Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-02 00:00:00

Міський соціально-ребілітаційний центр матері та дитини «Містечко милосердя Святого Миколая» звернувся в березні 2017 року до Івано-Франківського міського суду з позовом до [PERSON] про позбавлення її батьківських прав стосовно дитини [PERSON], [INFO]; накладення заборони на відчуження належного дитині на праві користування житла за адресою в [ADDRESS]; стягнення з [PERSON] аліменти на утримання [PERSON], [INFO] у розмірі 1/4 частки її доходу але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з 01.03.2017 року до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою суду від 02.03.2017 року залучено до участі у справі орган опіки та піклування для надання відповідного висновку. Представник позивача позовні вимоги підтримала і просила їх задовольнити з мотивів, викладених в позовній заяві. Представник органу опіки та піклування підтримала заявлені вимоги, надавши суду письмовий висновок згідно рішення від 27.04.2017р. №264 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно дитини [PERSON], [INFO]. Відповідач в судове засідання не з'являлася, про причини неявки суду не сповістила, про дату та час судового засідання повідомлена належним чином. Частиною 4 статті 169 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до частини 1 статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відтак, виходячи зі змісту частини 4 статті 169 та частини1 статті 224 ЦПК України, а також того, що відповідач про причини неявки суд не повідомив, зважаючи на заяву позивача, в якій він не заперечував проти винесення заочного рішення, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, з наступних підстав. Судом встановлено, що з 11.09.2014 року у Міському соціально-ребілітаційному центрі матері та дитини «Містечко милосердя Святого Миколая» (надалі Центр) перебуває за заявою матері [PERSON], [INFO], її син [PERSON], [INFO], на передбачений термін - один рік. Мати сина відвідала в липні 2015 року і більше з того часу ним не цікавиться, номер залишеного нею телефону не обслуговується. Відомості про батька дитини в Свідоцтво про народження записані за ч.1 ст.135 СК України. З 31.01.2017 року малолітній [PERSON] перебуває на обліку в службі у справах дітей як дитина, що опинилася в складних життєвих обставинах через ухилення матері від його виховання та утримання. Хлопчик разом з своєю матір'ю зареєстрований за адресою в [ADDRESS], дана квартира належить відповідачу та її брату в рівних долях на праві спільної сумісної власності, однак на лютий 2017 року накопичилась значна заборгованість за комунальні послуги по даній квартирі. Неодноразово служба у справах дітей намагалася поспілкуватися з матір'ю, однак встановлено що відповідач тільки інколи появляється в даній квартирі і в ній фактично не проживає. При цьому, [PERSON] перебувала під соціальним супроводом Центру з 18.03.2014р. по 16.12.2014р., після даного періоду супроводу, вона не йшла на співпрацю з Центром, уникала спілкування з дитиною, при відвідуванні представників Центру по місцю її реєстрації двері ніхто не відчиняв, за даними від сусідів [PERSON] в ній не проживає, веде аморальний спосіб життя. Аналогічно при спробах навідатися і віднайти [PERSON] по місцю її реєстрації, не вдалося і працівникам УПД ГУНП. Відповідно до ст. 141, 180 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо своїх неповнолітніх дітей, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За вимогами ст..150-155, 180 СК України визначено обов'язки та права батьків щодо виховання та розвитку дитини, на спілкування, права батьків по захисту дитини, забезпечення права дитини на належне батьківське виховання, здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов'язків та обов'язок утримувати дитину. Даних норм мати дитини належно не дотримується, що встановлено судом. А за ст.. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Пленум Верховного Суду України в п.п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавленні батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Вирішуючи спір, суд враховує зазначені роз'яснення Пленуму Верховного Суду України і з'ясовує які безсумнівні докази свідчать про ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків щодо виховання дитини, у чому полягає винна поведінка відповідача, свідоме нехтування ним своїми обов'язками, чи вживалися до нього заходи реагування, а також досліджує соціально-побутових умов життя та матеріального становища відповідача. Відповідач дійсно проявляє байдужість до дитини, не намагається бачити дитину, піклуватися щодо її розвитку, брати участь у її вихованні, що не спростовано матеріалами справи. Суд зазначає, що відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він в тому числі ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. У свою чергу батько (один із батьків) має довести, що він належним чином виконує свої батьківські обов'язки. Відповідач через неявку такого не довела. За вимогами ст. 165 СК право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. А тому, суд вважає, що позовні вимоги щодо позбавлення батьківських прав матері стосовно дитини [PERSON], є обґрунтованими. Щодо вимоги про накладення заборони на відчуження належного дитині на праві користування житла за адресою в [ADDRESS]. Як слідує з вимог ст. 176 СК України батьки зобов'язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом. За вимогами ст. 8, 12, 18 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. За ч.4 ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» суд у разі позбавлення батьків батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав одночасно накладає заборону на відчуження майна та житла дітей, про що повідомляє нотаріуса за місцем знаходження майна та житла. А тому, суд вважає обґрунтовану вимогу про накладення заборони на відчуження належного дитині на праві користування житла за адресою в [ADDRESS]. Що стосується вимоги про стягнення аліментів - 1/4 частки доходу відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з 01.03.2017 року до досягнення дитиною повноліття, то суд зазначає, що дана вимога є також обґрунтованою, виходячи з наступного. Так, як зазначено ч.3 ст.166 СК при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов'язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. За ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частина 1 ст.182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення. Тому, дана вимога підлягає до задоволення. Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57?60 ЦПК України. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. На підставі наведеного, відповідно до ст. 19, 150-155, 170, 180 СК України,

Outcome: approved