Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-28 00:00:00

\~ \~ \~ \~КП «Теплопостачання міста Одеси» звернулося 05 липня 2017 року до суду з позовом до [PERSON] в якому просило стягнути на свою користь з відповідача заборгованість за спожиту теплову енергію в сумі 11900,94 грн. за період споживання теплової енергії з 01.12.2014 року по 30.04.2015 року. \~ \~ \~ \~Позивач мотивує свої вимоги тим, що між КП „Теплопостачання міста Одеси» і [PERSON] був укладений договір № 6201 від 01.10.2007 р. на постачання теплової енергії на об'єкт, розташований за адресою: [ADDRESS] (нежитлове приміщення), в обсягах згідно додатку № 1 до договору. На виконання договірних зобовязань КП ТМО відпускало теплову енергію за вищевказаною адресою, проте, в порушення своїх обовязків, визначених у п. 3.2.2., 6.3., 6.6. Договору, [PERSON], спожиту теплову енергію не сплачував. Таким чином, у споживача виникла заборгованість в розмірі 11 900,94 грн. за період споживання теплової енергії з 01.12.2014 р. по 30.04.2015 р. Враховуючи, що вимоги теплопостачального підприємства грунтуються на правочині, вчиненому у письмовій формі, позивач вважає, що дані обставини є достатніми для звернення до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості. Крім того, у звязку з невиконанням відповідачем зобовязань по сплаті послуг у встановлені договором строки, у грудні 2015 року КП «Теплопостачання міста Одеси» звернулося до Приморського районного суду міста Одеси з заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію з [PERSON]. За результатами розгляду зазначеної заяви Приморським судом м.Одеси 22.01.2016р. було винесено судовий наказ № 522/26197/15-ц про стягнення заборгованості у розмірі 11 900,94 грн. з [PERSON] Ухвалою суду від 10.03.2016р. зазначений судовий наказ скасовано. \~ \~ \~ \~Провадження у справі відкрито 19 липня 2017 року. \~ \~ \~ \~15 листопада 2017 року від представника відповідача надійшли заперечення на позов, в яких представник відповідача не погоджується з позовом та посилається на наступне. \~ \~ \~ \~Відповідно до свідоцтва про право власності на офіс №018754 від 10.06.2002 року. Відповідачу на праві приватної власності належав офіс основною площею 53,2 кв.м., загальною площею 58.0 кв.м. (був проданий у 2016 році). Між Позивачем та Відповідачем був укладений Договір на постачання теплової енергії № 6201 від 01.10.2007 року на об'єкт, розташований за адресою: [ADDRESS] (нежитлове приміщення) - в обсягах, що встановлені Додатком №1 до цього Договору. Стаття 617 Цивільного кодексу України встановлює підстави звільнення від відповідальності за порушення зобовязання, зокрема, особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності у тому випадку, якщо таке порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. В результаті раптової аварійної ситуації, яку неможливо було попередити завчасно, Відповідачем були прийняті дії направлені на усунення загрози завдання шкоди своєму та чужому майну у зв'язку з потенційною фактичною аварією шляхом демонтажу центрального опалення. За результатами усунення загрози центральне опалення відновленню не підлягало, про що свідчить лист КП ЖКС «Порто-франківський» до КП «ТМО» від 04.11.2014 року №2314/11; даний лист КП «ТМО» отримало 12.11.2014 року. Усвідомлюючи неможливість виконання Сторонами своїх зобовязань, що є предметом Договору, а саме: постачання теплової енергії з боку Позивача (оскільки теплопостачання за адресою: м. Одеса, Катерининська, 5, кв. 30 - є неможливим у звязку з результатом ліквідації загрози потенційного знищення або пошкодження майна, повязаної з виникненням аварійної ситуації), Відповідач звернувся до комісії з розгляду питань відключення від мереж ЦО і ГВП про розірвання Договору, але отримав відмову з незрозумілих причин, та не по суті питання - нібито подібні заяви розглядаються Комісією тільки після закінчення опалювального сезону. Здійснивши необхідні дії задля повідомлення Позивача про демонтаж центрального опалення, тобто відповідно до п. 1.1. Додатку 2 до Договору № 6201 від 01.10.2007 року, та враховуючи припинення фактичного надання послуг (постачання теплової енергії Споживачу було припинено), та відсутність будь-якої реакції по відношенню до Відповідача з боку КП «ТМО» на лист КП ЖКС «Порто-франківський», відповідач більше ніяких дій не вчиняв, та не вбачав резону їх вчиняти. Крім цього, Відповідач з часу повідомлення про демонтаж центрального опалення жодного разу не отримував будь-які рахунки щодо нарахування оплати за теплову енергію, а про їх нібито наявність та розмір дізнався з позовної заяви Позивача. Відповідач посилається на те, що Договір, укладений між Позивачем та Відповідачем, врегульовує підстави звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання тільки в частині виникнення їх в результаті обставин непереборної сили, отже відповідальність за порушення договірних зобовязань у зв'язку з правовим випадком (казусом) має визначатися у повній відповідності з нормами чинного законодавства, згідно з якими випадок (казус) звільняє суб'єкта від цивільно-правової відповідальності, якщо інше не встановлено договором або законом. Враховуючи те, що Відповідач не знав і не міг знати про виникнення аварійної ситуації, а також здійснив усі залежні від нього дії задля відвернення заподіяння шкоди: демонтаж системи опалення, направлення листа до КП «ТМО», звернення до комісії з розгляду питань відключення мереж ЦО і ГВП, фактичне припинення подачі теплової енергії - у відповідності до положень ст.617 ЦК України, Відповідач не може бути притягнутий до будь-якої відповідальності чи обов'язку сплати платежів за послуги, які фактично ним отримані не були, та про неможливість отримання яких їм було повідомлено усіх заінтересованих осіб. Враховуючи той факт, що Позивач знав про демонтаж опалювальної системи Відповідача з листа КП ЖКС «Порто-франківський», він в повній мірі знав та усвідомлював, що не має можливостей поставляти теплову енергію, яка в подальшому не буде фактично одержана Споживачем, а відповідно не мав права та підстав нараховувати плату за надання (а вірніше ненадання) таких послуг. Таким чином з 12.11.2014 року КП «ТМО» усвідомлюючи факт того, що фактично вказані послуги не надаються продовжував нараховувати плату за послуги, які не могли бути фактично одержані Споживачем та як наслідок не відповідали положенням ст. 1 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», оскільки не задовольняли потреби споживача у забезпеченні опаленням. Отже, нарахування плати за фактично не поставлену енергію відбулося в односторонньому порядку за ініціативою КП «ТМО», що не створює зобов'язань з боку Відповідача, оскільки не ґрунтується на договорі чи законі. 28.05.2015 року був складений протокол про відключення офісу від внутрішньо будинкових мереж ЦО і ГВП, що знаходиться в підвальному приміщенні за адресою: [ADDRESS]. Лише в липні 2015 року КП «ТМО» складено акт, про те, що система опалення у відповідача демонтована. \~ \~ \~ \~Відповідно до Закону України від 3 жовтня 2017 року N 2147-VIII Цивільний процесуальний Кодекс викладено у новій редакції, який набрав чинності з 15.12.2017 року. Згідно п. 9 ч.1 Перехідних Положень (розділ ХІІІ) справи, провадження яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу (Законом України від 3 жовтня 2017 року N 2147-VIII), розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. \~ \~ \~ \~11 січня 2018 року представником позивача подані пояснення по справі, в яких викладено наступне. КП «Теплопостачання міста Одеси» не погоджується з запереченням на позовну заяву відповідача з наступних підстав: між КП Теплопостачання міста Одеси та [PERSON] був укладений договір № 6201 на постачання теплової енергії на об'єкт, що розташований за адресою: [ADDRESS] (нежитлове приміщення). Взаємовідносини між КП «Теплопостачання міста Одеси» та відповідачем регулюються «Правилами користування тепловою енергією», № 630 від 21.07.05р., Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від № 1875-ІУ від 24.06.04р. Законом України „Про Теплопостачання від № 2633- IV від 02.06.05р. Належне відповідачу нежитлове приміщення розташоване по вул. Катерининській, 5. Даний будинок знаходиться у комунальній власності територіальної громади. Будинок відповідача знаходиться на балансі КП ЖКС «Порто-Франківький», яке згідно ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-ІУ від 24.06.04р. та рішення Одеської міської ради № 1173-У від 05.04.07р. являється виконавцем послуг з утримання будинків та споруд, прибудинкових територій, в тому числі внутрішньобудинкових мереж водо, теплопостачання та водовідведення, відповідно несе відповідальність за стан внутрішньобудинкових мереж будинку. Згідно рішення Одеської міської ради № 1173-У від 05.04.07р. КП «Теплопостачання» є виконавцем послуг з постачання теплової енергії та гарячої води. Таким чином, КП «Теплопостачання м.Одеси» являється виробником та постачає теплову енергію на межу балансової приналежності магістральних і внутрішньобудинкових мереж - точку розподілу та не має повноважень для втручання в роботу внутрішньобудинкових мереж будинку, а також не несе відповідальність за розподіл теплової енергії по знутрішньобудинковим мережам будинку. Додатково відносно відключення від мереж централізованого опалення позивач розяснює, що для реалізації права на відмову від централізованого опалення, споживач повинен звернутись до міжвідомчої комісії з питань відключення споживачів, що створюється при органі виконавчої влади згідно Порядка відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води, затвердженого Наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22.11.05р. № 4. При відключенні від мереж централізованого опалення без дотримання даного Порядку, дії споживача вважаються самовільними, противоправними, які тягнуть відповідальність за самовільне переобладнання приміщень (ст.150 КоАП України) та не надають підстав для припинення обовязків власників приміщень по сплаті за послуги з теплопостачання. Наданий відповідачем лист КП ЖКС Порто-Франківський від 04.11.2014 р., в якому повідомляється про демонтаж системи центрального опалення не являється дотриманням передбаченої процедури відключення від мереж централізованого опалення, встановленої законодавством. Крім того, балансоутримовичем та КП «Теплопостачання міста Одеси» було надано особисто відповідачу [PERSON] Акт-припис від 12.12.2014року № 83 про відновлення самовільно відключеної системи опалення. Враховуючи вищевикладене, у підприємства були відсутні юридичні підстави для списання заборгованості та припинення нарахувань за послуги теплопостачання по особовому рахунку позивача.Тільки у травні 2015 р. на підставі наданого відповідачем на адресу КП «Теплопостачання міста Одеси» Акту міжвідомчої комісії з питань відключення споживачів від мереж централізованого опалення Приморської районної адміністрації від 22.07.2014р., КП «Теплопостачання міста Одеси» припинило нарахування по особовому рахунку, відкритого на імя відповідача. Станом на 11.01.2018 р. за даним особовим рахунком обліковується заборгованість в розмірі 11 900,94 грн., яка виникла на момент офіційного підтвердження відключення приміщення від мереж централізованого опалення. Вказана заборгованість до теперішнього часу відповідачем не сплачена. Враховуючи викладене, умовами для відключення є дозвіл, отриманий від органу, уповноваженого приймати таке рішення - міжвідомчої комісії. За результатами даної комісії складається акт про відключення, який і є єдиною підставою для зняття з обліку та припинення відповідних нарахувань за надані послуги з теплопостачання. У звязку з тим, що відповідачем було отримано відповідний Акт міжвідомчої комісії з питань відключення споживачів від мереж централізованого опалення Приморської районної адміністрації лише 28.05.2015 р., КП «Теплопостачання м. Одеси» продовжувало виконувати нарахування поточних платежів на особовий рахунок позивача до травня 2015 року. Таким чином, КП Теплопостачання міста Одеси вважає позовні вимоги законними, обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. 26 серпня 2018 року представником відповідача подані заперечення на позовну заяву та пояснення по справі де зазначив, що підставою для демонтажу системи опалення Відповідачем об'єкту за адресою: [ADDRESS], був аварійний стан системи опалення, що могло призвести до втрати майна. Після уникнення аварійної ситуації Відповідач декілька разів повідомляв Позивача про дану ситуацію, однак відповіді (або якихось дій) від Відповідача не було. Засідання постійно діючої міжвідомчої комісії відбуваються у міру потреби, але не рідше одного разу на місяць. На усні звернення Відповідача до Позивача, останній зазначив, що у жовтні-листопаді 2014 року засідання постійно діючої міжвідомчої комісії не проводилися. Таким чином, Відповідач фактично не з власної вини не зміг реалізувати своє право на відключення від послуг Позивача. Зважаючи на вищевикладене, представник відповідача вказує на безпідставність, необґрунтованість та необ'єктивність позовних вимог, а тому просить у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив задовольнити, посилаючись на те, що відповідач був не вправі самовільно відключатися від послуг позивача. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на необґрунтованість вимог позивача. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Між КП „Теплопостачання міста Одеси» та [PERSON] був укладений договір № 6201 від 01.10.2007 р. на постачання теплової енергії на об'єкт, розташований за адресою: [ADDRESS] (нежитлове приміщення), в обсягах згідно додатку № 1 до договору. Згідно Договору теплопостачальна організація зобовязується постачати споживачу теплову енергію, а останній, в свою чергу, зобовязується проводити оплати за фактично одержану теплову енергію за встановленими тарифами в терміни, передбачені Договором. Відповідно до п.5.1.Договору, облік споживання теплової енергії визначається розрахунковим способом. Відповідно до п.10 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою КМ України від 21.07.2005 року № 630 оплата послуг за показаннями квартирних засобів обліку провадиться лише у разі здійснення обліку в усіх точках розбору холодної та гарячої води у квартирі незалежно від наявності засобів обліку на вводах у багатоквартирний будинок. Відповідно до п.17,18 „ Правил надання населенню послуг з централізованого опалення постачання холодної та гарячої води і водовідведення., затверджених Постановою КМ України від 21.07.2005 року № 630, послуги з водовідведення оплачуються споживачем з розрахунку обсягу витрат холодної та гарячої води згідно з нормативами (нормами) споживання або показаннями засобів обліку води. Згідно п.6.3, 6.6. Договору розрахунковим періодом оплати послуг є календарний місяць, плата за послуги вноситься не пізніше 20-го числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Позивач посилається на те, що на виконання договірних зобовязань КП ТМО відпускало теплову енергію за вищевказаною адресою, проте, в порушення своїх обовязків, визначених у п. 3.2.2., 6.3., 6.6. Договору, [PERSON], спожиту теплову енергію не сплачував, в результаті чого, у споживача виникла заборгованість в розмірі 11 900,94 грн. за період споживання теплової енергії з 01.12.2014 р. по 30.04.2015 р. При цьому судом встановлено, що в результаті раптової аварійної ситуації, яку неможливо було попередити завчасно, відповідач з метою усунення загрози завдання шкоди своєму та чужому майну у зв'язку з аварією, демонтував центральне опалення в приміщенні, яке вказано в Договорі. В результаті аварії центральне опалення відновленню не підлягало, про що свідчить лист КП ЖКС «Порто-франківський» до КП «ТМО» від 04.11.2014 року №2314/11; даний лист КП «ТМО» отримало 12.11.2014 року. Таким чином, суд встановив, що станом на середину листопада 2014 року позивач знав про те, що послуги теплопостачання, які передбачені Договором від 01.10.2007 року, відповідачу позивачем фактично припинили надаватися. Усвідомлюючи неможливість виконання Сторонами своїх зобовязань, що є предметом Договору, а саме: постачання теплової енергії з боку Позивача (оскільки теплопостачання за адресою: м. Одеса, Катерининська, 5, кв. 30 є неможливим у звязку з результатом ліквідації загрози потенційного знищення або пошкодження майна, повязаної з виникненням аварійної ситуації), Відповідач звернувся до комісії з розгляду питань відключення від мереж ЦО і ГВП про розірвання Договору, але отримав відмову. Здійснивши необхідні дії задля повідомлення Позивача про демонтаж центрального опалення, тобто відповідно до п. 1.1. Додатку 2 до Договору № 6201 від 01.10.2007 року, та враховуючи припинення фактичного надання послуг (постачання теплової енергії Споживачу було припинено), та відсутність будь-якої реакції по відношенню до Відповідача з боку КП «ТМО» на лист КП ЖКС «Порто-франківський», відповідач більше ніяких дій не вчиняв. Судом встановлено, що взаємовідносини між КП «Теплопостачання міста Одеси» та відповідачем регулюються «Правилами користування тепловою енергією», № 630 від 21.07.05р., Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від № 1875-ІУ від 24.06.04р. Законом України „Про Теплопостачання від № 2633- IV від 02.06.05р. Належне відповідачу нежитлове приміщення розташоване по вул. Катерининській, 5. Даний будинок знаходиться у комунальній власності територіальної громади. Будинок відповідача знаходиться на балансі КП ЖКС «Порто-Франківький», яке згідно ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-ІУ від 24.06.04р. та рішення Одеської міської ради № 1173-У від 05.04.07р. являється виконавцем послуг з утримання будинків та споруд, прибудинкових територій, в тому числі внутрішньобудинкових мереж водо, теплопостачання та водовідведення, відповідно несе відповідальність за стан внутрішньобудинкових мереж будинку. Згідно рішення Одеської міської ради № 1173-У від 05.04.07р. КП «Теплопостачання» є виконавцем послуг з постачання теплової енергії та гарячої води. Позивач вказує на те, що споживачу теплопостачання, для реалізації права на відмову від централізованого опалення, необхідно звернутись до міжвідомчої комісії з питань відключення споживачів, що створюється при органі виконавчої влади згідно Порядка відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води, затвердженого Наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22.11.05р. № 4. При відключенні від мереж централізованого опалення без дотримання даного Порядку, дії споживача вважаються самовільними, противоправними, які тягнуть відповідальність за самовільне переобладнання приміщень (ст.150 КоАП України) та не надають підстав для припинення обовязків власників приміщень по сплаті за послуги з теплопостачання. Також, корегування (зняття) нарахувань з особових рахунків споживачів самовільно демонтувавших опалювальні прилади, діючим законодавством не передбачено, що відповідає розясненням Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 19.03.2012 № 8/10-665-12. Позивач посилається на те, що наданий відповідачем лист КП ЖКС Порто-Франківський від 04.11.2014 р., в якому повідомляється про демонтаж системи центрального опалення не являється дотриманням передбаченої процедури відключення від мереж централізованого опалення, встановленої законодавством. Крім того, балансоутримовичем та КП «Теплопостачання міста Одеси» було надано особисто відповідачу [PERSON] Акт-припис від 12.12.2014року № 83 про відновлення самовільно відключеної системи опалення. Враховуючи вищевикладене, у підприємства були відсутні юридичні підстави для списання заборгованості та припинення нарахувань за послуги теплопостачання по особовому рахунку позивача. Тільки у травні 2015 р. на підставі наданого відповідачем на адресу КП «Теплопостачання міста Одеси» Акту міжвідомчої комісії з питань відключення споживачів від мереж централізованого опалення Приморської районної адміністрації від 22.07.2014р., КП «Теплопостачання міста Одеси» припинило нарахування по особовому рахунку, відкритого на імя відповідача. Однак, як зазначив Верховний Суд України у своїй постанові від 30 жовтня 2013 року № 6-59цс13, пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом частини третьої статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Так, постачальник послуг повинен доказувати обґрунтованість і розмір своїх вимог, при цьому, суд бере до уваги, що Позивач не заперечує, що він фактично не надавав послуги Відповідачу у наслідок вимушеного демонтажу системи опалення на об'єкт, розташований за адресою: [ADDRESS]. Згідно ч. 6 ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі зникнення потреби в отриманні послуги або відмови споживача від користування послугою виконавця/виробника споживач має право розірвати договір у порядку, встановленому законом (право споживача відмовитись від користування послугою виконавця або виробника). Згідно абз. 1 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про теплопостачання» споживач теплової енергії має право на вибір одного або декількох джерел теплової енергії чи теплопостачальних організацій, якщо це можливо за існуючими технічними умовами. Відповідно до ч. 2 цієї статті захист прав споживачів теплової енергії, а також механізм реалізації захисту цих прав регулюються цим Законом, Законом України «Про захист прав споживачів», іншими нормативно-правовими актами. Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я і життєдіяльності. Аналіз зазначених положень законів дає підстави суду встановити, що метою вказаних положень закону є максимально можливий захист споживача, та встановлює вільний вибір необхідних і достатніх послуг. Тобто законодавець визначив пріоритет права споживачів на свій розсуд обирати вид необхідних послуг, їх кількість та якість. Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 р № 630 затверджено Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення. Пунктами 24 та 25 цих Правил визначено, що споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. На виконання пункту 25 цих Правил наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України № 4 від 22.11.2005 року затверджено Порядок відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання. Вказаний Порядок із змінами, внесеними згідно з Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства № 169 від 06.11.2007 р., яким виключено право споживача послуг окремого приміщення житлового будинку відмовитись від отримання послуг централізованого опалення та постачання гарячої води відповідно саме до цього Порядку. Після внесення змін наказом № 169, цей Порядок регламентує процедуру відключення окремих житлових будинків, а не окремих приміщень, і таким чином, порядок відключення окремого приміщення залишається законодавчо не врегульованим, що не позбавляє права споживачів відключати свої приміщення від централізованого опалення та постачання гарячої води. Позивач вважає такі дії Відповідача самовільними та такими, що потребують узгодження з міжвідомчою комісією з розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж ЦО і ГВП. Відповідно до п. 1.2. Порядку відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженого Наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово- комунального господарства України від 22.11.2005 № 4, Засідання постійно діючої міжвідомчої комісії відбуваються у міру потреби, але не рідше одного разу на місяць. Судом встановлено, що у жовтні-листопаді 2014 року засідання комісії не проводилися, незважаючи на наявність факту відключення теплопостачання до приміщення відповідача, яке виникло внаслідок аварії, а тому суд вважає, що Відповідач не міг реалізувати своє право на відключення від послуг Позивача через не вчинення позивачем необхідних для цього дій. Відповідно до ч. З ст. 7 КАС України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України. Пріоритет прав споживача, а не виробника чи виконавця послуг, і його фінансово- господарської діяльності (підтверджується п. 1 ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів»). У рішенні Конституційного Суду України №15-рп/2004 від 02.11.2004р. у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України(конституційності) положень ст. 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м'якого покарання) Суд зазначив: «Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об'єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.» Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішенні від 30.01.2003р. № 3-рп/2003 у справі про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора: «Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах». Зважаючи на вищевикладене, суд доходить висновку про необґрунтованість позовних вимог, а тому відмовляє у їх задоволенні у повному обсязі.

Outcome: dismissed