Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-21 00:00:00

Керівник Запорізької місцевої прокуратури №3 Запорізької області [PERSON], звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив накласти заборону на відчуження нерухомого майна квартиру [ADDRESS], що на праві приватної власності належить [PERSON], до досягнення повноліття [PERSON], [INFO]. В судовому засіданні прокурор Юзько Н.А. пояснила, що при ухваленні рішення про відібрання від матері [PERSON], малолітньої дитини [PERSON], не було вирішено питання про накладення заборони на відчуження житла дитини. Вважає, що якщо не накласти таку заборону, то до повноліття дитини майно буде відчужено, і [PERSON] буде протиправно позбавлений права користування нерухомістю. Справу прокурор Юзько Н.А. просила розглянути в порядку заочного провадження і задовольнити позов повністю, однак після змінила позицію, та вказала що необхідно накласти заборону на відчуження лише 1/3 частки квартири, яка належить відповідачці. При цьому прокурор, після розяснення їй відповідного права не надала письмове клопотання про зменшення розміру позовних вимог, чи про часткову відмову від позову, часткове залишення позову без розгляду. В судових дебатах прокурор просила задовольнити позов в повному обсязі. Представник третьої особи органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району [PERSON] не заперечував проти розгляду справи в порядку заочного провадження, та просив для забезпечення прав дитини накласти заборону на відчуження належної [PERSON] квартири. Відповідач [PERSON] про розгляд справи була повідомлена особисто і завчасно (а.с.46, 62), проте в судове засідання повторно не зявився. Поважних причин неявки суду не повідомила. Заперечення проти позовної заяви суду не надала. Суд розцінює її неявку без поважної причини, та згідно ч.4 ст. 169, ч.1 ст. 224 ЦПК України, приходить до висновку про необхідність розгляду справи в порядку заочного провадження. Представник третьої особи КУ «Запорізький обласний спеціалізований будинок дитини «Сонечко» ЗОР [PERSON] надіслала на адресу суду заяву (а.с.64) про задоволення позову та розгляд справи за її відсутності. Третя особа [PERSON] будучи повідомленою про розгляд справи належним чином (а.с.47, 60), в судове засідання не зявилась з невідомих причин. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За частиною 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частина 3 статті 61 ЦПК України вказує, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. 10 жовтня 2014 року у м. Запоріжжя народився [PERSON], матірю якого є [PERSON] (а.с.13). Рішенням Хортицього районного суду м. Запоріжжя від 17 грудня 2015 року у справі ЄУН №337/5427/15-ц, провадження №2/337/2193/2015 (а.с.11-12), яке набрало законної сили 29 грудня 2015 року, відібрано без позбавлення батьківських прав у [PERSON], [INFO] її малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Малолітнього [PERSON] передано органу опіки і піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району до вирішення подальшої долі дитини. Рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради №13/9 від 28 січня 2016 року (а.с.14) [PERSON], [INFO], надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради №14/1 від 28 січня 2016 року (а.с.15) [PERSON], [INFO], влаштовано до Запорізького обласного спеціалізованого будинку дитини «Сонечко» на повне державне утримання як дитину, позбавлену батьківського піклування. Згідно ч.4 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» суд у разі позбавлення батьків батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав одночасно накладає заборону на відчуження майна та житла дітей, про що повідомляє нотаріуса за місцем знаходження майна та житла. Однак зазначені дії не були вчинені при відібрання дитини від матері без позбавлення батьківських прав. З копії свідоцтва про право власності на житло №23359 від 30 грудня 2010 року (а.с.25) вбачається, що квартира [ADDRESS] на праві спільної часткової власності в рівних долях належить громадянам: [PERSON] 1/3 частка, [PERSON] 1/3 частка, [PERSON] 1/3 частка. Аналогічна інформація міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.51). [PERSON] помер 27 березня 2011 року (а.с.38). Жодні спадкоємці за прийняттям спадщини, що відкрилась після його смерті, до нотаріальної контори не звертались, та спадкова справа не заводилась (а.с.63). Єдиним спадкоємцем першої черги, що проживав з ним на момент смерті була [PERSON] (а.с.16). За статтею 176 СК України батьки зобовязані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом. Розпорядженням голови районної адміністрації по Хортицькому району м. Запоріжжя №99 від 12 березня 2016 року (а.с.10) збережено за малолітнім [PERSON], [INFO], право користування житлом за адресою: м.Запоріжжя, вул. Новгородська, буд.№3, кв.№32, та ЦОА №6 МКП «Основаніє» доручено взяти під контроль збереження цього права користування житлом, та не виконувати дії щодо зняття [PERSON] з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою. Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВР №789-XII від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Пункт 3 ч.1 ст. 247 СК України встановлює, що дитина, над якою встановлено опіку або піклування, має право на збереження права користування житлом, у якому вона проживала до встановлення опіки або піклування. Згідно п.3 ч.3 ст. 71 ЖК УРСР жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сімї понад шість місяців у випадку влаштування дитини на виховання до дитячого будинку сімейного типу, закладу для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, протягом усього часу їх перебування у вказаних закладах. Відповідно ч.1 ст. 32 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», за дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, а також особами з їх числа зберігається право на житло, в якому вони проживали з батьками, рідними до встановлення опіки, піклування, влаштування в прийомні сімї, дитячі будинки сімейного типу, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Частина 3 ст. 25 Закону України «Про охорону дитинства» вказує, що у разі передачі дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, під опіку чи піклування, влаштування в будинки дитини, дитячі будинки, школи-інтернати, дитячі будинки сімейного типу та прийомні сімї жиле приміщення, в якому вони проживали, зберігається за дітьми протягом усього часу перебування їх в цих закладах, незалежно від того, чи проживають у жилому приміщенні, з якого вибули діти, інші члени сімї. Таким чином, задля забезпечення дотримання прав малолітнього [PERSON] на користування квартирою, і недопущення вчинення правочинів, що позбавлять його такого права до досягнення повноліття, суд вважає за необхідне в передбаченому ч.4 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» порядку накласти заборону на відчуження житла дитини належної його матері 1/3 частку квартири. При цьому, позов не може бути задоволено в повному обсязі. Так згідно ч.3 ст. 41 Конституції України, ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Законодавство України передбачає лише можливість заборони відчуження житла дитини, яким є майно її батьків, але не майна інших осіб, що порушить їх конституційні права власників. При цьому, заборони відчуження частки квартири буде достатнім для збереження житлових прав дитини. Зважаючи на викладене, судом не встановлено правових підстав для накладення заборони на відчуження інших 2/3 часток квартири [ADDRESS], що не належать [PERSON] Оскільки судом фактично задоволено одну третину із заявлених вимог, згідно з ч.1 ст. 88 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати, підлягають стягненню пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial