Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-17 00:00:00

І. Стислий виклад позицій позивача та відповідача 1. Виклад позиції позивача. 19.04.2018 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом до [PERSON], у якому просить про зміну способу стягнення аліментів, що стягуються із [PERSON] на її користь на утримання дитини: [PERSON], [INFO], визначивши їх у розмірі чверті його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, до повноліття дитини, починаючи із дня набрання законної сили судовим рішенням у цій справі. Позовні вимоги [PERSON] мотивовані тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 10.02.2013 року, який розірвано за рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 29.09.2015 року. Від шлюбу вона та відповідач мають спільну дитину - [PERSON], [INFO]. З відповідача на її користь на утримання дитини з відповідача судовим наказом Шаргородського районного суду Вінницької області від 07.02.2017 року стягуються аліменти в розмірі 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 17.01.2017 року, і до досягнення дитиною повноліття. На даний час її матеріальне становище погіршилося, оскільки змінився рівень життя, підвищилися ціни, а відповідач аліменти сплачує невчасно та не у повному обсязі, не бере участі у додаткових витратах на дитину, чим ставить її у скрутне матеріальне становище, тоді як про своє місце роботи та розмір доходів не повідомляє, у зв'язку з чим значний обсяг обов'язків по утриманню дитини покладено на неї, що ставить її та відповідача у нерівні умови. З дня присудження аліментів змінилося сімейне законодавство, зокрема збільшено соціальні стандарти щодо мінімального розміру аліментів, а тому аліменти, які сплачує відповідач, не забезпечують належним чином утримання дитини. Визначення способу стягнення аліментів у частці від заробітку (доходу) відповідача щомісячно забезпечить інтереси дитини, її гармонійний фізичний, розумовий, духовний розвиток. 2. Виклад позиції відповідача. Відповідач [PERSON] відзив на позов із викладенням своїх заперечень, відповідно до норм діючого ЦПК України, до суду не подав, а також, не подавав заяви про визнання ним позовних вимог [PERSON], не дивлячись на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 19.04.2018 року (а.с.12-13), яку отримав, що підтверджується зворотним поштовим рекомендованим повідомленням (а.с.17). ІІ. Заяви, клопотання позивача, відповідача Заяв, клопотань від позивача та відповідача у означеній цивільній справі, пов'язаних із розглядом справи, до суду не надходило. ІІІ. Процесуальні дії у справі 1. Відповідно до ухвали суду від 19.04.2018 року прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про зміну способу стягнення аліментів в порядку спрощеного позовного провадження та призначено розгляд справи на 18.05.2018 року без повідомлення (виклику) сторін, роз'яснено сторонам, що у випадку наявності клопотання про виклик їх у судове засідання, його слід подати до суду у встановлені строки, запропоновано відповідачеві у п'ятнадцятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали подати до суду відзив на позовну заяву (а.с.12-13). 2. Частиною 1 статті 279 ЦПК України встановлено, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше (ч.5 ст.279 ЦПК України). Вказана вимога ЦПК України роз'яснена судом учасникам справи в ухвалі про відкриття провадження у справі. Сторони у справі не подавали клопотань про розгляд означеної справи з повідомленням сторін, а суд не вбачав підстав для розгляду справи з повідомленням сторін з власної ініціативи. Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Згідно із вимогами ч.2 ст.191 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Виходячи з наведеного, суд вважає, що розгляд справи у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін слід здійснювати у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без проведення судового засідання, в силу вимог ч.13 ст.7, ч.2 ст.191 ЦПК України. 4. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, … в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи, що розгляд означеної справи здійснюється у порядку письмового провадження у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін, тобто за їх відсутності, то суд не вбачає підстав для здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України. 5. Відповідачем не надіслано до суду відзиву у встановлений судом в ухвалі від 19.04.2018 року строк, про поважність причин його неподання не повідомлено. Враховуючи, що відповідачем не надіслано до суду відзиву у встановлений судом в ухвалі від 19.04.2018 року строк, про поважність причин його неподання не повідомлено, тому суд вважає, що [PERSON] відзив не надано без поважних причин. За таких обставин суд вважає, що перешкод для здійснення розгляду справи у судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження та вирішення справи і ухвалення судового рішення за наявними матеріалами - немає. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази Вирішуючи спір, суд встановив, що між сторонами виникли сімейні правовідносини щодо способу виконання батьками обов'язку утримувати дітей, зокрема, щодо зміни способу стягнення аліментів, визначеного за рішенням суду. Судом встановлено наступні фактичні обставини, що підтверджуються доказами. Суд встановив, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 10.02.2013 року, який розірвано заочним рішенням Шаргородського районного суду від 29.05.2015 року (а.с.6-7). Від спільного проживання у шлюбі у позивача та відповідача народилася дитина: [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с.5). На утримання сина з відповідача [PERSON] стягнуто аліменти відповідно до судового наказу Шаргородського районного суду Вінницької області від 17.02.2017 року. Вказаним судовим наказом стягнуто аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини: [PERSON], [INFO], в розмірі 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 17.01.2017 року і до досягнення повноліття (а.с.8). Таким чином, позивач [PERSON] як одержувач аліментів, відповідно до вимог ч.3 ст.181 СК України, має право на звернення до суду з означеним позовом про зміну способу стягнення аліментів. З довідки виконавчого комітету Шаргородської міської ради від 18.04.2018 року №913 вбачається, що син сторін знаходиться на утриманні позивача (а.с.9). Судом встановлено, що аліменти, які стягуються на утримання дитини, не можуть в повній мірі забезпечити гармонійного розвитку дитини, тому суд вважає, що права сина сторін на належне утримання з боку батька порушені та підлягають судовому захисту шляхом зміни способу стягнення аліментів та визначення їх у частці від доходу відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, що гарантуватиме отримання дитиною надійного стабільного утримання з боку батька в межах мінімальної соціальної гарантії, встановленої державою в ч.2 ст.182 СК України, а також позбавить позивача та відповідача від необхідності в майбутньому звертатися з позовом до суду про зміну розміру аліментів при підвищенні соціальних гарантій чи при зменшенні доходів платника аліментів. При цьому, суд відхиляє ствердження позивача про те, що відповідач сплачує аліменти на утримання сина несвоєчасно та не у повному обсязі, а також, що відповідач не бере участі у додаткових витратах на дитину, що є підставою для зміни способу стягнення аліментів, оскільки вказані обставини не підтверджені позивачем належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами. До того ж, суд зауважує, що участь батька у додаткових витратах на дитину не є предметом даного спору, а також судовим наказом Шаргородського районного суду від 07.02.2017 року не встановлення стягнення з відповідача будь-яких інших виплат на дитину, крім аліментів, тому вказана позивачкою обставина не може бути підставою для зміни способу стягнення аліментів. V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування. Встановлені судом сімейні правовідносини щодо способу виконання батьками обов'язку утримувати дітей, зокрема, щодо зміни способу стягнення аліментів, визначеного за рішенням суду, регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» та Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст.51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття… Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч.1 ст.179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім'я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини (ч.2 ст. 179 СК України). За змістом ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (ч.1 ст.181 СК України). За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч.3 ст.181 СК України). Таким чином, за рішенням суду аліменти на утримання дітей присуджуються двома способами - у частці від доходу її матері, батька, або у твердій грошовій сумі, за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, що передбачено в абзаці 1 частини 3 ст.181 СК України. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (абз.2 ч.3 ст.181 СК України). Відповідно до ч.1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує, в тому числі, стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; … інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч.2 ст.182 СК України). Відповідно до положень ст.183 СК України, стягнення аліментів здійснюється у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини., яка визначається судом. При цьому підстави стягнення аліментів у частці від заробітку (доходу) визначається з урахуванням як положень ст.182 СК України, так і положень ст.183 СК України. Встановлений Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум для дитини вікoм до 6 років з 01 січня 2018 року становить 1492 грн. на одну особу в розрахунку на місяць, який визначає вартісну величину достатнього для забезпечення нормального функціонування організму дитини, збереження її здоров'я, забезпечення набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. VІ. Норми права, на які посилалася сторона, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування У позовній заяві позивач [PERSON] в обґрунтування своїх позовних вимог зсилається, крім вимог ст.ст.180-183 СК України, на норми ст.192 СК України. Суд вважає, що вказана норма права при вирішенні вказаних спірних правовідносин, що виникли між сторонами, застосуванню не підлягає. Судом встановлено, що між сторонами виникли сімейні правовідносини щодо способу виконання батьками обов'язку утримувати дітей, зокрема, щодо зміни способу стягнення аліментів, визначеного за рішенням суду. За рішенням суду аліменти на утримання дітей присуджуються двома способами - у частці від доходу її матері, батька, або у твердій грошовій сумі, за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, що передбачено в абзаці 1 частини 3 ст.181 СК України. Порядок вирішення питання щодо зміни способу стягнення аліментів та особи, які мають право звернутися з таким позовом до суду, визначені в абзаці 2 ч.3 ст.181 СК України, тоді як ст.192 СК України регулює зміну розміру аліментів, тобто збільшення або зменшення визначеного судом розміру аліментів. VІІ. Висновки суду Враховуючи, що позивачем наведено обставини щодо наявності підстав зміни способу стягнення аліментів, то суд приходить до висновку, що позов [PERSON] щодо зміни способу стягнення аліментів і визначення їх у частці від заробітку (доходу) відповідача на утримання дитини, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, підлягає задоволенню, так як обставини, на які зсилається позивач, підтверджуються належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, проаналізованими судом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч.1 ст.78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.1 ст.81 ЦПК України). Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України). Враховуючи, що усі обставини, які становлять предмет доказування, мають бути підтверджені визначеними у ч.2 ст.76 ЦПК України засобами доказування, суд вважає достовірно встановленими ті факти та обставини, які підтверджуються письмовими доказами, наданими до позову, оскільки відповідач відзиву на позов до суду не подавав. Зокрема, що сторони мають спільну дитину - неповнолітнього сина [PERSON], спосіб утримання якого є предметом даного спору і на утримання якого з відповідача [PERSON] стягнуто аліменти згідно з судовим наказом Шаргородського районного суду Вінницької області від 17.02.2017 року; що сплачувані відповідачем аліменти не достатньо та у неповній мірі забезпечують матеріальне становище дитини для її гармонійного розвитку, що суперечить вимогам ч.2 ст.182 СК України. Відповідно до ч.1 ст.95 ЦПК України (в ред.2004 року), що діяла на момент видачі судового наказу про стягнення аліментів з [PERSON], судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами вимог, передбачених статтею 96 цього Кодексу. Частиною 1 статті 160 діючого ЦПК України встановлено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Таким чином, спосіб стягнення аліментів, визначений судовим наказом, який є особливою формою судового рішення, може бути змінений за рішенням суду за позовом [PERSON], як одержувача аліментів, в силу вимог ч.3 ст.181 СК України. Відтак, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання, що позов [PERSON] про зміну способу аліментів підлягає задоволенню. При цьому суд виходить із захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, збереження того рівня життя, який дитина має тоді, коли утримується обома батьками та отримує надійне стабільне матеріальне утримання як з боку матері, так і з боку батька. VІІ. Розподіл судових витрат Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних із розглядом справи. Згідно з вимогами ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. При зверненні до суду з означеним позовом [PERSON] не сплачено судовий збір, оскільки позивач звільнена від його сплати. Так, відповідно до п.3. ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, в тому числі позивачі - у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення. Таким чином, підлягає стягненню з відповідача судовий збір в сумі 704,80 грн. відповідно до вимог ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved