERSON] та [PERSON] було прострочено виконання грошового зобов`язання перед позивачем. На підставі вищевикладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позову, в частині солідарного стягнення з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача суми інфляційних втрат в розмірі 61350 гривень 94 копійок та суми трьох процентів річних від простроченої суми за час прострочення в розмірі 26001 гривня 74 копійок, а в іншій частині позову необхідно відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача в рівних частинах понесені останнім судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 2095 гривень 06 копійок.

Outcome: partial