Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-14 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог 27 січня 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання. Позов мотивований тим, що між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] 29 березня 2014 року укладено договір позики на суму 242 тис. грн. 11 вересня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] повторно укладено договір позики на суму 120 тис. грн. 12 вересня 2019 року на виконання умов договорів позики [PERSON] повернуто позивачу кошти у розмірі 140 тис. грн. Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 17 вересня 2015 року було частково задоволено позов [PERSON] та стягнуто з відповідачів заборгованість за договорами позики в загальній сумі 349264,32 грн., а також судові витрати. Рішення суду направлено на примусове виконання до Малинського районного відділу ДВС ГТУ юстиції у Житомирській області. Однак станом на час звернення до суду заборгованість за договорами позики відповідачами на користь позивача не сплачена. Так, зокрема, заборгованість за виконавчим провадженням №51673918 (щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] ) складає 101366,79 грн., а заборгованість за виконавчим провадженням №51673718 (щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] ) - 188411,63 грн. Таким чином, [PERSON] просить стягнути за період з 27.01.2017 по 31.12.2020 з відповідача [PERSON] на свою користь на підставі ч. 2 ст.625 ЦК України інфляційні втрати у розмірі 55269,24 грн та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, що становлять 16614,94 грн, тобто у загальному розмірі 71884,18 грн; стягнути з [PERSON] інфляційні втрати у розмірі 34308,71 грн та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, що становлять 10011,94 грн, тобто у загальному розмірі 44320,65 грн; стягнути з відповідачів судові витрати у розмірі 6481,60 грн, а саме: за надання правничої допомоги - 4800 грн, сплачений при поданні позову до суду судовий збір - 1681,60 грн. Заявою про збільшення позовних вимог позивач збільшив розмір судових витрат до 11281,6 грн (судовий збір - 1681,6, витрати на професійну правову допомогу - 9600грн) (т.1 а.с. 223-224). Заявою про збільшення позовних вимог від 08.12.2020 збільшив розмір вимог, врахувавши період перебування позову на розгляді в суді з 01.01.2020 по 30.11.2020, просив стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь на підставі ч.2 ст.625 ЦК України інфляційні втрати у розмірі 5125,66 грн та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, що становлять 5187,77 грн, тобто у загальному розмірі 82197 грн; стягнути з [PERSON] інфляційні втрати у розмірі 2757,64 грн та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, що становлять 2791,05 грн, тобто у загальному розмірі 49869,34 грн; стягнути з відповідачів судові витрати у розмірі 11281,60 грн, а саме: за надання правничої допомоги - 9600 грн., сплачений при поданні позову до суду судовий збір - 1681,60 грн (т. 2 а.с. 13-17). Процесуальні дії у справі Позивач 27.01.2020 звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідачів. Відповідно до протоколу автоматичного визначення судді, головуючим суддею для розгляду даної справи визначено [PERSON] . 12.08.2020 року розпорядженням керівника апарату Малинського районного суду І.В. Калашник в зв`язку зі звільненням з посади судді [PERSON] , було здійснено повторний авторозподіл справи та визначено головуючим суддею [PERSON] 23 жовтня 2020 року згідно з ухвалою судді [PERSON] було припинено процедуру врегулювання спору, а провадження поновлено. Справу передано до канцелярії суду для здійснення автоматизованого розподілу іншому судді відповідно до ст.33 ЦПК України. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи від 26 жовтня 2020 року, головуючим суддею щодо розгляду даної справи визначено Хомич В.М. Ухвалою від 27.10.2020 позов прийнято до розгляду, визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження, яке ухвалою від 09.12.2020 продовжено до 90 днів з дня відкриття провадження у справі. 08.12.2020 від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог та про проведення судового розгляду без його участі. 08.12.2020 від відповідача [PERSON] надійшло клопотання про проведення підготовчого судового засідання без її участі та участі її представника. У задоволенні позову просила відмовити. 12.01.2021 року від відповідачів надійшов відзив на заяву про збільшення позовних вимог. Ухвалою від 15.01.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 11 годину 15 лютого 2021 року. Позиція позивача Представник позивача 03 березня 2020 року подав відповідь на відзив, в якій зазначив, що інфляційні втрати та 3% річних підлягають нарахуванню до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання, а тому твердження представника відповідача, що останні не підлягають повторному стягненню за будь-які періоди є помилковим. Прострочення внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, а тому право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Тому позивачем нараховані інфляційні втрати та 3% річних за період з 27.01.2017 року по 27.01.2020 року, тобто за період, який не охоплений раніше поданою позовною заявою. Позиція відповідачів Відповідачі позовні вимоги не визнали, свої заперечення обґрунтували тим, що рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 17 вересня 2015 року у справі №283/1620/15-ц судом визначено склад заборгованості [PERSON] в сумі 158810,49 грн., з яких 101000 грн. - це основний борг, 54319,64 грн. - інфляційні втрати, 3490,85 грн. - 3% річних та склад заборгованості [PERSON] в сумі 190493,70 грн., з яких 121000 грн. - основний борг, 65395,65 грн. - інфляційні втрати, 4097,42 грн. - 3% річних, таким чином, позивачем до суду була подана повторна позовна заява із тими самими вимогами до відповідачів, які вже було вирішено судом, що також є порушенням ст. 61 Конституції України. Крім того, обов`язковою умовою нарахування відповідальності за ст. 625 ЦК України є вина особи, однак в даному випадку вина відповідачів відсутня, оскільки вони сплачували заборгованість як у добровільному порядку, так і в примусовому. Також сума заборгованості відповідача [PERSON] , яка вказана [PERSON] у позові не відповідає дійсності, оскільки наявні розбіжності у реальній сумі заборгованості [PERSON] свідчать про необґрунтованість проведеного нарахування інфляційних втрат та 3% річних. Щодо заборгованості відповідача [PERSON] зазначили, що розрахунок інфляційних втрат та 3% річних є недостовірним, оскільки він проведений за період з 27.01.2017 по 31.12.2019, а при його проведенні не враховано погашення заборгованості [PERSON] за грудень 2019 року. Крім того, державним виконавцем незважаючи на значну суму заборгованості не звернено стягнення на нерухоме майно, належне на праві приватної власності відповідачу [PERSON] , зокрема, на земельну ділянку. Щодо судових витрат зазначили, що докази, надані позивачем у якості понесених витрат на правничу допомогу, не є належними та не підтверджують оплату таких послуг. Крім того, розмір витрат на правову допомогу в розмірі 4800 грн. не є співмірним зі складністю справи. 09.09.2020 відповідачі подали клопотання про застосування строку позовної давності. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - адвокат Реус Д.С. позов не визнав повністю, посилаючись на заперечення викладені у відзиві на позов та у відзиві на заяву про збільшення позовних вимог, просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки обраний позивачем спосіб захисту не передбачений нормами ЦК України та застосувати строки позовної давності, оскільки врахування додаткового періоду з 01.01.2020 по 30.11.2020 здійснено з порушенням вимог ст. 257 ЦК України. Встановлені судом обставини 29 березня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] було укладено договір позики на суму 242 тис. грн. (т. 1 а.с.42). У подальшому, 11 вересня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] також було укладено договір позики на суму 120 тис. грн. 12 вересня 2014 року на виконання умов договорів позики від 29 березня 2014 року та від 11 вересня 2014 року [PERSON] добровільно було повернуто кошти [PERSON] у розмірі 140 тис. грн. Однак, у зв`язку з невиплатою відповідачами решти суми заборгованості, позивач звернувся до суду з позовом про її стягнення за договором позики. Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 17 вересня 2015 року позов [PERSON] до [PERSON] задоволено частково; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 158810,49 грн. заборгованості за договором позики від 29.03.2014 року і 1588,10 грн. судового збору. Позов [PERSON] до [PERSON] задоволено повністю; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 190453,83 грн. заборгованості за договором позики від 29.03.2014 року і 1904,54 грн. судового збору (а.с.27-31). Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 11 листопада 2015 року апеляційну скаргу [PERSON] та [PERSON] відхилено, рішення Малинського районного суду Житомирської області від 17 вересня 2015 року залишено без змін (т. 1 а.с. 32-34). Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2016 року касаційну скаргу [PERSON] та [PERSON] відхилено, рішення Малинського районного суду Житомирської області від 17 вересня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 11 листопада 2015 року залишено без змін (т. 1 а.с.35-38). Ухвалою колегії суддів Судової палати у цивільних справах ВСУ від 10 жовтня 2016 року у допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором позики відмовлено (т. 1 а.с.39-41). Згідно листа Малинського районного ВДВС Головного ТУ юстиції у Житомирській області № 18517/8.9-30 від 27 листопада 2019 року залишок боргу по виконавчому провадженню № 51673918 (стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] ) станом на 26 листопада 2019 року складає 101366,79 грн. (т. 1 а.с.43). Відповідно до листа Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного ТУ юстиції у Житомирської області № 19462 від 23 грудня 2019 року залишок боргу по виконавчому провадженню № 51673718 (стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] ) станом на 23 грудня 2019 року складає 188411,63 грн. (т. 1 а.с. 44). З відомостей відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) № 33/11912 від 20 березня 2020 року вбачається, що в межах виконавчого провадження № 51673718 (стягнення на користь [PERSON] з [PERSON] ) стягнуто за період з 26 червня 2017 року по 25 жовтня 2018 року 2951,55 грн., зокрема: 26 червня 2017 року - 188,56 грн., 26 липня 2017 року - 111,92 грн., 22 серпня 2017 року - 229,68 грн., 25 вересня 2017 року - 129,55 грн., 26 лютого 2018 року - 249,64 грн., 22 березня 2018 року - 249,64 грн., 23 квітня 2018 року - 249,64 грн., 18 травня 2018 року - 249,64 грн., 20 червня 2018 року - 249,64 грн., 26 липня 2018 року - 260,91 грн., 27 серпня 2018 року - 260,91 грн., 20 вересня 2018 року - 260,91 грн., 25 жовтня 2018 року - 260,91 грн. (а.с.141-142). До даних відомостей додана інформація про виконавче провадження (т.1 а.с.143-149). Згідно з листом Малинського районного ВДВС Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) № 21100/18.9 від 16.04.2020 року по виконавчому провадженню № 51673918 з [PERSON] на користь [PERSON] станом на 01.01. 2020 року стягнуто 57807,33 грн (т. 1 а.с.153). З повідомлення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області вбачається, що з 01.04.2017 року з пенсії [PERSON] проводились утримання в розмірі 20% від суми пенсії до виплати, згідно постанови, яка надійшла від Малинського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), ВН №51785080 від 02.03.2017 року про утримання боргу в сумі 2738,09 грн. Станом на 01.02.2020 р. утримання по вказаній постанові проведені в повному обсязі. Крім того з 01.03.2018 року з пенсії [PERSON] проводяться утримання згідно постанови ВП №51673918 від 02.01.2018 року боргу в сумі 119701,19 грн. Станом на 01.02.2020 залишок не утриманого боргу становить 111677,80 грн. Утримані кошти перераховувались на розрахунковий рахунок Малинського РВДВС Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) (т. 1 а.с.179-180). З повідомлення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області вбачається, що з 01.02.2018 року з пенсії [PERSON] проводяться утримання, згідно постанови, ВП №51673718 від 02.01.2018 року боргу в сумі 208755,90 грн на користь [PERSON] , а всього 8587,84 грн. Станом на 01.05.2020 року залишок не утриманого боргу становить 200168,06 грн. Утримані кошти перераховувались на розрахунковий рахунок Малинського РВДВС Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) (т. 1 а.с.181-182). 02.10.2019 між позивачем (замовником) та АО «Барген» (виконавцем) було укладено договір про правову допомогу №Д1/02/10/2019, предметом якого є надання виконавцем замовнику правової допомоги, пов`язаної із представництвом та захистом інтересів замовника; розмір та порядок сплати гонорару сторони визначають в акті прийому-передачі до цього договору (т.1 а.с. 20-23). Згідно з актом приймання-передачі №А/24/01/2020 від 24.01.2020 виконавцем були надані такі послуги: вивчено документи - витрачено 0,5 год; підготовлено позовну заяву - витрачено 8,5 год.; загальна вартість наданих послуг становить 4800 грн (т.1 а.с. 26). 08.01.2020 між позивачем (клієнтом) та АБ «Дяченко і партнери» (бюро) було укладено договір про надання правової допомоги №2/2020, предметом якого є надання Бюро клієнту правової допомоги, пов`язаної із представництвом та захистом інтересів Клієнта; сторони усно узгоджують розмір та порядок оплати гонорару та фіксують його в акті приймання-передачі наданих послуг (т.1 а.с. 56-58). Згідно з актом приймання-передачі послуг №2 до Договору №2/2020 про надання правової допомоги від 08 січня 2020 року Бюро було надано наступні послуги: участь адвоката у судових засіданнях 17.02.2020 та 03.03.2020 по 2000 грн за кожне засідання та підготовка адвокатом відповіді на відзив - 800 грн, загальна вартість адвокатських послуг наданих Адвокатським бюро «Дяченко і Партнери» Науменку Володимиру Олександровичу становить 4800 грн (т.1 а.с. 226). Квитанцією з кодом 1852-3339-2491-7708 від 27.01.2020 [PERSON] здійснив оплату послуги АО «Барген» на загальну суму 4800 грн, а квитанцією з кодом 1994-3824-0974-4957 від 18.06.2020 [PERSON] здійснив оплату послуги АБ «Дяченко і партнери» на загальну суму 4800 грн (а.с.227). Оцінка аргументів сторін та норми права, застосовані судом Між сторонами виник спір щодо стягнення з боржників, які прострочили виконання грошового зобов`язання інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми. Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплати суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що з відповідачів на користь позивача стягнуто заборгованість, виражену у формі грошового зобов`язання, яке на момент подання позову та розгляду даної справи є невиконаним в повному обсязі. ВП ВС 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц відступила від висновків ВСУ, викладених у постанові № 6-2759цс15 та визначила, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його невиконання та приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Таким чином, посилання відповідачів та представника - адвоката Реуса Д.С. на ту обставину, що ст. 625 ЦК України не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки між сторонами виникли правовідносини з приводу виконання судового рішення, а також, що позивачем обраний спосіб захисту, який не визначений ЦК України, не ґрунтуються на законі. Щодо посилання відповідачів на ту обставину, що рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 17 вересня 2015 року у справі №283/1620/15-ц судом вже визначено склад заборгованості відповідачів з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних, суд зазначає, що норма ст. 625 ЦК України не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриття виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків (правова позиція ВС від 07 лютого 2018 року по справі №910/11249/17). До того ж у рішенні суду від 17.09.2015 до розрахунку за ч. 2 ст. 625 ЦК України брався період з 01.08.2014 по 16.09.2015, а в справі, що розглядається позивач бере до розрахунку період прострочення виконання грошового зобов`язання з 27.01.2017 по 30.11.2020. Доводи відповідачів щодо відсутності вини як умови відповідальності за порушення зобов`язання теж судом не приймаються до уваги, оскільки передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування мають компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника (постанова ВП ВС від 27.11.2019 № 340/385/17). Щодо застосування до позовних вимог строку позовної давності, про що заявлено відповідачами, суд виходить з наступних міркувань. До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (с. 257 ЦК України). Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто, таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення і до моменту його усунення, і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову (постанова ВП ВС від 08.11.2019 № 127/15672/16-ц). Враховуючи те, що позов до суду позивачем поданий 27 січня 2020 року, а до розрахунку взятий період з 27 січня 2017 року, то відсутні підстави вважати, що позивачем позов пред`явлений з пропуском строку позовної давності. Врахування позивачем додаткового періоду з 01.01.2020 по 30.11.2020 у заяві про збільшення позовних вимог також не є порушенням строку позовної давності, оскільки відповідно ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до суду. На підставі викладено, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідачів на користь позивача інфляційних втрат та 3% річних за прострочення грошового зобов`язання, є обґрунтованими. В той же час суд приймає до уваги доводи відповідачів щодо наявності розбіжності у реальній сумі заборгованості [PERSON] . При перевірці розрахунку, зробленого позивачем, суд встановив, що ним не враховано погашення заборгованості 26.06.2017 на суму 188,56 грн, 26.07.2017 на суму 111,92 грн, 22.08.2017 на суму 229,68 грн, 25.09.2017 на суму 129,55 грн. А тому суд, провівши власний розрахунок з урахуванням вказаних вище сум погашення заборгованості, встановив, що за період з 27.01.2017 по 30.11.2020 розмір 3% річних на суму простроченої заборгованості [PERSON] перед [PERSON] складає 21558,11 грн, а інфляційні втрати за той же період становлять 58114,36 грн, тобто загальний розмір нарахувань за ч. 2 ст. 625 ЦК України становить 79672,47 грн. Щодо визначення розміру нарахувань за ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо простроченого грошового зобов`язання [PERSON] , суд також не в повній мірі погоджується із розрахунком, що зроблений позивачем. Так, при розрахунку інфляційних втрат позивач заявляє період з 27.01.2017, а розрахунок за січень 2017 року проводить за повний місяць, хоча під час розрахунку інфляційної складової у боргових зобов`язаннях підлягають застосуванню норми Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та приписи Порядку проведення грошових доходів населення, затвердженого Постановою КМУ № 1078 від 17.07.2003, відповідно до яких, якщо суми внесені з 16 по 31 число місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. Таким чином, на цій підставі суд виключив з розрахунку суму інфляційних втрат, розрахованих позивачем за січень 2017 року у розмірі 1745, 29 грн. Крім того, обраховуючи 3 % річних за період з 01.01.2020 по 30.11.2020 позивачем було взято у розрахунок 365 днів у році, тоді, як у 2020 році 366 днів. А тому суд, провівши власний розрахунок з урахуванням вказаного вище, встановив, що за період з 27.01.2017 по 30.11.2020 розмір 3% річних на суму простроченої заборгованості [PERSON] перед [PERSON] складає 12795,37 грн, а інфляційні втрати за той же період становлять 35321,06 грн, тобто загальний розмір нарахувань за ч. 2 ст. 625 ЦК України становить 48116,43 грн. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Розподіл судових витрат Суд, оцінивши подані позивачем докази щодо судових витрат, вважає їх належними, в них визначений розрахунок, опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, позивачем підтверджено проведення повної оплати наданих йому послуг, а тому доводи відповідачів, що заявлені позивачем витрати на професійну правничу допомогу є неспівмірними, суд вважає необґрунтованими. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, а саме: сплачений позивачем судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу пропорційно до задоволеної частини позовних вимог: з [PERSON] - 5467,51 грн, а з [PERSON] - 5442,53 грн.

Outcome: partial