Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-05 00:00:00

Керівник Берегівської місцевої прокуратури звернувся до суду в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області з позовом до Берегівської районної державної адміністрації, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . [PERSON], [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним та скасування розпорядження голови Берегівської РДА, витребування земельних ділянкок із чужого незаконного володіння. Свій позов позивач мотивує тим, що розпорядженням голови Берегівської районної державної адміністрації №90 від 14.03.2014 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] , площею 0,0764 га, яка розташована на території Берегівської міської ради за межами населеного пункту, урочище [ADDRESS] та передано її у приватну власність [PERSON] для індивідуального дачного будівництва. Також, розпорядженням голови Берегівської районної державної адміністрації №79 від 14.03.2014 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] , площею 0,0715 га, яка розташована на території Берегівської міської ради за межами населеного пункту, урочище [ADDRESS] та передано її у приватну власність [PERSON] для індивідуального дачного будівництва. Крім цього, розпорядженням голови Берегівської районної державної адміністрації №84 від 14.03.2014 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] , площею 0,0715 га, яка розташована на території Берегівської міської ради за межами населеного пункту, урочище [ADDRESS] та передано її у приватну власність [PERSON] для індивідуального дачного будівництва. Також, розпорядженням голови Берегівської районної державної адміністрації №89 від 14.03.2014 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] , площею 0,0765 га, яка розташована на території Берегівської міської ради за межами населеного пункту, урочище «Чопівська гора» в районі [ADDRESS] та передано її у приватну власність [PERSON] для індивідуального дачного будівництва. Водночас,на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу №5393 укладеного 16.09.2014. між [PERSON] та [PERSON] , останній набув право власності на оскаржувану земельну ділянку, площею 0,0715 га за кадастровим номером [NUMBER] , про що свідчить інформаційна довідка з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.12.2017. Також, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу №9607, укладеного 01.07.2017 між [PERSON] та [PERSON] , який в подальшому відчужив її згідно договору купівлі-продажу від 04.04.2017 за 954 [PERSON] і останній набув право власності на оскаржувану земельну ділянку [NUMBER] , площею 0,0715 га, про що свідчить інформаційна довідка з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.12.2017. Крім того, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу №5742, укладеного 25.11.2015 між [PERSON] та [PERSON] , останній набув право власності на оскаржувану земельну ділянку [NUMBER] , площею 0,0761 га, про що свідчить інформаційна довідка з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.12.2017. На підставі нотаріально посвідченого договору дарування №6074, укладеного 21.12.2015 [PERSON] подарувала [PERSON] . земельну ділянку, а остання набула право власності на оскаржувану земельну ділянку [NUMBER] , площею 0,0765 га, про що свідчить інформаційна довідка з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.12.2017 за №106358111. Берегівська місцева прокуратура Закарпатської області вважає, що оспорювані розпорядження видані всупереч вимогам статей 116, 149 Земельного кодексу України. У зв`язку з наведених вище підстав Берегівська місцева прокуратура Закарпатської області просить визнати недійсними та скасувати оспорювані розпорядження та витребувати спірні земельні ділянки на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області. Прокурор в судовому засіданні позов підтримав з мотивів наведених в позовній заяві та відповіді на відзив, заперечив проти застосування строків позовної давності, мотивуючи тим, що на час прийняття вказаних спірних розпоряджень вони не могли знати про дані порушення вимог законодавства. Позивач ГУ Держгеокадастру Закарпатскій області просив позовні вимоги прокурора не підтримав та просив залишити позовну заяву без розгляду. Представник відповідача адвокат Пуканич Е.В. в судовому засіданні позов не визнав з підстав наведених у відзиві. Також просив суд застосувати строк позовної давності. Представник відповідача [PERSON] у судове засідання не з`явився, згідно поданої заяви, просив суд провести судовий розгляд за відсутності представника відповідача. Заслухавши пояснення прокурора, представника відповідача, перевіривши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, враховуючи всі обставини, що мають істотне значення по справі, суд вважає, що позов слід задовольнити, виходячи із наступного. Судом встановлено, що розпорядженнями голови Берегівської районної державної адміністрації №90 від 14.03.2014 року, №79 від 14.03.2014 року, №84 від 14.03.2014 року, №89 від 14.03.2014 року, передано громадянам у власність земельні ділянки. Після чого на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу №5393, №9607, №5742, №6074 дані земельні ділянки були відчужені на користь третіх осіб. Прокурор в судовому засіданні ствердив, що спірні земельні ділянки на момент передачі їх у власність відповідачам перебували в постійному користуванні ПАТ «Берегово-Тиса» (на підставі державного акту на право постійного користування землею серії [NUMBER] від 06 липня 1995 року), який є правонаступником СТОВ «Берегівське» та ДП «Радгосп-завод «Берегівський». Разом з тим, суд не погоджується з такими твердженнями, оскільки ПАТ «Берегово-Тиса» є правонаступником вищевказаних підприємств, право постійного користування спірними землями до нього не могло перейти внаслідок приватизації ДП «Радгосп-завод «Берегівський» з огляду на наступне. Відповідно до частини першої статті 28 Закону України «Про приватизацію державного майна» (в редакції, яка діяла на момент видачі розпорядження Кабінету Міністрів України від 04 грудня 2013 року № 952-р «Про приватизацію цілісного майнового комплексу Державного підприємства «Радгосп-завод «Берегівський»)особи, які придбали державні підприємства як єдині майнові комплекси, є правонаступниками їх майнових прав (крім права постійного користування земельною ділянкою) і обов`язків відповідно до умов договору між продавцем і покупцем та законодавства України. Таким чином, враховуючи положення частини першої статті 28 Закону України «Про приватизацію державного майна» спірні земельні ділянки ніколи не перебували і не могли перебувати в постійному користуванні ПАТ «Берегово-Тиса»-на підставі державного акту на право постійного користування землею серії [NUMBER] від 06 липня 1995 року. Суд також не приймає до уваги твердження прокурора Міндак В .В. про те, що ПАТ «Берегово-Тиса» є правонаступником СТОВ «Берегівське» та ДП «Радгосп-завод «Берегівський», оскільки згідно наявної в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань інформації ПАТ «Берегово-Тиса» було створене 03 жовтня 2012 року, тоді як ДП «Радгосп-завод «Берегівський» припинено ще 20 червня 2007 року. Таким чином, ПАТ «Берегово-Тиса» не може бути правонаступником ДП «Радгосп-завод «Берегівський» з огляду на вищевказане. Крім цього, згідно пункту 1.1. розділу 1 статуту ПАТ «Берегово-Тиса» в редакції від 2014 року ПАТ «Берегово-Тиса» створено на підставі рішення Установчих зборів засновників (протокол Установчих зборів засновників від 26 вересня 2012 року № 1) шляхом приватизації єдиного майнового комплексу колишнього Державного підприємства «Радгосп-завод «Берегівський», переданого в оренду СТОВ «Берегівське». Разом з тим, рішення про приватизацію єдиного майнового комплексу колишнього ДП «Радгосп-завод «Берегівський» було прийняте через більше року після створення ПАТ «Берегово-Тиса». Так, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 04 грудня 2013 року № 952-р приватизовано цілісний майновий комплекс Державного підприємства «Радгосп-завод «Берегівський», переданий в оренду СТОВ «Берегівське» шляхом продажу акцій публічного акціонерного товариства, що утворене на базі майна зазначеного підприємства та орендаря. Таким чином, суд приходить до висновку, що ПАТ «Берегово-Тиса» не могло бути створене шляхом приватизації єдиного майнового комплексу колишнього ДП «Радгосп-завод «Берегівський», переданого в оренду СТОВ «Берегівське». Відповідно до пункту «в» частини першої статті 141 Земельного кодексу України (в редакції від 14 січня 2006 року, яка діяла на момент видачі наказу Міністерства аграрної політики України від 07 лютого 2006 року № 44 «Про припинення діяльності Державного підприємства «Радгосп-завод «Берегівський») однією із підстав припинення права користування земельною ділянкою є припинення діяльності державних чи комунальних підприємств, установ та організацій. Земельний кодекс України, у редакції чинній на час припинення діяльності ДП «Радгосп-завод «Берегівський», не передбачав жодних виняткових підстав для набуття права користування земельними ділянками правонаступниками колишніх землекористувачів. Таким чином, припинення діяльності ДП «Радгосп-завод «Берегівський» шляхом його реорганізації через приєднання до СТОВ «Берегівське» є юридичним фактом для припинення права ДП «Радгосп-завод «Берегівський» на користування спірними землями. Також суд не приймає твердження прокурора в судовому засіданні, що спірні земельні ділянки входять до складу земель, які згідно державного акту на право постійного користування землею серії [NUMBER] від 06 липня 1995 року були надані в постійне користування ДП «Радгосп-завод «Берегівський», що підтверджується висновком експерта за результатами проведення судової земельно-технічної та оціночно-земельної експертизи від 05 липня 2017 року № 08/17, оскільки такі є необґрунтованими та спростовуються наступним. Частиною першої статті 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» передбачено, що місцеположення на Землі геопросторових об`єктів (об`єктів реального світу) визначається за допомогою просторово-часових координат у встановленій системі. Однак, як вбачається з висновку експерта, координати поворотних точок меж земель, наданих у постійне користування ДП «Радгосп-завод «Берегівський» та ПАТ «Берегово-Тиса», експерту не надавались. Суд вважає, що за вищевказаних обставин неможливо встановити, чи дійсно спірні земельні ділянки входять до складу земель, які згідно державного акту на право постійного користування землею серії [NUMBER] від 06 липня 1995 року були надані в постійне користування ДП «Радгосп-завод «Берегівський». З огляду на вищезазначене, суд вважає, що відповідачі отримали спірні земельні ділянки за рахунок земель, які були надані в постійне користування саме ДП «Радгосп-завод «Берегівський». Щодо клопотання представника відповідача щодо заяви про застосування строків позовної давності у даному спорі, то суд приходить до наступного. Відповідно до пункту 11 постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. За змістом частини 1 статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Застосування строку позовної давності можливе лише за наявності порушення відповідачем прав позивача. Якщо ж судом встановлено, що відповідачем не порушено право позивача, то застосування строку позовної давності не можливе, а необхідно відмовляти у задоволенні позовних вимог саме з підстав необґрунтованості позовних вимог. З огляду на вказане, судом з`ясовується та зазначається в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли право або охоронюваний законом інтерес позивача порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. Зважаючи на обставини справи, суд приходить до переконання про відмову у позові за його необґрунтованістю. За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України).

Outcome: dismissed