Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-11 00:00:00

І. Стислий виклад позицій позивача та відповідача 1. Виклад позиції позивача. 14.03.2018 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом до [PERSON], у якому просить про зміну способу стягнення аліментів, що стягуються із [PERSON] на її користь на утримання дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] за рішенням Шаргородського районного суду від 24.10.2014 року у твердій грошовій сумі, визначивши їх у розмірі третини (1/3 частини) його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання цим рішенням суду законної сили і до [INFO], а в подальшому визначити аліменти в розмірі однієї чверті (1/4 частини) всіх видів його заробітку до досягнення сином [PERSON] повноліття, тобто до [INFO]. Позовні вимоги [PERSON] мотивовані тим, що з відповідача на її користь на утримання дітей: дочки [PERSON], [INFO], сина [PERSON], [INFO], заочним рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 24.10.2014 року у справі №152/1695/14-ц стягнуто аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі по 500 грн. щомісячно, про що видано виконавчий лист. Також рішенням суду від 24.10.2014 року розірвано шлюб між нею та відповідачем. З дня присудження аліментів минуло понад три роки, змінилося законодавство та рівень життя, підвищилися ціни та соціальні гарантії. На даний час мінімальний розмір аліментів на дитину віком від шести років становить 930 грн., що значно більше присуджених 500 грн. Відповідач є фізично здоровим, працездатним, тому має можливість та повинен сплачувати аліменти на дітей у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку. 2. Виклад позиції відповідача. Відповідач [PERSON] відзив на позов із викладенням своїх заперечень до суду не подав, а також, не подав заяви про визнання ним позовних вимог [PERSON], не дивлячись на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 15.03.2018 року, яку отримав 25.03.2018 року, що підтверджується зворотним поштовим повідомленням (а.с.23). ІІ. Заяви, клопотання позивача, відповідача Заяв, клопотань від позивача та відповідача у означеній цивільній справі, пов'язаних із розглядом справи, до суду не надходило. ІІІ. Процесуальні дії у справі 1. Відповідно до ухвали судді від 15.03.2018 року прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про зміну способу стягнення аліментів на утримання дітей в порядку спрощеного позовного провадження та призначено розгляд справи на 12.04.2018 року без повідомлення (виклику) сторін, роз'яснено сторонам, що у випадку наявності клопотання про виклик їх у судове засідання, його слід подати до суду у встановлені строки, запропоновано відповідачеві у п'ятнадцятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали подати до суду відзив на позовну заяву (а.с.18-19). 2. Частиною 1 статті 279 ЦПК України встановлено, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше (ч.5 ст.279 ЦПК України). Вказана вимога ЦПК України роз'яснена судом учасникам справи в ухвалі про відкриття провадження у справі. Сторони у справі не подавали клопотань про розгляд означеної справи з повідомленням сторін, а суд не вбачав підстав для розгляду справи з повідомленням сторін з власної ініціативи. Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Згідно із вимогами ч.2 ст.191 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Виходячи з наведеного, суд вважає, що розгляд справи у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін слід здійснювати у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без проведення судового засідання, в силу вимог ч.13 ст.7, ч.2 ст.191 ЦПК України. 4. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, … в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи, що розгляд означеної справи здійснюється у порядку письмового провадження у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін, тобто за їх відсутності, то суд не вбачає підстав для здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України. 5. Відповідачем не надіслано до суду відзиву у встановлений судом в ухвалі від 15.03.2018 року строк, про поважність причин його неподання не повідомлено. Враховуючи, що відповідачем не надіслано до суду відзиву у встановлений судом в ухвалі від 15.03.2018 року строк, про поважність причин його неподання не повідомлено, тому суд вважає, що [PERSON] відзив не надано без поважних причин. За таких обставин суд вважає, що перешкод для здійснення розгляду справи у судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження та вирішення справи і ухвалення судового рішення за наявними матеріалами - немає. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази Вирішуючи спір, суд встановив, що між сторонами виникли сімейні правовідносини щодо способу виконання батьками обов'язку утримувати дітей, зокрема, щодо зміни способу стягнення аліментів, визначеного за рішенням суду. Судом встановлено наступні фактичні обставини, що підтверджуються доказами. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.11.2001 року, який розірвано за заочним рішенням Шаргородського районного суду від 24.10.2014 року, що вбачається із копії рішення (а.с.8-9). Від шлюбу позивач та відповідач мають спільних дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження дітей серії [NUMBER], [NUMBER], відповідно до яких батьком дітей зазначений відповідач, а матір'ю - позивач (а.с.4-5). На користь [PERSON] з відповідача [PERSON] за заочним рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 24.10.2014 року у справі №152/1695/14-ц на утримання дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], стягнуто аліменти у твердій грошовій сумі по 500 грн. на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 24.09.2014 року і до досягнення дітьми повноліття, про що видано виконавчий лист. Вказана обставина підтверджується копією заочного рішення Шаргородського районного суду від 24.10.2014 року, яке набрало законної сили 10.11.2014 року (а.с.6-7). Таким чином, позивачка, відповідно до вимог ч.3 ст.181 СК України, має право на звернення до суду з означеним позовом. Діти сторін - [PERSON] та [PERSON] проживають з позивачкою та знаходяться на її утриманні, що підтверджується довідками, виконавчого комітету Шаргородської міської ради від 22.02.2018 року за №№ 588, 589 (а.с.10-11). З повідомлення старшого державного виконавця Шаргородського РВ ДВС ГТУЮ у Вінницькій області від 19.02.2018 року вбачається, що, відповідно до матеріалів виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа 152/1695/14-ц від 24.10.2014 року про стягнення аліментів з [PERSON], враховуючи попередній розрахунок державного виконавця, нарахована заборгованість по сплаті аліментів станом на 01.02.2018 року в сумі 33293 грн. (а.с.12), що також підтверджується розрахунком заборгованості по аліментах по виконавчому провадженню №45524335 за період з 01.01.2016 року по 01.02.2018 року (а.с.12, на звороті). Судом встановлено, що матеріальне становище неповнолітніх дітей сторін змінилося, оскільки зріс розмір прожиткового мінімуму, проте, аліменти на їх утримання стягуються у розмірі, що є меншим за 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що є порушенням вимог ч.2 ст.182 СК України. Враховуючи, що витрати на утримання дітей не можуть в повній мірі забезпечуватися позивачкою і розмір аліментів, які отримує позивачка від відповідача за рішенням суду, не забезпечує в повній мірі гармонійного розвитку дітей, та є меншим мінімального розміру, встановленого ч.2 ст.182 СК України, то права дітей на належне утримання з боку батька порушені. V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування Встановлені судом сімейні правовідносини щодо способу виконання батьками обов'язку утримувати дітей, зокрема, щодо зміни способу стягнення аліментів, визначеного за рішенням суду, регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» та Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст.51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття… Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч.1 ст.179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім'я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини (ч.2 ст. 179 СК України). За змістом ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (ч.1 ст.181 СК України). За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (абз.1 ч.3 ст.181 СК України). Відповідно до ч.1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує, в тому числі, стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; … інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч.2 ст.182 СК України). Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (абз.2 ч.3 ст.181 СК України). Відповідно до положень ст.183 СК України, розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. При цьому підстави визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) визначається з урахуванням як положень ст.182 СК України, так і положень ст.183 СК України. Встановлений Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум для дитини вікoм з 6 до 18 років з 01 січня 2018 року становить 1860 грн., на одну особу в розрахунку на місяць, який визначає вартісну величину достатнього для забезпечення нормального функціонування організму дитини, збереження її здоров'я, забезпечення набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. VІ. Висновки суду Враховуючи, що позивачем наведено обставини щодо сплати відповідачем аліментів у розмірі, меншому, ніж передбачений ч.2 ст.182 СК України, що ставить її сім'ю у скрутне матеріальне становище, а також порушує права дітей, передбачені ч.2 ст.182 СК України, то суд приходить до висновку, що позов [PERSON] в частині зміни способу стягнення аліментів і визначення їх у частці від заробітку (доходу) відповідача на утримання двох дітей в розмірі третини (1/3 частини) його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, а з [INFO] - на утримання однієї дитини в розмірі однієї чверті (? частини) його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, підлягає задоволенню, так як обставини, на які зсилається позивач, підтверджуються належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, проаналізованими судом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч.1 ст.78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.1 ст.81 ЦПК України). Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України). Враховуючи, що усі обставини, які становлять предмет доказування, мають бути підтверджені визначеними у ч.2 ст.76 ЦПК України засобами доказування, суд вважає достовірно встановленими ті факти та обставини, які підтверджуються письмовими доказами, наданими до позову, оскільки відповідач відзиву на позов до суду не подавав. Зокрема, що сторони мають спільних дітей - неповнолітніх дочку [PERSON] та сина [PERSON], утримання яких є предметом даного спору і на утримання яких з відповідача [PERSON] стягнуто аліменти згідно з заочним рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 24.10.2014 року; що [PERSON] аліменти на утримання дітей за рішенням суду в твердій грошовій сумі в розмірі по 500 грн. щомісяця на кожну дитину, сплачує не повному обсязі, допустивши заборгованість по сплаті аліментів, у зв'язку із чим на позивача [PERSON], з якою проживають діти, покладено більший обсяг обов'язків по утриманню дітей, ніж на відповідача, що ставить сторони у нерівні умови. Таким чином, судом встановлено, що розмір сплачуваних відповідачем аліментів не достатньо та у неповній мірі забезпечує матеріальне становище дітей для їх гармонійного розвитку, що суперечить вимогам ч.2 ст.182 СК України. Відтак, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання, що позов [PERSON] до [PERSON] про зміну способу стягнення аліментів підлягає задоволенню. VІІ. Розподіл судових витрат Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних із розглядом справи. Згідно з вимогами ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. При зверненні до суду з означеним позовом [PERSON] не сплачено судовий збір, оскільки позивач звільнена від його сплати. Так, відповідно до п.3. ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, в тому числі позивачі - у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення. Таким чином, підлягає стягненню з відповідача судовий збір в сумі 704,80 грн. відповідно до вимог ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved