Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-21 00:00:00

Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» звернулось з позовом до [PERSON] , [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення за період з 01.08.2015 по 31.01.2021 у розмірі 32 086,41грн., інфляційні втрати 6147,14грн., 3% річних - 2566,11грн., судовий збір - 2270,00грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідачі зареєстровані за адресою: [ADDRESS] та є споживачами послуг, що надаються ЛМКП «Львівтеплоенерго», що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім`ї і прописки від 25.02.2021 року №88 вид. ЛМКП «Львівтеплоенерго». 13.05.2021 Шевченківський районний суд м. Львова видав ухвалу про скасування судового наказу по справі №466/3401/21 про стягнення заборгованості з відповідачів та роз`яснив ЛМКП «Львівтеплоенерго» його право звернутися до суду із вказаними у заяві про видачі судового наказу вимогами у порядку спрощеного позовного провадження. Позивач вважає, що факт переривання позовної давності підтверджується поданням заяви про видачу судового наказу від 09.03.2021 №09-2148, на підставі якої був виданий судовий наказ від 21.04.2021 по справі №466/3401/21, який був скасований. Подання заяви про видачу судового наказу перервало строк позовної давності згідно ст. 258 ЦПК України. Позивачем було подано заяву про поновлення строків позовної давності, в якій позивач просить поновити пропущений процесуальний строк, покликаючись на наступні обставини. Відповідачі не виконують свої обов`язки по оплаті отриманих послуг, внаслідок чого і виникла заборгованість від 01.08.2015. Позивач попередньо звертався до суду із заявою про видачу судового наказу №09-2143 від 09.03.2021 про стягнення заборгованості за послуги за централізоване опалення з відповідачів. Оскільки заборгованість за житлово-комунальні послуги нараховувалася ЛМКП «Львівтеплоенерго» щомісяця, то перебіг позовної давності слід відраховувати від кожного місяця. Позивач скористався своїм право звернутися до суду з пред`явлення вимоги про виконання зобов`язань, тобто подав заяву про видачу судового наказу №09-2143 від 09.03.2021, що на думку позивача може бути важливою причиною для поновлення строку позовної давності. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова Свірідової В.В. від 29.07.2021 провадження у справі відкрито та призначено до розгляду у судовому засіданні(а.с.20). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] - адвокат Коровяк Б.Е. позовні вимоги не визнав, заперечив проти їх задоволення покликаючись на мотиви викладені у відзиві на позовну заяву, який долучений до матеріалів справи, та просив застосувати строк позовної давності, про що подав письмову заяву. Вважають, що позов не підлягає задоволенню оскільки позивач просить стягнути заборгованість за період з 01.08.2015 по 31.01.2021, а згідно з положеннями ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Подання позивачем заяви про видачу судового наказу не перервало загальної позовної давності. Заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, перевіривши зібрані по справі матеріали, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. (ч.1-4 ст. 77 ЦПК України). Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 3 ст. Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарні відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Відповідно до ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує. Відповідно до ч. 1 ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання йог обов`язку. Спірні правовідносини виникли у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг і регулюються, зокрема, Законом України «Про житлово- комунальні послуги». Згідно з ч. 2 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є власник, споживач, виконавець, виробник. Згідно абзацу 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживачем є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відносини між учасниками у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Згідно ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Згідно з ч. 1 ст. 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою. Згідно з п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (пункт 5 частини третьої статті 20 Закону). Відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, хоч у частині першій статті 19 Закону й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16). Відповідачі [PERSON] , [PERSON] мають зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] та є споживачами послуг, що надають ЛМКП «Львівтеплоенерго». З огляду на це відповідачі, мали обов`язок оплатити Позивачеві вартість житлово-комунальних послуг. Відповідачі не оплачували житлово комунальні послуги з 01.08.2015 по 31.01.2021. Щодо застосування до спірних правовідносин інституту позовної давності, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч. 1 та 5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Згідно з ч. 3 та 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно з ч. 1 та 2 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17. Подання позивачем заяви про видачу судового наказу від 09.03.2021 №09-2148, на підставі якої був виданий судовий наказ від 21.04.2021 по справі № 466/3401/21, який був скасований, не перервало загальної позовної давності, а відтак остання спливла. Відповідачі подали заяву про застосування строків позовної давності, згідно якої просили відмовити в задоволені позовних вимог у зв`язку з спливом строку позовної давності. Розрахунки надані позивачем не можуть братися до уваги, оскільки виконанні помилково без урахування факту спливу строку позовної давності, а інші надані не були. Відтак суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з спливом строків позовної давності.

Outcome: dismissed