Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-19 00:00:00

Лікар-психіатр Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні [PERSON] звернулася до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із заявою про проведення в примусовому порядку госпіталізації [PERSON], посилаючись на те, що у зв'язку з наявністю у нього тяжкого психічного розладу, який обумовлює його безпорадність і неможливість задовольняти основні життєві потреби та суттєву шкоду його здоров'ю внаслідок погіршення психічного стану у разі, якщо особі не буде надана психіатрична допомога, він потребує психіатричної допомоги та не може дати усвідомлену згоду на госпіталізацію. У судовому засіданні лікар-психіатр Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні [PERSON] заяву підтримала з підстав, викладених у ній, просила задовольнити. Особа, щодо якої розглядається заява про проведення в примусовому порядку госпіталізації до психіатричного закладу, [PERSON] в судовому засіданні усвідомленої згоди на його госпіталізацію не зміг надати через свій психологічний стан. Мати [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні не заперечили щодо задоволення заяви. Прокурор в судовому засіданні подану заяву підтримав. Встановлено, що [PERSON], [INFO], який проживає за адресою: [ADDRESS], був госпіталізований 19 липня 2016 року об 11 год. 45 хв. в Тернопільську обласну комунальну клінічну психоневрологічну лікарню. Направлення на госпіталізацію було видане 19 липня 2016 року амбулаторним поліклінічним відділенням, лікарем-психіатром [PERSON], яка після особистого огляду [PERSON] зробила висновок про необхідність його госпіталізації в психіатричний стаціонар для обстеження або лікування у зв'язку з наявністю в нього тяжкого психічного розладу. Згідно висновку комісії лікарів-психіатрів Тернопільської обласної клінічної комунальної психоневрологічної лікарні пацієнт [PERSON], 1984 року народження, житель [ADDRESS], поступив на стаціонарне обстеження та лікування в Тернопільську обласну комунальну клінічну психоневрологічну лікарню 19.07.2016 року по направленню психіатра амбулаторно-поліклінічного відділення ТОККПНЛ в супроводі матері [PERSON] з приводу діагнозу: Важка розумова відсталість, синдром емоційно-вольової нестійкості. Із анамнезу захворювання встановлено, що [PERSON] народився в сім'ї службовців 3-м із 3-х дітей, психопатологічна спадковість не обтяжена. З дитинства відставав в розвитку від ровесників, пізно почав ходити і говорити. В школу пішов з 7-ми років та навчальний матеріал не засвоював, був переведений в допоміжну школу-інтернат, проте також не справився, тому після 1 класу був відрахований із школи, читати, писати, рахувати не вміє. Себе не обслуговує, побутові і практичні навики відсутні. В зв'язку з порушенням поведінки, які з'явились в 2007 році, неодноразово лікувався в Донецькій психоневрологічній лікарні №2, останній раз лікувався стаціонарно в червні 2014 року. Амбулаторно приймав аміназин, вальпроком хроно 300. Не одружений. Проживає з матір'ю в с.Снігурівка Лановецького р-ну, відноситься до особи, переміщеної з окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції. Поступає на лікування в ТОККПНЛ в зв'язку з тим, що став неспокійним, збудженим, конфліктним, не реагує на зауваження матері і односельчан, лається, розкидає речі, за собою не стежить. В психічному статусі доступний малопродуктивному мовному контакту. Анамнестичні відомості надає вкрай обмежено. Дезорієнтований в часі і місці перебування. Розуміння мови обмежене виконанням елементарних прохань та інструкції. Сприймання нецілісне, вибіркове. Різко обмежений запас слів і понять, порушена побудова простих фраз. Не здатний до навчання, писати, читати, рахувати не вміє. Різко недорозвинені пам'ять, увага, вольові процеси. Емоційно напружений, злостивий, дратівливий, до свого стану некритичний. За результатами огляду комісія прийшла до висновку, що [PERSON] потребує стаціонарного обстеження та лікування без його усвідомленої згоди в зв'язку із наявністю у нього психічного розладу, внаслідок якого пацієнт не спроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність. Відповідно до ч.1 ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа, яка страждає на психічний розлад може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Відповідно до ч.2 ст.16 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яку було госпіталізовано до психіатричного закладу за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов'язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів психіатричного закладу для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадках, коли госпіталізація особи до психіатричного закладу в примусовому порядку визнається доцільною, представник психіатричного закладу, в якому перебуває особа, протягом 24 годин направляє до суду за місцем знаходження психіатричного закладу заяву про госпіталізацію особи до психіатричного закладу в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону. Аналізуючи вищенаведені обставини, суд вважає, що госпіталізація [PERSON], 1984 року народження, жителя [ADDRESS] до психіатричного закладу в примусовому порядку є доцільною, тому заяву лікаря-психіатра Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні слід задовольнити. На підставі наведеного,

Outcome: approved