Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-17 00:00:00

Комунальне підприємство з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд - УКБ», звертаючись до суду з позовом, просило припинити право власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на квартиру [ADDRESS]; виселити [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з квартири [ADDRESS] загальною площею 128,53кв.м. та житловою площею 73,20кв.м. по[ADDRESS]; надати у власністьпропорційно [PERSON], [PERSON] (2/8 частини), [PERSON] (1/8 частину) та [PERSON] (1/8 частину) квартиру №138 загальною площею 128,53кв.м. та житловою площею 73,20кв.м. по [ADDRESS], що є предметом позову. Обґрунтовуючи підстави звернення з цим позовом до суду, позивач посилається на наступне, що розпорядженням Київської міської державної адміністраціївід 24.05.2004 року за №850 «Про надання дозволу на реконструкцію та забудову території мікрорайону, обмеженого вулицями Попудренка, Мініна, Червоноткацькою та Червоногвардійською, в Дніпровськомурайоні» Головне управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) зобов'язано оформити у встановленому законом порядку дозвільну документацію на знесення будинків у мікрорайоні. Згідно п.4 вищезазначеного розпорядження, Комунальне підприємство з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд -УКБ» є замовником проектування, реконструкції та забудови території мікрорайону та на нього покладено обов'язок відселити мешканців з будинків на території мікрорайону. Рішенням Дніпровської районної у місті Києві ради від 04.06.2004 року за №354 [PERSON] підприємству з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд - УКБ» надано згоду на знесення житлового будинку [ADDRESS], зазначений будинок складається з 23 квартир, мешканці 21 квартири вже відселені. [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на праві спільної часткової власності належить квартира №6 по вул. Червоногвардійській у Дніпровському районі м. Києва, мешканці квартири відмовляються відселятися, не погоджуються на пропозицію позивача отримати у власність квартиру №138 загальною площею 128,53 кв.м. та житловою площею 73,20 кв.м. по [ADDRESS], яка відповідає встановленим санітарним нормам та за загальною площею ця квартира є більшою ніж квартира в якій мешкають відповідачі, у зв'язку з неможливістю вирішення питання в позасудовому порядку позивач вимушений звернутись з цим позовом до суду. Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 22 січня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. (а.с.52) Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 26 березня 2018 року закінчено підготовче провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду. (а.с.129-130) Представник позивача [PERSON] підприємства з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд - УКБ» - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні просили в задоволенні позову відмовити, подали відзив (заперечення) на позовну заяву, який долучено до матеріалів справи (а.с.95-97), пояснили, що відповідачам [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] належить на праві часткової власності чотирьохкімнатна квартира [ADDRESS], крім того в цій квартирі зареєстрована малолітня донька [PERSON] та [PERSON] - [PERSON], [INFO], з відповідачами - [PERSON] та [PERSON] вони однією сім'єю ніколи не проживали. Таким чином, позивач має намір пересилити три різні родини з чотирикімнатної квартири - в трикімнатну. [PERSON] прописана та мешкає в селі, квартира, розташована в м. Києві, що належала останній, вже відчужена. [PERSON] також прописана і мешкає в іншій квартирі. Крім того, будинок [ADDRESS] не зданий в експлуатацію, буде здаватися без оздоблювальних робіт, отже навіть після здачі в експлуатацію даного будинку, проживати в ньому буде не можливо, також запропонована квартира знаходиться в іншому мікрорайоні, далеко від метро, тобто запропонований варіант квартири для відселення відповідачів порушує житлові права як відповідачів у справі, так і малолітньої дитини, яка фактично висиляється без надання іншого житлового приміщення. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні просила в задоволенні позову відмовити та пояснила, що відповідач [PERSON] належить на праві власності 1/8 частини квартири [ADDRESS], відповідач погоджується відселитись із займаного житла, однак запропонований позивачем варіант квартири для відселення не влаштовує відповідача, яка не є членом сім'ї інших відповідачів, проживає окремо, тому розраховує отримати в рахунок компенсації за свою частку квартири окреме житло. Представник третьої особи - Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) - [PERSON], в судовому засіданні просила позов задовольнити, подала відзив на позов, який долучений до матеріалів справи (а.с.87-91), в якому зазначив, що у відповідності до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 29.12.2012 року, Головне управління житлового забезпечення зобов'язане оформити документацію на знесення будинків у мікрорайоні, обмеженому вулицями Попудренка, Мініна, Червоноткацька та Червоногвардійська. Комунальне підприємство з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд - УКБ» є замовником проектування, реконструкції та забудови території мікрорайону та на нього покладено обов'язок відселити мешканців з будинків на території мікрорайону. З матеріалів справи убачається, що Комунальне підприємство з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд - УКБ»пропонувало відповідачам надати їм у власність квартиру №138 загальною площею 128,53кв.м. та житловою площею 73,20кв.м. по [ADDRESS], однак відповідачі не надали згоди на добровільне відселення, хоча запропонований позивачем варіант квартири для відселення жодним чином не порушує визначені чинним законодавством житлові права відповідачів, яка отримують житло значно більшої площі та в новобудові. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, в судове засідання не з'явився, був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, заяв чи клопотань до суду не подав. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідачів[PERSON], [PERSON], [PERSON], представника відповідача [PERSON] - [PERSON], представника третьої особи [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на праві спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS], частки яких становлять: [PERSON] - 4/8, [PERSON] - 2/8, [PERSON] - 1/8 та [PERSON] - 1/8. (а.с.9-13, 104) Згідно технічного паспорту на квартиру, квартира [ADDRESS] складається з 4-х кімнат жилою площею 66,6кв.м. та загальною площею 81,0кв.м. (а.с.102-103) За даними Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані три особи: відповідачі [PERSON], [PERSON] та їх неповнолітня донька - [PERSON], [INFO]. (а.с.106, 107). 24 травня 2004 року Київською міською державною адміністрацією видано розпорядження №850 «Про надання дозволу на реконструкцію та забудову території мікрорайону, обмеженого вулицями Попудренка, Мініна, Червоноткацькою та Червоногвардійською, в Дніпровському районі», яким зобов'язано Головне управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) оформити у встановленому порядку дозвільну документацію на знесення будинків з території мікрорайону, обмеженого вулицями Попудренка, Мініна, Червоноткацькою та Червоногвардійською (п.3). Також, цим розпорядженням дозволено [PERSON] підприємству з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд - УКБ»виступити замовником проектування, реконструкції та забудови території мікрорайону, обмеженого вказаними вулицями (п.4), а також, у встановленому законодавством порядку, серед іншого, відселити мешканців з будинків на території мікрорайону, обмеженого вулицями Попудренка, Мініна, Червоноткацькою та Червоногвардійською, на інше постійне місце проживання та знести будинки (п.5). (а.с.7) Рішенням Дніпровської районної у місті Києві ради від 04 червня 2009 року за №354 «Про знесення житлових будинків №39/2 на вул. Червоноткатській, №№27, 28, 26/8, 32-А, 32-Б на вул. Краківській, №№4, 12 на вул. Лебедєва та №№4-А, 6, 6-А, 8/29 на вул. Червоногвардійській», надано згоду [PERSON] підприємству з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд - УКБ» Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на знесення житлових будинків №39/2 на вул. Червоноткатській, №№27, 28, 26/8, 32-А, 32-Б на вул. Краківській, №№4, 12 на вул. Лебедєва та №№4-А, 6, 6-А, 8/29 на вул. Червоногвардійській за умови остаточного відселення мешканців зазначених будинків, а також розташованих установ та організацій, на інші відповідні площі, а також компенсації житлових площ маневреного фонду району. (а.с.8) Як убачається з Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, на підставі Проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, 11.07.2014р. за [PERSON] підприємством з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд - УКБ» зареєстроване право постійного користування земельною ділянкою, розташованою в м. Києві, Дніпровський район, на перехресті вул. Червоногвардійської та вул. Краківської, яка на праві власності належить Київській міській раді. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, на підставі рішення Київської міської ради від 23.09.2014 року №260/260, 10 грудня 2014 року [PERSON] підприємством з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд - УКБ» здійснено державну реєстрацію права постійного користування земельною ділянкою, розташованою в м. Києві, Дніпровський район, на перехресті вул. Червоногвардійської та вул. Краківської, яка на праві власності належить Київській міській раді. Відповідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) Судова практика Європейського суду з прав людини, на виконання ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнала права будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном (рішення по справі «Маркс проти Німеччини»), та визначила основні вимоги стосовно застосування ст. 1 Протоколу №1 щодо захисту права власності (рішення у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції»). Як встановив Суд, положення ст. 1 Протоколу №1 передбачають такі правила захисту права власності: перша норма, виражена в першому реченні першого абзацу, має загальний характер і встановлює принцип безперешкодного користування майном, друга норма, зафіксована в другому реченні того ж абзацу, регулює випадки позбавлення власності, встановлюючи певні умови, у третій нормі, що зафіксована в другому абзаці, за державами-учасницями визнається право контролю над володінням власністю відповідно до загальних інтересів та право на запровадження законів, необхідних для цього. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні майна за його власниками без обмежень. Право на житло є одним з найголовніших невід'ємних прав особи, яке проголошується ст.47 Конституції України. Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Крім того, закріпленими в частинах 1 - 3 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» положеннями, Держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Відповідно до ч.1 ст. 12 Закону України «Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду» (далі - Закон), реалізація інвестиційних проектів комплексної реконструкції кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду здійснюється за умови попереднього і повного відшкодування вартості власникам жилих приміщень, втрат шляхом надання за їх згодою іншого житла або грошової компенсації. Частиною 8 ст. 12 Закону передбачено, що відселення наймачів жилих (нежилих) приміщень здійснюється за умови попереднього надання їм інших рівноцінних за площею та кількістю кімнат жилих (нежилих) приміщень у межах кварталу (мікрорайону) комплексної реконструкції населеного пункту в порядку, встановленому законодавством. В ч. 9 ст. 12 Закону України «Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду» зазначено, що власник (наймач) жилого приміщення, який не перебуває на квартирному обліку, має право отримати на умовах компенсації в межах території комплексної реконструкції кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду інше житло, в якому кількість кімнат та жила площа не менше кількості кімнат та жилої площі квартири будинку, що підлягає знесенню, незалежно від числа зареєстрованих у ньому осіб. Жила площа, що пропонується, може бути безоплатно збільшена до 50 відсотків жилої площі квартири будинку, що підлягає знесенню. При цьому, частиною 10 ст.12 Закону визначено, що власнику (наймачу) жилого приміщення, який перебуває на день набрання чинності цим Законом на квартирному обліку, надається нове житло з урахуванням норми жилої площі, встановленої законом. Згідно зі ст. 110 ЖК УРСР, громадяни виселяються з жилих будинків державного і громадського житлового фонду з наданням іншого благоустроєного жилого приміщення, якщо будинок, у якому знаходиться жиле приміщення, підлягає знесенню. За правилами ч.1 ст.111 ЖК УРСР, якщо будинок, в якому знаходиться жиле приміщення, підлягає знесенню у зв'язку з вилученням земельної ділянки для державних або громадських потреб, громадянам, виселюваним з цього будинку, інше благоустроєне жиле приміщення надається виконавчим комітетом місцевої Ради народних депутатів, а у випадках, коли земельна ділянка відводиться державній, кооперативній або іншій громадській організації, - цією організацією. Відповідно до положень ст.113 ЖК УРСР, надаване громадянам у зв'язку з виселенням інше благоустроєне жиле приміщення повинно знаходитись у межах даного населеного пункту і відповідати вимогам статті 50 цього Кодексу. Громадянам, які займали окрему квартиру, повинно бути надано окрему квартиру. Якщо наймач займав більш як одну кімнату, йому надається жиле приміщення, що складається з того ж числа кімнат. За розміром жиле приміщення має бути не меншим за те, яке займав наймач, однак у межах норми жилої площі. Якщо наймач або член сім'ї, що проживає разом з ним, має право на додаткову жилу площу і фактично користується нею, жиле приміщення надається з урахуванням норми додаткової жилої площі. У разі виселення з жилого приміщення, меншого за розміром, ніж це передбачено для надання жилого приміщення в даному населеному пункті, виселюваному надається жиле приміщення відповідно до встановленого розміру. Згідно з вимогами ст. 50 ЖК УРСР, жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам. При наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев'ять років, крім подружжя. Не допускається також заселення квартири, збудованої для однієї сім'ї, двома і більше сім'ями або двома і більше одинокими особами, за винятком випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 54 цього Кодексу. Особам похилого віку, а за висновком лікувально-профілактичного закладу також відповідним категоріям інвалідів і хворих на їх прохання жилі приміщення надаються на нижніх поверхах або в будинках з ліфтами. У рішенні Конституційного суду України у справі за конституційними поданнями Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», частин четвертої і п'ятої статті 22 Закону України «Про міліцію» та частини шостої статті 22 Закону України «Про пожежну безпеку» (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім'ї») від 03.06.1999 р. у справі №1-8/99 №5-рп/99, зазначено, що щодо поняття «член сім'ї» Конституційний Суд України виходить з об'єктивної відмінності його змісту від галузі законодавства, підкреслюючи при цьому, що навіть міжнародно-правовими актами не встановлено єдиних критеріїв чи поосібного переліку членів сім'ї. Згідно з ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України, смію складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним господарством, мають взаємні права та обов'язки. Згідно з ч.2 ст. 64 ЖК Української РСР, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 47 ЖК УРСР передбачено, що норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метра на одну особу. Згідно зі ст. 48 ЖК УРСР, жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України. Згідно з встановленим ст.13 ЦПК України принципом диспозитивної цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексах випадках. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 3 ст.12 та частиною 1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просить припинити право власності відповідачів на квартиру [ADDRESS], виселити їх з цієї квартири в квартиру №138 загальною площею 128,53кв.м. та житловою площею 73,20кв.м. по [ADDRESS], яку надати відповідачам у власність пропорційно до їх часток у праві власності у квартирі, з якої вони відселяються. Однак, в порушення вимог статей 12 та 81 ЦПК України, позивачем не долучено до позову правоустановлюючи документи на квартиру №138 загальною площею 128,53кв.м. та житловою площею 73,20кв.м. по [ADDRESS], яка пропонується відповідачам як самостійний об'єкт для передачі у власність, технічна документація на квартиру для з'ясуваннярозміру житлової та нежитлової площі квартири, кількості кімнат в квартирі із зазначенням жилої площі, що позбавляє суд можливості перевірити дійсність викладеної в позовній заяві інформації щодо об'єкту нерухомого майна, який позивач просить передати у власність відповідачам. В свою чергу, відповідачами долучено до відзиву на позовну заяву відомості з мережі Інтернет, згідно яких КП «Фінансова компанія «Житло-інвест» здійснює будівництво (є забудовником) житлового будинку по вул. Сагайдака, 101 (30) в Дніпровському районі м. Києва (а.с.119-123), згідно викладеної на інтернет-сайті інформації, строк введення в експлуатацію вказаного на сайті будинку, - третій квартал 2018 року, а згідно технічної характеристики жилих приміщень, на час введення будинку в експлуатацію вони не оздоблені всім необхідним для проживання в них, отже суперечать вимогам ст. 50 ЖК УРСР - не є благоустроєними та не відповідають встановленим санітарним і технічним вимогам. Крім того, за змістом предмету позову, позивач пропонує надати відповідачам для проживання квартиру, яка складається з трьох кімнат, що суперечить вимогам ч. 9 ст. 12 Закону України «Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду» та ст.113 ЖК УРСР, оскільки квартира, що належить відповідачам на праві спільної часткової власності складається з чотирьох житлових кімнат, що підтверджується технічним паспортному на квартиру. Також, житлова площа запропонованої позивачем квартири становить 73,20кв.м., при цьому, згідно вказаних у позові часток, позивач просить надати у власність відповідачам [PERSON] та [PERSON] по 1/8 частки квартири, тобто на кожну з них припадатиме по 9,15кв.м. житлової площі (73,2 : 8), тоді як житловим законодавством встановлена норма жилої площі на одну особу в розмірі 13,65кв.м. Крім того, судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] , як подружжя, їх малолітня донька, є окремою сім'єю, відповідачі [PERSON] та [PERSON] (кожна окремо) не є членами сім'ї в розумінні діючого законодавства, проживають окремо, ці обставини не спростовані позивачем, яким не доведено сам факт спільного (постійного чи періодичного) проживання відповідачів, ані пов'язаність їх спільним побутом, чи наявністю взаємних права та обов'язків. Оскільки [PERSON] та [PERSON] не є членами сім'ї [PERSON] як в розумінні сімейного, так і житлового законодавства України, надання їм однієї квартири суперечить вимогам ст. 50 ЖК УРСР. Також, стороною позивача при обранні запропонованого в позові варіанта житла для відселення не було з'ясовано інформацію, чи перебували відповідачі на день набрання чинності Законом України «Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду» на квартирному обліку та чи перебувають на ньому на даний час. Крім того, в запропонованому позивачем варіанті квартири для відселення взагалі не враховано проживання в спірній квартирі неповнолітньої [PERSON], а також те, що відповідач [PERSON], згідно наявної в матеріалах справи медичної документації є інвалідом ІІІ групи - з ураженням опорно-рухового апарату.(а.с.99-100) В той же час, за змістом положень частини 10 ст. 12 Закону України «Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду», при розподілі жилих приміщень та визначенні поверху враховуються потреби людей з обмеженими фізичними можливостями, що також не враховано позивачем при обранні запропонованого помешкання. Також слід зауважити, що згідно пояснень сторін в судовому засіданні, викладений у позові варіант квартири для відселення взагалі не був запропонований відповідачам, як і будь-які інші варіанти, доказів протилежного матеріали справи не містять. За змістом положень ст. 3 Закону України «Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду», цей Закон регулює відносини, що виникають у зв'язку з реалізацією інвестиційного проекту комплексної реконструкції кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду. При вирішенні даного спору, суд враховує, що позивачем не надано доказу, який би підтверджував існування будь-якого інвестиційного проекту реконструкції мікрорайону, та/або інвестиційного договору. Крім того, щодо обраного позивачем способу захисту - надання квартири у власність, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Виходячи з положень ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. За змістом п. 1 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Однак, жодним законом, який регулює правовідносини, що виникли між сторонами, не передбачено такого способу захисту як «надання у власність», а договорів між сторонами у справі не укладалося. Крім того, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до ст.2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи викладене, виходячи з встановлених судом фактичних обставин справи, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підприємства з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд -УКБ» до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи: Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Служба у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації про припинення права власності на квартиру, виселення та надання житлового приміщення, є не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволеннюповному обсязі, оскільки запропонований позивачем варіант квартири для відселення суперечить вимогам житлового законодавства та Закону України «Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду», позивачем не надано доказів того, що така квартира вже збудована і ким, а будинок введено в експлуатацію, що взагалі унеможливлює вирішення питання щодо передачі квартири у власність відповідачів. Відповідно до положень ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, суд відносить понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при звернення до суду розмірі. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed