Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-05 00:00:00

Ліквідатор СПД [PERSON] Концевої К.І. пред'явив позов до СПД [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації та визнання незаконним і скасування рішення органу виконавчої влади, мотивуючи свої вимоги тим, що постановою Господарського суду АР Крим від 02.04.2009 року суб'єкта підприємницької діяльності [PERSON] було визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. Ухвалою Господарського суду від 05.02.2013 року позивач був призначений арбітражним керуючим. При ознайомленні з матеріалами справи позивачеві стало відоме про те, що [PERSON] на підставі державного акту серії ЯД 587646 від 16.04.2007 року має право власності на земельну ділянку, яка розташована за адресою у [ADDRESS]. Іншого майна у боржника не виявлено. При здійснення своїх повноважень ліквідатору стало відомо про те, що [PERSON] всупереч ст.ст.23,48 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», постанови Господарського суду від 02.04.2009 року здійснила реалізацію майна на підставі договору купівлі-продажу від 31.07.2009 року. У зв'язку з чим позивач просить визнати дії боржника СПД [PERSON] незаконними, визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладеному між відповідачами недійсним, скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку за вищезазначеною адресою та визнати незаконним і скасувати рішення органу виконавчої влади з передачі права власності на вищевказану земельну ділянку. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав частково, просив задовольнити тільки п.2 прохальної частини позовної заяви щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, надав вищевикладені пояснення, крім того зазначив, що [PERSON] не правомочна була підписувати договір купівлі-продажу. Єдина особа, яка мала таке право - це ліквідатор. Всі гроші від реалізації повинні бути внесені на депозитний рахунок нотаріальної контори. [PERSON] було добре відомо про те, що вона є банкрутом, про це її сповістив Господарський суд та інформація щодо банкрутства друкується в офіційних виданнях - «Урядовому кур'єрі» та «Віснику Верховної Ради». Про наявність договору купівлі-продажу позивач дізнався у 2013 році, а тому вважає, що строк позовної давності ним не був пропущений. Представник відповідача - СПД [PERSON] - у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав пояснення, що на майно СПД арешт судом не був накладений, в реєстру заборон відчуження інформації не було. Ліквідатор був в змозі перевірити інформацію щодо укладення договору купівлі-продажу раніше, але цього не зробив. Крім того, позивачем пропущений строк позовної давності, із заявою про поновлення строку позовної давності позивач не звернувся, тому представник просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Відповідачка [PERSON] та її представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, надали пояснення, що договір купівлі-продажу укладався у нотаріальної конторі, були витребувані всі необхідні довідки. Земельна ділянка ще до процедури банкрутства була у заставі у банку у зв'язку з тим, що відповідачка [PERSON] була поручителем за кредитним договором, укладеному між [PERSON] і КРД ОАО «Райфазен Банк Аваль». 31.07.2009 року між [PERSON] і [PERSON] був укладений договір переводу боргу, згідно до якого [PERSON] став новим боржником по кредитному договору, укладеному між [PERSON] і КРД ОАО «Райфазен Банк Аваль». Для забезпечення зобов'язань по кредитному договору земельна ділянка та житловий будинок по [ADDRESS] були передані в іпотеку по іпотечному договору від 21.08.2009 року. Тобто на земельну ділянку [PERSON] не можна було звертати стягнення відповідно до вимог ст.1 Закону України «Про заставу». Арешт на майно боржника судом не накладався, інформація щодо арешту земельної ділянки в Єдиному реєстру заборон відчуження була відсутня на момент укладення договору купівлі-продажу. Крім того, позивачем був пропущений трьохрічний строк позовної давності, у зв'язку з чим відповідачка та її представник просили у задоволенні позовних вимог відмовити. Суд, заслухавши сторони, представників відповідачів, вивчивши матеріали цивільної справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. Як вбачається із матеріалів цивільної справи, [PERSON] на підставі державного акту серії ЯД 587646 від 16.04.2007 року належала земельна ділянка, яка розташована за адресою у [ADDRESS], що підтверджується вищезазначеним державним актом (а.с.9). Постановою Господарського суду АР Крим від 02.04.2009 року суб'єкта підприємницької діяльності [PERSON] було визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру (а.с.24-25). Відповідно до договору купівлі-продажу від 31.07.2009 року за реєстровим № 2057 [PERSON] продала [PERSON]. належну їй земельну ділянку, що розташована за адресою у [ADDRESS] (а.с.26). Відповідно до ст. 42 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» - усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або господарського відання на дату відкриття ліквідаційної процедури та виявлені в ході ліквідаційної процедури, включаються до складу ліквідаційної маси. Суд погоджується з думкою позивача про те, що при укладенні договору купівлі-продажу від 31.07.2009 року [PERSON] були порушені вимоги Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» - згідно до якого керівник або орган управління боржника виключно за погодженням з розпорядником майна вчиняють правочини (укладають договори) щодо відчуження нерухомого майна боржника. Згідно до ч.2,3 ст.203 ЦК України - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, яки встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу. Але разом з тим, суд погоджується з думкою представників відповідачів щодо пропущення позивачем трьохрічного строку позовної давності, оскільки договір був укладений 31.07.2009 року, а до суду позивач звернувся тільки 03.02.2014 року, майже через п'ять років. Заяву про поновлення строку позивач до суду не надав. Доводи позивача про те, що він дізнався про зазначений договір тільки у 2013 році суд вважає неспроможними, оскільки відповідно до ст.22 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» - розпорядник майна зобов'язаний надавати господарському суду та комітету кредиторів звіт про свою діяльність, відомості про фінансове становище боржника, пропозиції щодо можливості відновлення платоспроможності боржника. Обставин, які б перешкоджали своєчасному з'ясуванню майнового стану боржника та наявності договору про відчуження земельної ділянки, у позивача не було. Відповідно до ст. 257 ЦК України - загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно до ч.4 ст. 267 ЦК України - сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У зв'язку з чим доводи представників відповідачів про застосування позовної давності заслуговують уваги, а позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв'язку з пропуском строку позовної давності. При таких обставинах суд вважає, що підстав у задоволені позову немає. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed