Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-21 00:00:00

На підставі державних актів на землю серії [NUMBER] від 19 жовтня 2005 року та серії [NUMBER] від 15 червня 2007 року [PERSON] на праві власності належали земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею, відповідно, 2,0808 га та 1,9706 га, які розташовані на території Морозівської сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області. Відповідно до договорів оренди землі від 12 та 20 травня 2011 року вказані земельні ділянки з 21 жовтня 2011 року перебувають в оренді ПП «Бонас» с. Морозівка строком на п'ятнадцять років. [INFO] [PERSON] померла. На підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом від [INFO] власником земельних ділянок став [PERSON]. Речове право зареєстровано [INFO]. 28 квітня 2017 року [PERSON] звернувся до ПП «Бонас» з листом, у якому просив розірвати договори оренди землі, укладені зі спадкодавцем. У задоволенні такої вимоги директор ПП «Бонас» відмовив. Вважаючи, щодоговори оренди землі від 21 та 20 травня 2011 року порушують його права власника на вільне володіння, користування та розпорядження власністю, [PERSON] 10 серпня 2017 року за захистом своїх прав та інтересівзвернувся до суду з позовом та просить: визнати недійсними договори оренди земельних ділянок від 12 і 20 травня 2011 року, укладені [PERSON] та ПП «Бонас» с. Морозівка, та розірвати їх. Позивач у судовому засіданні поданий ним позов підтримав і пояснив: У 2011 році його мати [PERSON] уклала договори оренди земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із ПП «Бонас». Після смерті матері, із [INFO] власником земельних ділянок став він і разом із членами своєї родини бажає самостійно обробляти належні йому земельні ділянки. Так, його син [PERSON] має відповідну сільськогосподарську освіту, на даний час працює агрономом у СФГ «Стріла», має у власності сільськогосподарську техніку. На пропозицію розірвати договір оренди, укладений з попереднім власником землі на 15 років, директор ПП «Бонас» відповідає категоричною відмовою. Просить у судовому порядку захистити його права власника на вільне користування і розпорядження земельними ділянками. Представник позивача [PERSON] (.с. 47) у судовому засіданні 12 вересня 2017 року суду пояснив, що мати позивача [PERSON] володіла земельними ділянками площею 2,0808 га та 1,9706 га, які розташовані на території Морозівської сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області. 12 та 20 травня 2011 року між ПП «Бонас» та [PERSON] було укладено два договори оренди земельних ділянок строком на 15 років. [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті [PERSON] [INFO] у державного нотаріуса Мурованокуриловецької державної нотаріальної контори отримав Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на згадані вище земельні ділянки. Оформивши спадкові права, він вирішив самостійно з членами родини обробляти успадковані земельні ділянки. 28 квітня 2017 року позивач звернувся до ПП «Бонас» із листом-повідомленням з пропозицією припинити шляхом розірвання договори оренди землі, укладені між ПП «Бонас» та їх попереднім власником, однак 19 травня 2017 року отримав відповідь про відмову в задоволенні його вимог. Оскільки [PERSON] підписувала із ПП «Бонас» заздалегідь підготовлені проекти-бланки договорів оренди землі, в які вже потім вносився рукописний текст щодо строку дії договорів, розміру орендної плати, які окремо погоджені не були, представник позивача вважає, що така обставина свідчить про порушення вимог ч. 1 ст. 627 ЦК України про розумність та справедливість умов договору. Зокрема, несправедливою є умова щодо строку дії договору на 15 років, оскільки [PERSON] на час укладення договору було 69 років, а такий тривалий строк дії договору створював істотний дисбаланс у правах і обов'язках сторін, причому виключно на шкоду орендодавцю. Такий тривалий строк дії договору позбавляє орендодавця права на використання своєї земельної ділянки для власних потреб, а у випадку спадкування, тривалий час не дає можливості спадкоємцю у повній мірі розпоряджатись спадковим майном на свою користь. У зв'язку з цим є підстави для визнання договорів оренди землі недійсними. Крім того, [PERSON] зауважив, що оскільки змінилася така істотна обставина договорів оренди землі як власник, згідно із частинами 1 і 2 ст. 652 ЦК України договір може бути розірваний за згодою сторін або за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони. У судових дебатах 22 вересня 2017 року представник позивача [PERSON] (а.с. 47) підтримав таку саму позицію і з тих же підстав. Представник відповідача - приватного підприємства «Бонас» - Країло Степан Васильович (а.с. 53) у судовому засіданні 12 вересня 2017 року позов не визнав та пояснив: Статті 203, 215 ЦК України визначають підстави недійсності правочину. Оспорювані договори оренди землі відповідають формі, укладені письмово), зареєстровані, особа, яка їх укладала, мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, її волевиявлення було спрямоване на передачу землі в оренду саме ПП «Бонас», вона регулярно отримувала орендну плату за здані в оренду земельні ділянки. Таким чином законних підстав для визнання договорів оренди землі недійсними нема. Щодо вимоги про розірвання договорів оренди, то вони також є необґрунтованими, оскільки відсутні передбачені законом (ст. 783 ЦК України, ст. 141 ЗК України, ст. 32 Закону України «Про оренду землі») підстави для розірвання договорів у судовому порядку. Вимога розірвати договори у зв'язку із переходом права власності від спадкодавця до спадкоємця суперечить вимогам цивільного законодавства, зокрема, ст. 770 ЦК України. У судове засідання 22 вересня 2017 року Країло С.В. не з'явився, просив розгляд справи проводити у його відсутності, просив відмовити в позові у зв'язку з його безпідставністю (а.с. 81). Розглянувши справу в судовому засіданні, оцінивши докази, на яких ґрунтуються вимоги позивача та заперечення відповідача, суд прийшов до наступного висновку: Стаття 41 Конституції України визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є абсолютним і найширшим із існуючих прав. Законом України «Про оренду землі» визначено, що оренда - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Об'єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян (статті 1, 3 Закону України «Про оренду землі»). Судом встановлено, що [PERSON] на підставі державних актів на землю серії [NUMBER] від 19 жовтня 2005 року (а.с. 34) та серії [NUMBER] від 15 червня 2007 року (а.с. 41) була власником земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею, відповідно, 2,0808 га (кадастровий номер [NUMBER]) та 1,9706 га (кадастровий номер [NUMBER]), які розташовані на території Морозівської сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області. Відповідно до договорів оренди землі від 12 та 20 травня 2011 року (а.с. 30-31,36-37) вказані земельні ділянки з 21 жовтня 2011 року (зворот а.с. 31 і 37) перебувають в оренді ПП «Бонас» с. Морозівка строком на п'ятнадцять років (п. 8 Договорів). [INFO] у с. Морозівка Мурованокуриловецького району Вінницької області [PERSON] померла (а.с. 14). Як вбачається із свідоцтв про право на спадщину за заповітом виданих позивачеві [INFO] державним нотаріусом Мурованокуриловецької державної нотаріальної контори, зареєстрованих у реєстрі за №№ 1740 та 1736 (а.с. 15, 18), позивач із [INFO] (а.с. 16, 19) є власником земельних ділянок за кадастровими номерами [NUMBER] та [NUMBER]. Ці обставини сторони не оспорюють. Позивач оспорює дійсність договорів оренди через несправедливість їх умов, а також стверджує про наявність підстав для розірвання договорів оренди землі. Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі», Законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі (ст. 2 Закону України «Про оренду землі»). Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків є правочином. Двосторонній правочин - це погоджена дія двох сторін (договір). Таке формулювання випливає із частин 2 і 4 цієї статті ЦК України. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. ст. 215 ЦК України). Тобто, недійсним можна визнати правочин (договір), зміст якого суперечить цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 ЦК України), якщо особа, яка вчиняє правочин, не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності (ч. 2 ст. 203 ЦК України), якщо волевиявлення учасника правочину не було вільним і не відповідало його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України), якщо він не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203 ЦК України). Підставою для визнання договорів оренди землі недійсними сторона позивача називає несправедливу умову договору про строк дії договору. При цьому робиться посилання на ст. 3 Директиви 93/13/ЄЕС від 05.04.1993, відповідно до якої умова договору, яка не була окремо погоджена, вважається несправедливою (нечесною), якщо на противагу про добросовісність вона створює значний дисбаланс у правах і обов'язках сторін договору на шкоду одній із сторін. Суд не погоджується із такою позицією сторони позивача, оскільки вона не ґрунтується на законі і доказах, які надали суду сторони. Так, несправедливою умова може бути визнана лише в тому випадку, якщо вона не була окремо погоджена сторонами. Позивач у позовній заяві, а його представники в суді доводять, що саме умова про строк дії договору є несправедливою, оскільки, по-перше, через похилий вік орендодавця створював значний дисбаланс у правах і обов'язках на шкоду власника земельних ділянок, по-друге, ця умова не погоджувалася сторонами (орендар надав для підпису заздалегідь підготовлений проект договору. Однак, проект-бланк договорів оренди землі відповідають Типовому договору, затвердженому постановою КМУ 03.03.2004 за № 220, а їх істотні умови, зокрема, такі як предмет договорів, орендна плата, строк дії договорів, вчинено рукописним текстом, що дає підстави вважати, що саме ці істотні умови і були предметом узгодження між сторонами під час підписання договорів. Враховуючи положення ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України про обов'язок сторони довести обставини, на які вона посилається як на підставу позовних вимог, суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено законних підстав для визнання договорів оренди земельних ділянок, укладених 12 та 20 травня 2011 року між [PERSON] та ПП «Бонас» с. Морозівка, недійсними, а тому відсутні підстави для задоволення таких вимог. Статтею 398 ЦК України визначено, що право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передано власником, а також, на інших підставах, встановлених законом. За положеннями ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом (ст. 651 ЦК України). Відповідно до ст. 31 ЗУ «Про оренду землі» договір оренди землі припиняється в разі: закінчення строку, на який його було укладено; викупу земельної ділянки для суспільних потреб та примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; поєднання в одній особі власника земельної ділянки та орендаря; смерті фізичної особи-орендаря, засудження його до позбавлення волі та відмови осіб, зазначених у ст. 7 цього Закону, від виконання укладеного договору оренди земельної ділянки; ліквідації юридичної особи-орендаря; відчуження права оренди земельної ділянки заставодержателем; набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці; припинення дії договору, укладеного в рамках державно-приватного партнерства (щодо договорів оренди землі, укладених у рамках такого партнерства). За правилами ч. 4 ст. 32 ЗУ «Про оренду землі» перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи (у тому числі в порядку спадкування), реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або припинення договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі. Частиною 1 ст. 148-1 Земельного кодексу України визначено, що до особи, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває у користуванні іншої особи, з моменту переходу права власності на земельну ділянку переходять права та обов'язки попереднього власника земельної ділянки за чинними договорами оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту щодо такої земельної ділянки. Після оформлення права на спадщину позивач фактично став однією із сторін договору оренди землі, а саме орендодавцем. Одночасно, за змістом статей 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщина) від фізичної особи, яка померла (спадкодавець), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Таким чином до позивача [PERSON] з моменту відкриття спадщини ([INFO]) перейшли, в тому числі, і обов'язки орендодавця. Системний аналіз вказаних положень законодавства дає підстави вважати, що договір оренди землі може бути розірваний судом за вимогою нового власника земельної ділянки, якщо таке право передбачено договором. У п. 40 Договорів оренди землі від 12 та 20 травня 2011 року, укладених між [PERSON] та приватним підприємством «Бонас»», сторони передбачили, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи не є підставою для зміни або розірвання договору. При цьому зазначений пункт Договорів будь-ким із його учасників не оспорювався й у встановленому законом порядку недійсним не визнавався. Дослідивши та оцінивши всі обставини справи, перевіривши їх доказами, виходячи із принципів розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати (ч. 1 ст. 88 ЦПК України). Оскільки суд не знайшов підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] відсутній й підстави для стягнення на користь позивача судових витрат.

Outcome: dismissed