Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-10 00:00:00

Квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] на праві приватної власності належить відповідачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 14.04.2006. Що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 10613350 від 12.05.2006, копією договору купівлі-продажу квартири від 14.04.2006, витягом з Державного реєстру правочинів (а.с.30, 31-31а, 32). 14.01.2009 померла [PERSON], актовий запис №128 (а.с. 36). Померла [PERSON] доводилася дружиною позивачу, що видно із витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб (а.с. 5). Та матірю відповідачу, що останнім визнано в судовому засіданні. 17.12.2016 померла [PERSON], актовий запис №2052, що підтверджено копією свідоцтва про смерть (а.с. 54). Померла [PERSON] доводилася донькою позивачу, що видно із витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження (а.с. 66). Та сестрою відповідачу, що останнім визнано в судовому засіданні. 30.05.2017 позивач подав до приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.с. 51). 13.07.2017 постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру розташовану за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Генерала Радієвського, буд. 40, кв., у звязку з тим, що відсутній факт належності спадкодавцеві спадкового майна (а.с. 69). Відповідно до ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. В даному випадку позивач зазначає про те, що він звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, але йому надали постанову в, якій зазначено, що вказана квартира не належить спадкодавцю на праві власності. Судом встановлено, що спірна квартира належить відповідачу [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 14.04.2006. Крім того, 14.04.2006 укладено іпотечний договір в забезпечення виконання кредитного договору № 0Д12И8223Д (а.с. 28-29). З аналізу вказаного документу підтверджуються твердження відповідача, що квартира придбана ним за кредитні кошти. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» умовою для переходу в порядку спадкування права власності на обєкти нерухомості, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Таким чином, судом достовірно встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS], не входить до складу спадкового майна. В звязку з чим, підстави для задоволення позову відсутні. При цьому позовні вимоги посягають на майнові права відповідача, як власника нерухомого майна. Так, згідно ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 3 ЦК України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Частинами 1, 2, 3 ст. 11 ЦК України також передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Частиною 2 ст.15 ЦК України регламентовано, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Водночас, інтерес позивача за даним позовом суперечить актам цивільного законодавства. Статтями ст.319, 321 ЦК України також передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Крім того, до основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950). Стаття 17 Загальної декларації проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Статтею 1 Протоколу № 1 (1952) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений свого майна Приймаючи до уваги викладене суд вважає, що підстав для задоволення позову про визнання права власності не встановлено. Позивач є інвалідом 2 групи, та відповідно на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору. Виходячи з встановлених вище обставин, суд не знаходить підстав для розподілу судових витрат, оскільки при відмові в задоволенні позовних вимог, відповідно до змісту вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача. На підставіст. 41 Констиуції України, ст.ст. 3, 11, 13, 15, 319, 321, 1216, 1218 ЦК України,

Outcome: dismissed