Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-30 00:00:00

Кіровоградський обласний центр зайнятості звернувся із позовом до [PERSON] та просить стягнути з неї вихідну допомогу виплачену їй при звільненні. Свій позов обґрунтовує тим, що [PERSON], була звільнена за ч. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку із скороченням штатів. У звязку із цим їй була виплачена вихідна допомога у сумі 3980 грн. 73 коп. Рішенням Світловодського міськрайонного суду від 15.04.2016 року наказ про звільнення [PERSON] визнано незаконним та скасовано. На виконання рішення суду [PERSON] було поновлено на попередній роботі та виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу. Разом з тим позивач вважає, що оскільки [PERSON], яка отримала вихідну допомогу, а згодом оскаржила наказ, на підставі якого вона була виплачена і який скасований у судовому порядку, повинна повернути отриману нею за цим наказом суму вихідної допомоги. Як на правову підставу стягнення суми виплаченої вихідної допомоги позивач посилається на статтю 1212 ЦК України та правову позицію ВСУ, яка висловлена у постанові від 1 лютого 2017 року у справі № 6-2711 цс16. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити, посилаючись на обставини та докази, що їх стверджують. Представник відповідача не визнав позов у повному та у своїх запереченнях, зокрема, зазначив, що позивач вибірково аналізує постанову ВСУ від 01.02.2017 року у справі № 6-2711 цс 16, а також норми матеріального права. Вказує на те, що відповідно до ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, тощо, що надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена добровільно, але за відсутності рахункової помилки зі сторони платника, недобросовісності з боку набувача. Окрім цього зазначає, що для звернення власника або уповноваженого органу до суду з питань стягнення матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, встановлюється строк в один рік, який позивачем пропущений. Заслухавши доводи сторін, зясувавши обставини справи, перевіривши докази, суд дійшов такого висновку. Судом встановлено, що згідно наказу № 358-К/О від 24 грудня 2015 року [PERSON] була звільнена з роботи у звязку із скороченням штатів згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати. Відповідно до рішення Світловодського міськрайонного суду від 15 квітня 2016 року наказ про звільнення [PERSON] визнано незаконним та скасовано, а [PERSON] поновлено на роботі. На її користь стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. Рішення суду набрало законної сили. На виконання рішення суду [PERSON] поновлено на роботі, та вона з моменту поновлення до теперішнього часу працює у Світловодському міськрайонному центрі зайнятості. Частиною 3 ст.61 ЦПК України визначено, що обставини, які встановлені судовим рішенням у цивільній господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Листом-вимогою Кіровоградського обласного центру зайнятості від 21.02.2017 року підтверджується, що [PERSON] пропонувалось у добровільному порядку повернути кошти, які вона отримала як вихідну допомогу при звільненні (а.с.11) Відповідно до ч. 1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно) зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала. Зі змісту цієї норми матеріального права вбачається, що зобовязання у звязку з безпідставним набуттям майна виникають лише за наявності трьох умов: набуття або зберігання майна; набуття або зберігання майна за рахунок іншої особи; відсутність правових підстав для такого набуття чи зберігання або припинення таких підстав згодом. Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1,2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 ст. 36) у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. За наявності певних обставин законодавець вважає недоцільним повертати майно одній особі, навіть якщо інша особа набула таке майно за відсутності правових підстав. Так відповідно до статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. Беручи до уваги зазначені обставини, суд приходить до такого висновку. Зважаючи на те, що наказ про звільнення [PERSON] був скасований, [PERSON] поновлена на роботі та трудові відносини з нею продовжені, отже відпали підстави для виплати їй вихідної допомоги, оскільки виплата вказаних коштів передбачена лише у разі звільнення працівника у звязку із скороченням штату, а тому відповідно до статті 1212 ЦК України отримані нею суми підлягають поверненню позивачу. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 1 лютого 2017 року у справі № 6-2711 цс 16. Відповідно до вимог ч.1, 2 статті 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. З огляду на викладене суд не бере до уваги доводи представника відповідача, вважає їх такими, що не відповідають вимогам закону та спростовуються доказами наданими позивачем. Помилковими суд вважає також доводи відповідача, щодо пропущення позивачем річного строку звернення до суду з позовом про стягнення матеріальної шкоди заподіяної підприємству, оскільки правовідносини, які склалися між сторонами не регулюються нормами Глави 9 КЗпП України, якою визначені гарантії при покладенні на працівників матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації. Таким чином, суд вважає позовні вимоги Кіровоградського обласного центру зайнятості про стягнення з [PERSON] вихідної допомоги у звязку з поновленням її на роботі законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Судові витрати суд розподіляє між сторонами відповідно до вимог ст.88 ЦПК України. Відповідно до Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, а тому сума судового збору у звязку із задоволенням позову підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного та ст.1212 ЦК України,

Outcome: approved