Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-14 00:00:00

І. Стислий виклад позицій учасників справи. У липні 2020 р. [PERSON] та [PERSON] (далі також - [PERSON] , [PERSON] , позивачі) звернулися до суду з позовом до Київської міської прокуратури про звільнення з-під арешту квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] . Позов обґрунтований такими обставинами. У січні 2020 р. [PERSON] звернулася до Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, що залишилася після померлої матері [PERSON] . При перевірці спадкового майна було установлено, що на квартиру [ADDRESS] , накладено арешт згідно з постановою від 20.04.1995, виданою прокуратурою м. Києва. 11.02.2020 [PERSON] дізналась, що на підставі тієї ж постанови було накладено арешт на і квартиру [ADDRESS] , яка належить їй та її сину [PERSON] на праві спільної власності. Для з`ясування підстав накладення арешту на майно позивач звернулася до Першої київської державної нотаріальної контори, на що отримала відповідь про те, що строк зберігання документів на момент накладення арешту становив 3 роки, а тому документи відсутні. Окрім того позивач зверталася до Київського державного нотаріального архіву із запитом про надання документів, однак останній також повідомив про відсутність запитуваних документів. 11.02.2020 до прокуратури м. Києва направлено адвокатський запит про надання відомостей про накладення арешту на нерухоме майно. На запит надійшла відповідь про те, що оскільки у запиті відсутні відомості, необхідні для ідентифікації постанов та кримінальної справи, надати відомості немає можливості. Звернення до Департаменту з питань реєстрації також не дало необхідних результатів. Позивачі посилаються на те, що внаслідок накладеного арешту не можуть належним чином розпоряджатися своєю власністю, що змусило їх звернутися до суду з цим позовом. Київська міська прокуратурапозов не визнала з підстав, наведених у відзиві, та обґрунтувала свої заперечення тим, що позовна заява не обґрунтована та не підтверджена достатніми і належними доказами. Відповідач послався на те, що позивачем не надано жодних доказів вступу у спадщину після смерті [PERSON] , яка згідно реєстрів залишається власницею квартири [ADDRESS] . Від Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надійшли пояснення щодо позову, зі змісту яких вбачається, що відомостей про накладення арешту на зазначене у позовній заяві нерухоме майно у розпорядженні департаменту немає. ІІ. Рух справи, заяви (клопотання) учасників справи та процесуальні дії суду. Ухвалою від 27.07.2020 суд відкрив провадження у справі та призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в судове засідання на 03.02.2021. 29.01.2021 від третьої особи надійшли пояснення щодо позову. 03.02.2021 від відповідача надійшов відзив на позов. У зв`язку з неявкою позивача у судове засідання 03.02.2021 суд відклав розгляд справи на 07.04.2021. 26.02.2021 від позивача 1 надійшло клопотання про приєднання доказів, а саме: свідоцтва про смерть [PERSON] та повідомлення Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори про осіб, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] , та клопотання про витребування від Київської міської прокуратури матеріалів справи, в рамках якого на майно позивачів було накладено арешт. 05.04.2021 від позивачів надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності. У зв`язку з відпусткою судді судове засідання 05.04.2021 не відбулося, розгляд справи було перенесено на 15.06.2021. 15.06.2021 від позивачів надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом. Позивачам [PERSON] та [PERSON] , які є матір`ю та сином, належить на праві спільної власності в рівних частках квартира [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, договором купівлі-продажу від 07.08.1993 та рішенням Дарницького районного суду м. Києва у цивільній справі № 2-1037/06 від 12.01.2006. На підставі договору купівлі-продажу від 07.08.1993 мати позивача [PERSON] [PERSON] набула у власність квартиру [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] померла, спадщину після її смерті прийняли чоловік [PERSON] та дочка - позивач [PERSON] , що підтверджується повідомленням Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори від 25.02.2021 № 499/02-14. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 21.02.2021, виданим Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 4188. Згідно з даними Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 29.01.2020 № 198053851 у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна наявний архівний запис про обтяження (арешт) квартири [ADDRESS] , внесений Першою київською державною нотаріальною конторою 09.11.2004, реєстраційний номер обтяження: 1450963. Також у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна наявний запис про арешт квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер обтяження: 33816564. Цей арешт був первісно зареєстрований Першою київською державною нотаріальною конторою 09.11.2004 та перенесений до реєстру на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), прийнятого державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 24.10.2019, індексний номер: 49320755. Зі змісту реєстраційних записів вбачається, що підставою для внесення відомостей про обтяження вищевказаних об`єктів нерухомого майна послугувала постанова прокурора м. Києва б/н від 20.04.1995. На запит позивача від 03.02.2020 Перша київська державна нотаріальна контора повідомила, що не може надати копії документів або інформацію про підстави накладення заборони на квартиру [ADDRESS] через відсутність документів, строк зберігання яких до 1995 р. становив 3 роки. Довідкою Київського державного нотаріального архіву від 10.03.2020 № 733/01-17 підтверджується відсутність на зберіганні документівПершої київської державної нотаріальної контори за період з 1983 року. За результатами розгляду запиту представника позивача про надання копії постанови про арешт майна від 20.04.1995 у кримінальній справі щодо [PERSON] прокуратура м. Києва (зараз - Київська міська прокуратура) повідомила про те, що з огляду на відсутність у запиті достатніх відомостей для ідентифікації кримінальної справи надати інформацію по суті звернення не представляється можливим. З метою одержання інформації про арешт майна позивач [PERSON] звертався до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), який листом від 12.06.2020 № 074/07/1-1669 повідомив про те, що інформацію про обтяження перенесено до відповідного розділу на об`єкт нерухомого майна на підставі положень статті 13 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». ІV. Мотивувальна частина. У статтях 15, 16 ЦК України закріплене право кожного на захист свого цивільного (особистого немайнового або майнового) права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 5 ЦПК України визначає, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Одним з основних конституційних прав людини є право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю (стаття 41 Конституції України), яке знайшло своє закріплення у ЦК України. Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Однією з визначених законом підстав набуття права власності є спадкування. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина 5 статті 1268 ЦК України). Перехід права власності на майно спадкодавця до спадкоємців посвідчується свідоцтвом про право на спадщину (стаття 1296 ЦК України), отримання якого є правом спадкоємця, водночас норма частини 1 статті 1297 ЦК України зобов`язує спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Покладаючи на спадкоємців обов`язок отримання свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, законодавець тим самим забезпечує їх можливістю реалізовувати набуте право власності щодо успадкованого нерухомого майна. Згідно з частиною 1 статті 317 цього Кодексу власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 ЦК України). Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Відповідно до частини 1 статті 126 КПК України 1960 року забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт. Положеннями вказаного Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126). У межах кримінальної справи, що розслідувалася, власник майна, який не набував процесуального становища підозрюваного, обвинуваченого, чинним на той час кримінально-процесуальним законом не був наділений процесуальним правом ініціювати питання про звільнення майна з-під арешту. За нормою статті 120 цього Кодексу досудове слідство у кримінальних справах повинно бути закінчено протягом двох місяців. В цей строк включається час з моменту порушення справи до направлення її прокуророві з обвинувальним висновком чи постановою про передачу справи до суду для розгляду питання про застосування примусових заходів медичного характеру або до закриття чи зупинення провадження в справі. Цей строк може бути продовжено районним, міським прокурором, військовим прокурором армії, флотилії, з`єднання, гарнізону та прирівняним до них прокурором у разі неможливості закінчити розслідування - до трьох місяців. В особливо складних справах строк досудового слідства, встановлений частиною 1 цієї статті, може бути продовжено прокурором Автономної Республіки Крим, прокурором області, прокурором міста Києва, військовим прокурором округу, флоту і прирівняним до них прокурором або їх заступниками на підставі мотивованої постанови слідчого - до шести місяців. Далі продовжувати строк досудового слідства можуть лише у виняткових випадках Генеральний прокурор України або його заступники. Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.04.2019 по справі № 2-3392/11 дійшла висновку, що у разі, якщо арешт накладений на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, розпочатого в період дії КПК України 1960 року, спір щодо зняття арешту з майна є приватноправовим і має розглядатися за правилами цивільного судочинства. Отже ураховуючи, що предметом цього позову є звільнення майна з-під арешту, накладеного у кримінальному провадженні, розпочатому за КПК України 1960 року, і при цьому позивачі не були його учасниками, а відповідач не надав підтвердження факту наявності незакритого кримінального провадження, у якому було накладено такий арешт, даний спір має розглядатися за правилами цивільного судочинства. Стаття 391 ЦК України надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі власника будинку або квартири, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та існування перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право, та з яких підстав. Правовідносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV (далі - Закон № 1952-IV). Згідно з частиною 1 статті 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до положень статті 24 Закону № 1952-IV, Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127, та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 за № 282/20595, наявність державної реєстрації обтяжень нерухомого майна є підставою для відмови у державній реєстрації прав, пов`язаних з відчуженням вказаного майна, а обов`язковою умовою вчинення нотаріальної дії щодо відчуження нерухомого майна є відсутність заборони на його відчуження. За обставинами справи установлено набуття позивачами права власності на спірне майно на підставах, що не заборонені законом - за договором купівлі-продажу, на підставі рішення суду та в порядку спадкування. Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, проте жодних доказів на підтвердження наявності легітимної мети збереження арешту спірних об`єктів нерухомості відповідачем не надано. Зважаючи на викладене та ураховуючи, що через наявність арешту позивачі обмежені у здійсненні свого права на розпорядження власністю, вимоги позову про звільнення майна з-під арешту суд вважає обґрунтованими і доведеними та задовольняє їх. На підставі викладеного,

Outcome: approved