Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-22 00:00:00

Із вказаним позовом звернувся [PERSON], в якому просив стягнути з [PERSON] державного науково-виробничого підприємства «КВАРСИТ» середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 24.12.2015 року по день ухвалення судового рішення, розмір якого станом на 09.10.2017 року складає 64887,90 грн. та був отриманий шляхом множення середньоденного заробітку (без врахування податків та зборів), який складає 140,45 грн. на 462 дні затримки розрахунку. В позовній заяві [PERSON] посилався на те, що до 24.12.2015 року він працював на [PERSON] державному науково-виробничому підприємстві «КВАРСИТ». За час його роботи утворилась заборгованість із виплати заробітної плати, яка на підставі рішення суду була стягнута з роботодавця на користь [PERSON] Проте, рішення суду виконано не було та заборгованість по заробітній платі на даний час залишається не виплаченою, що є підставою для притягнення роботодавця до відповідальності шляхом стягнення з нього середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. Позивач в судове засідання не зявився про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. В судовому засіданні представник позивача зменшив позовні вимоги в частині кількості днів станом на 09.10.2017 року, за які має бути стягнуто середній заробіток, що складає 447 днів. Позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив, посилаючись на те, що середній заробіток не може бути стягнуто з відповідача через відсутність його вини у затримці розрахунку при звільненні, оскільки затримка розрахунку була спричинена форс-мажорними обставинами. Зясувавши обставини справи, дослідивши докази, подані на їх підтвердження, суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] працював на [PERSON] державному науково-виробничому підприємстві «КВАРСИТ» на посаді старшого охоронника у відділі охорони. 24.12.2015 року за угодою сторін його було звільнено наказом №71к від 24.12.2015 року, що підтверджується копією трудової книжки. Відповідно до судового наказу Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 20.04.2017 року з [PERSON] державного науково-виробничого підприємства «Кварсит» стягнуто на користь [PERSON], [INFO], суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, станом на липень 2016 року в сумі 16 194 грн. 59 коп. Судовий наказ набрав законної сили 11.05.2017 року. Проте, з часу звільнення по теперішній час відповідач не здійснив розрахунку по заробітній платі із [PERSON] Вказані обставини визнаються сторонами. Крім того, сторони визнають обставини, що станом на 09.10.2017 року для розрахунку середнього заробітку має бути враховано 447 робочих днів з дня звільнення та середньоденний розмір заробітної плати [PERSON] складав 174 грн. 48 коп. (без відрахування обовязкових податків та зборів) та 140 грн. 45 коп. (з відрахуванням обовязкових податків та зборів). Спірними обставинами по справі є наявність вини відповідача [PERSON] державного науково-виробничого підприємства «КВАРСИТ» у затримці розрахунку при звільненні [PERSON] 24.12.2015 року. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 29 січня 2014 року ухвалив постанову у справі № 6-144цс13, предметом якої був спір про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди і зробив правовий висновок, про те, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В постанові Верховного Суду України від 13.03.2017 року по справі №6-259цс17 по аналогічній справі зроблено правовий висновок, що сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності. Аналогічний правовий висновок було зроблено в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 3 липня 2013 року, де, проаналізувавши ст. ст.. 116, 117 КЗпП України було зроблено висновок, що за положеннями ст. 117 КЗпП України обовязковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили як надзвичайної або невідворотної за даних умов події. Отже, непереборною силою є надзвичайна або невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків. Частинами 1, 2 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» передбачено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна загроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо. Отже, настання обставин непереборної сили, що встановлені сертифікатом про форс-мажорні обставини, свідчить про відсутність вини роботодавця у затримці виплат робітнику належних при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 11.11.2015 р. №6-2159цс15, від 23 березня 2016 року № 6-364цс16, від 11 травня 2016 року № 6-383ц16. Врахувавши правовий висновок Верховного Суду України, суд перевірив докази, подані відповідачем на обґрунтування відсутності вини роботодавця у невчасному розрахунку по заробітній платі, та дійшов до висновку про недоведеність таких доводів. Так, представником відповідача була долучена до матеріалів справи копія висновку Донецької торгово - промислової палати №100-28/12-12/03 від 27.05.2014 року, в якому Донецька ТПП, провівши системний аналіз наданих документів по факту невиконання зобовязань [PERSON] державним науково-виробничим підприємством «КВАРСИТ» в другому кварталі 2014 року за контрактом №147/13 від 10.10.2013 року, діючого законодавства, дійшла до висновку про те, що вказане невиконання зобовязань виникло в період дії антитерористичної операції на території Донецької області, за наявності фактів збройних зіткнень на вказаній території, блокування органів влади і т.д. та за своїм характером не залежало від волевиявлення сторін та третіх осіб, обставини є форс-мажорними для [PERSON] державного науково-виробничого підприємства «КВАРСИТ» тобто непередбачуваними, знаходяться поза контролем та перешкоджають своєчасному виконання договірних та податкових зобовязань. Разом з тим, у висновку було звернуто увагу на те, що засвідченню підлягає не сама обставина форс-мажор, а наявність обставин форс-мажору за певним договором (контрактом) відповідно до його умов.

Outcome: approved