Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-22 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив стягнути з відповідача шляхом списання з єдиного казначейського рахунку суму 10 000, 00 грн в якості компенсації завданої йому моральної шкоди. В обґрунтування поданого позову вказано, що позивач звертався до суду із скаргою на невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за його заявою, у задоволенні якої ухвалою слідчого судді йому відмовлено. Позивач вказує, що таким судовим рішенням йому фактично було відмовлено у доступі до правосуддя, оскільки у своїй заяві про кримінальне правопорушення, він зазначав конкретні факти фальсифікації документів, що стосуються безпосередньо кримінального провадження № 04580007 за обвинуваченням його, за яким вироком Апеляційного суду Полтавської області його засуджено до довічного позбавлення волі. Позивач стверджує, що внаслідок вказаних дій йому було завдано моральної шкоди та принижено його честь, гідність та ділову репутацію, відшкодування якої він вважає достатнім у розмірі 10 000, 00 грн. Зазначив, що дані обставини унеможливлюють встановлення його непричасності до інкримінованих йому злочинів, викликають у нього дискомфорт, почуття несправедливості, він змушений у судовому порядку захищати свої конституційні права, що забирає у нього багато часу, завдає шкоду його здоров`ю, порушує життєві ритми і зв`язки, для поновлення яких йому необхідний додатковий час та зусилля, а він постійно перебуває у напруженому психологічному стані, з`явилося відчуття постійної тривоги, хвилювання, нервові розлади, безсоння і найголовніше, що внаслідок незаконного тримання стався розлад у його сім`ї. У своєму відзиві відповідач позов не визнав, заперечуючи проти нього, вказав, що доказів заподіяння моральної шкоди позивач не надав, як і доказів незаконності (протиправності) будь-яких дій, бездіяльності чи рішень Офісу Генерального прокурора, внаслідок яких настали негативні наслідки у вигляді заподіяння йому моральної шкоди. Надавши відповідь на відзив відповідача, позивач вказав, що ухвалами слідчого судді Печерського районного суду м. Києва у справах №№ 757/59179/19-к і 757/59175/19-к задоволено його скарги на бездіяльність Офісу Генерального прокурора, яка полягала у невнесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявами про вчинення кримінальних правопорушень від 17 жовтня 2019 року і 18 жовтня 2019 року. Тобто слідчим суддею було встановлено, що всупереч вимог частини першої статті 214 КПК України, Офісом Генерального прокурора відомості про кримінальні правопорушення до ЄДРД внесені не були, досудове розслідування не було розпочато, а отже відповідачем було допущено протиправну бездіяльність, яка спричиняє позивачу значну моральну шкоду. Від третьої особи у справі заяви по суті або з процесуальних питань не було подано. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 08 квітня 2020 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, яку передано судді, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), для вирішення питання про відкриття провадження у справі. Разом із позовною заявою подано клопотання про витребування у відповідача доказів. 13 квітня 2020 року ухвалою судді позивача за його заявою звільнено від сплати судового збору, відкрито провадження у справі у порядку розгляду за правилами загального позовного провадження, постановлено проводити судове засідання з розгляду справи у дистанційному режимі за допомогою відеоконференції з Державною установою «Полтавська установа виконання покарань», уповноваженій особі якої доручено забезпечити дистанційне проведення судового засідання у режимі відеоконференції, організувавши зв`язок з Печерським районним судом м. Києва, доручено керівнику Регіонального центру з надання безоплатної вторинної допомоги у Полтавській області призначити адвоката для здійснення представництва у суді позивача. 03 червня 2020 року до суду надійшов відзив відповідача у справі. 07 липня 2020 року засобами поштового зв`язку до суду надійшла відповідь на відзив та клопотання про витребування доказів у справі. 12 серпня 2020 року ухвалою суду постановлено здійснювати розгляд справи у режимі відеоконференції з ДУ «Полтавська установа виконання покарань». 15 вересня 2020 року ухвалою суду постановлено здійснювати розгляд справи у режимі відеоконференції з ДУ «Полтавська установа виконання покарань». 07 жовтня 2020 року засобами поштового зв`язку до суду надійшла заява позивача про розгляд справи за його відсутності та відсутності його представника, свої позовні вимоги він підтримує і просить задовольнити. 01 грудня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. 23 грудня 2020 року представник відповідача подав до Відділу документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян (загальна канцелярія суду) заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності його представника. 23 грудня 2020 року ухвалою суду клопотання залишено без розгляду і відмовлено у задоволенні клопотань про витребування доказів. Представник відповідача Офісу Генерального прокурора 23 грудня 2020 року подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, у задоволенні позову просив відмовити. У судове засідання за допомогою відеоконференцзв`язку позивач і його представник не з`явився. Представник відповідача також не з`явився у судове засідання. Представник третьої особи Державної казначейської служби України у судове засідання, про час, дату і місце проведення якого повідомлений належним чином, не з`явився, про причини неявки суду не повідомив. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. [PERSON] направив до Генеральної прокуратури України заяви про вчинення кримінальних правопорушень, датовані 17 жовтня 2019 року та 18 жовтня 2019 року, які були скеровано до Прокуратури Полтавської області для розгляду. Листом № 15-1045-04 від 11 листопада 2019 року, за підписом Начальника відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, що поширює свою дію на Полтавську область, прокуратури області, [PERSON] , заявника повідомлено, що підстави для внесення відомостей до ЄРДР за його заявами про можливе вчинення кримінальних правопорушень працівниками правоохоронних органів Полтавської області та суддями відсутні. Не погоджуючись із невнесенням відомостей, вказаних у заявах, до Єдиного реєстру досудових розслідувань, [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва із скаргою у порядку статті 303 КПК України. Ухвалою слідчого судді від 10 грудня 2019 року у справі № 757/56668/19-к відмовлено у задоволенні скарги [PERSON] на бездіяльність уповноважених осіб Генеральної прокуратури України щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за його заявою, з підстав того, що ним не було надано будь-яких доказів звернення із заявою про кримінальне правопорушення, а саме: ані копії заяви з відміткою Генеральної прокуратури України, ані будь-якого доказу про направлення взагалі цієї заяви, ані рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення або іншого доказу про отримання уповноваженою особою Генеральної прокуратури України вказаної заяви. Як вбачається із змісту судового рішення у справі № 757/56668/19-к, слідчим суддею вказано, що скаржник має підтвердити наявність його заяви про скоєне кримінальне правопорушення та направлення її до Генеральної прокуратури України. Перевірити наявність заяви про повідомлення про скоєння кримінального правопорушення та строки, передбачені ст. 304 КПК України, слідчий суддя позбавлений можливості. Доказів на підтвердження обставин наявності перешкод надання такого підтвердження, з метою реалізації права на оскарження, згідно з ст. 303 КПК України, скаржник не наводить. Після отримання ухвали слідчого судді від 10 грудня 2019 року у справі № 757/56668/19-к, якою відмовлено у задоволенні його скарги, [PERSON] повторно звернувся до Печерського районного суду м. Києва із скаргами на бездіяльність Генеральної прокуратури України щодо невнесення відомостей до ЄДРД за його заявами, датованими 17 жовтня 2019 року та 18 жовтня 2019 року, оскільки із вказаним судовим рішенням він не погодився. Ухвалою слідчого судді від 10 квітня 2020 року у справі № 757/59175/19-к скаргу [PERSON] задоволено і зобов`язано уповноважених службових осіб Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, розглянути у порядку та строки, передбачені статтею 214 КПК України, заяву [PERSON] від 17 жовтня 2019 року про вчинення кримінального правопорушення. Ухвалою слідчого судді від 10 квітня 2020 року у справі № 757/59179/19-к скаргу заявника задоволено і зобов`язано уповноважених службових осіб Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, розглянути у порядку та строки, передбачені статтею 214 КПК України, заяву [PERSON] про вчинення кримінального правопорушення від 18 жовтня 2019 року. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Стаття 23 Цивільного кодексу України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до пункту 2 частини другої статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 Цивільного кодексу України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких наведений у частині першій статті 1176 Цивільного кодексу України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 Цивільного кодексу України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 Цивільного кодексу України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 Цивільного кодексу України). За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблений висновок, що застосовуючи статті 1173, 1174 Цивільного кодексу України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Згідно із статтею 23 Цивільного кодексу України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. У постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Другої палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2018 року у справі № 522/22008/15-ц (провадження № 61-3462св18) зроблено висновок, що як свідчить тлумачення статей 23, 1174 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень відшкодовується державою і при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з частиною першою, другою ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. За статтею. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно з ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. У відповідності до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, з врахуванням наданих позивачем доказів та обставин справи, [PERSON] не надав суду доказів того, що внаслідок бездіяльності посадових осіб Генеральної прокуратури України йому завдано моральну шкоду, а також причинного зв`язку між шкодою і поведінкою її уповноважених службових осіб. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог та як наслідок про відмову у задоволенні позову. Враховуючи положення статті 141 ЦПК України, судові витрати відносяться на рахунок держави, оскільки позивач звільнений ухвалою судді від 13 квітня 2020 року від сплати судового збору і у задоволенні позову судом відмовлено. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed