Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-22 00:00:00

І. СУТЬ ЗАЯВИ 01.02.2021 року позивач звернувся з позовом, в якому просить визнати відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог вказав, що позивач є власником вказаної квартири. Відповідач була дружиною його сина [PERSON] , а тому була зареєстрована та проживала у належній позивачу квартирі. У жовтні 2019 році відповідачка добровільно забрала свої речі, виселелилась з будинку і з того часу за місцем свого проживання більше не з`являлась. За рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 17.11.2020 року шлюб між сином та невісткою був розірваний. Оскільки відповідач протягом одного року не проживає в даній квартирі, тому просить визнати її такою, що втратила право користування жилим приміщенням. При цьому посилається на норми ст.ст. 391, 405, 406 ЦК України, яка регулює питання захисту права власності. ІІ. ПРОЦЕДУРА та ПОЗИЦІЇ СТОРІН 04.02.2021 року ухвалою Богунського районного суду міста Житомира відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Разом з позовною заявою позивачем подано заяву про виклик свідків - [PERSON] та [PERSON] . Заяв по суті справи до суду не надійшло. У судовому засіданні 23.02.2021 року позивачем заявлено усне клопотання про виклик свідків - [PERSON] та [PERSON] 23.02.2021 року, ухвалою суду, яка постановлена у судовому засіданні без виходу до нарадчої кімнати та зафіксована у протоколі судового засідання, заяви позивача про виклик свідків задоволені. Позивач у судовому засіданні позов підтримав та просив задоволити, додатково пояснив, що позивач у жовні 2019 року залишила зареєстроване місце проживання, забрала свої речі та пішла у невідомому напрямку, з того часу до квартири не приходить, її місце проживання невідоме. При випадковій зустрічі позивача з відповідачем, остання повідомила, що самостійно не буде зніматися із реєстрації. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомила. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Враховуючи, що позивач проти ухвалення заочного рішення не заперечує, відповідач про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, в установлений строк відзив на позов не подала, суд вважає за можливе на підставі ст.ст. 223, 280 ЦПК України провести розгляд справи за відсутності відповідача за наявними в справі матеріалами та ухвалити заочне рішення. Допитаний у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] пояснив, що він є племінником позивача та проживає у сусідній квартирі. Відповідач залишила місце проживання та сім`ю, діти залишились проживати разом з батьком. Востаннє він бачив відповідачку приблизно у квітні-березні 2019 року, перешкод відповідачу у проживанні за місцем її реєстрації позивач не чинив. Допитаний у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] пояснив, що він є братом позивача. Востаннє бачив відповідачку у жовтні-листопаді 2019 року. Відповідач пішла з дому та залишила трьох дітей, за якими здійснює догляд їх батько та позивач. Свідок постійно відвідує квартиру позивача, вони живуть в одному будинку, який розділений на дві окремі квартири, відповідачку там не бачив жодного разу з того моменту, як вона залишила родину. Допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] пояснила, що вона є сусідкою позивача. Раніше свідок постійно бачила відповідача за місцем реєстрації та востаннє бачила її наприкінці літа - на початку осені 2019 року, після чого відповідач зникла. Діти відповідача проживають разом з батьком та дідом - позивачем, дітей та їхнього батька бачить кожен день. Перешкод відповідачу у проживанні за місцем реєстрації ніхто не чинив. Допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] пояснила, що вона є сусідкою позивача, їх домоволодіння розділяє паркан у вигляді сітки, через яку видно все, що відбувається у дворі кожного з сусідів. Відповідачку не бачила з осені 2019 року, в квартирі проживають її чоловік та троє дітей, яких вона також залишила з батьком, вихованням яких займається і дідусь - позивач по справі, який молодшого сина кожен день водить до школи і забирає додому. Перешкод відповідачу у проживанні за місцем реєстрації ніхто не чинив. ІІІ. ЗАКОНОДАВСТВО, ЩО ПІДЛЯГАЄ ЗАСТОСУВАННЮ Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також визначено у статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16. Згідно із ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до приписів ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство Частиною 2 ст. 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. ІV. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ та ДОКАЗИ НА ЇХ ПІДТВЕРДЖЕННЯ ОЦІНКА СУДУ Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про право власності на житловий будинок від 10.07.2012 року, яке видано Виконкомом Житомирської міської ради, оригінал якого було оглянуто у судовому засіданні, 23/100 ідеальних частин житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] (а.с. 3-4). Згідно копії будинкової книги, оригінал якої було досліджено у судовому засіданні, та відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Житомирській області, місце проживання [PERSON] , [INFO] , зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а.с. 5-7, 17). 09.11.2000 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, який рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 17.11.2020 року розірвано (а.с. 8-9, 13). Зі змісту копії акту від 25.01.2020 року, який посвідчено директором ТОВ «Керуюча компанія «Домком Житомир» Бойко В., вбачається, що [PERSON] , [INFO] , дійсно зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але за цією адресою фактично не проживає з жовтня 2019 року, що підтверджено поясненнями свідків (сусідів) - [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , та [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10). Дослідивши позовну заяву, додані до неї письмові докази, заслухавши пояснення позивача та свідків, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідач не є членом сім`ї власника квартири в розумінні ст. 64 ЖК України, у спірному житловому приміщенні не проживає понад рік, її місце проживання невідоме, наявність поважних причин, з яких відповідач не проживає у квартирі, та домовленості між сторонами про збереження права користування житлом, судом не встановлено. Беручи до уваги те, що реєстрація місця проживання відповідача у належній позивачу квартирі не дозволяє йому у повній мірі реалізовувати своє право власності на квартиру, а тому наявні підстави для задоволення позову та для визнання відповідача такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням. V. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд керується ч. 2 ст. 141 ЦПК України та стягує з відповідача судові витрати по сплаті судового збору у сумі 908,00 грн, які підлягають стягненню на користь держави, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про судовий збір»,так як він є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується копією пенсійного посвідчення.

Outcome: approved