Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-03 00:00:00

І. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Публічне акціонерне товариство «ВіЕйБі Банк» (далі за текстом позивач) звернулося до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Як на підставу своїх вимог позивач посилається на ті обставини, що 10.03.2011 року між ВАТ «ВіЕйБі Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №BLaЖГА00017374, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 20000,00 грн., терміном користування до 10.03.2014 року. Станом на 11.08.2015 року загальна сума заборгованості відповідача, відповідно до розрахунку заборгованості становить 140 860,41 грн., з них: прострочена до повернення сума кредиту - 13760,21 грн., прострочені проценти за користування кредитом - 6881,77 грн., комісія за РО - 8050,00 грн., плата за пропуск платежів - 112168,43 грн. У зв`язку з порушення відповідачем умов кредитного договору №BLaЖГА00017374 від 10.03.2015 позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором в розмірі 140860,41 грн. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про застосування строку позовної давності, раніше надав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Представник позивача у судове засідання не з`явився, був належним чином сповіщений про день і час судового розгляду справи, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі (а.с.21). ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи, інші процесуальні дії у справі. Заочним рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 06.10.2015 року позов Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено повністю (а.с.25). 27 серпня 2019 року [PERSON] звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення суду(а.с.44-47). Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 07.10.2019 заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 06.10.2015 року скасовано, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження (а.с.69-70). Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від25.08.2020 залучено до участі у справі Уповноважену особу на ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський акціонерний Банк» Славкіну М.А. (а.с.109). ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що 10.03.2011 року між ВАТ «ВіЕйБі Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № BLaЖГА00017374, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 20000,00 грн. терміном користування до 10.03.2014 року (а.с.4-7). Станом на 11.08.2015 року загальна сума заборгованості відповідача, відповідно до розрахунку заборгованості становить 140 860,41 грн., з них: прострочена до повернення сума кредиту - 13760,21 грн., прострочені проценти за користування кредитом - 6881,77 грн., комісія за РО - 8050,00 грн., плата за пропуск платежів - 112168,43 грн. (а.с.13-14). Останній платіж на погашення кредиту позичальником внесено 11.03.2012 року (а.с.13). V. Оцінка Суду. Згідно до ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За кредитним договором Банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (п.1 ст.1054 ЦК України). Пунктом 1 ст.536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (п.1 ст.530 ЦК України). Крім того, п.3 ч.1 ст.611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежного виконання). Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.1 ст.1048 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний сплачувати відсотки від суми займу щомісячно до дня повернення позики, при відсутності іншої домовленості. Відповідно до ч.2 ст.1054 Цивільного кодексу України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї Глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до умов кредитного договору. Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, тому станом на 11.08.2015 року загальна сума заборгованості відповідача, відповідно до розрахунку заборгованості становить 140 860,41 грн., з них: прострочена до повернення сума кредиту - 13760,21 грн., прострочені проценти за користування кредитом - 6881,77 грн., комісія за РО - 8050,00 грн., плата за пропуск платежів - 112168,43 грн. (а.с.13-14). Разом з тим, представник відповідача надав до суду заяву про застосування строку позовної давності, посилаючись на те, що відповідач здійснив останній платіж в березні 2012 року, позивач подав позов до суду в серпні 2015 року. Згідно зі ст.256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а спеціальна позовна давність про стягнення неустойки (штрафу, пені) - один рік (ст.ст.257, 258 ЦК). Відповідно до ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК). Судом встановлено, що 10.03.2011 року між ВАТ «ВіЕйБі Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № BLaЖГА00017374, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 20000,00 грн., терміном користування до 10.03.2014 року (а.с.4-7). Позивач звернувся до суду з позовом 21.08.2015 року. Отже, судом встановлено, що Банк використав право вимагати дострокового повернення суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, штрафів та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку. Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Отже, обґрунтованими є вимоги позову про стягнення з відповідача простроченої до повернення суми кредиту у розмірі 13760,21 грн., процентів за користування кредитом у розмірі 6 881,77 грн., комісії за РО у розмірі 8 050,00 грн. Однак, суд вважає необґрунтованими заявлені позивачем вимоги про стягнення плати за пропуск платежів у розмірі 112168,43 грн., виходячи з наступного. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 р. у справі № 444/9519/12-ц. Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі предявлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобовязання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів (плати за пропуск платежів). Вказана правова позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 р. у справі № 310/11534/13-ц. Згідно вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для нарахування позивачем плати за пропуск платежів, тому в цій частині слід відмовити. Відповідно до ст.79 Цивільного процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, тощо. Статтею 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року). Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін. Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін Згідно з частиною першою ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення цього суду у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін, одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо БегеерБ.В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява №14448/88, §33). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Позивач на підставі ч.1 п.22 ст.5 Закону України «Про судовий збір» в редакції на момент звернення позивача до суду звільнений від сплати судового збору. Ставка судового збору з 01.01.2015 по 30.11.2015 (ст.8 Закону України 'Про Державний бюджет України на 2015 рік) становила: 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати (від 487,20 грн. до 6090,00 грн.). Отже, судовий збір на користь держави компенсується за рахунок відповідача у розмірі задоволеної частини позовних вимог в сумі 487,20 грн. З цих підстав,

Outcome: partial