Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-09 00:00:00

Комунальне підприємство «Рубіжанське виробниче управління водопровідно - каналізаційного господарства» звернулось до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовом до [PERSON], яким просило стягнути з нього заборгованість за житлово-комунальні послуги у вигляді централізованого постачання холодної води та водовідведення у розмірі 13848 гривень 11 копійок, яка утворилась станом на 01 листопада 2014 року. Про місце, день та час розгляду справи по суті, сторони повідомлялись належним чином. У судове засідання 10 квітня 2015 року для розгляду справи по суті позивач і відповідач не з'явились. Представник позивача через канцелярію Рубіжанського міського суду Луганської області подав заяву, якою просив розглянути справу без його участі, а у випадку неявки відповідача вказав, що не заперечує проти розгляду справи у заочному порядку та ухвалення заочного рішення. Відповідач причини неявки у судове засідання не повідомив, а правом на подачу заперечень та доказів, якими вони обґрунтовуються не скористався. У зв'язку з повторною неявкою в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений про проведення судових засідань 25 березня 2015 року та 10 квітня 2015 року, та від якого заяви про розгляд справи за його відсутністю не надходило і причини неявки ним не повідомлені, а позивач не заперечив проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності позивача і відповідача, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, та у порядку частини п'ятої статті 209 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) занесена до журналу судового засідання. У зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Позиція позивача полягала у тому, що відповідачу було надано житлово-комунальні послуги у вигляді централізованого постачання холодної води та водовідведення, але відповідач не оплатив отримані послуги. Будь-яких претензій щодо якості та об'єму наданих послуг від відповідача не надходило. Суд, на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини: Сьомого жовтня 2002 року, на підставі рішення Рубіжанської міської ради Луганської області від 24 липня 2002 року, було створено та зареєстровано комунальне підприємство «Рубіжанське виробниче управління водопровідно - каналізаційного господарства», з метою найбільш повного задоволення потреб населення, підприємств та організацій у послугах з постачання води та водовідведення. При цьому видом діяльності підприємства є централізоване питне водопостачання та водовідведення міста Рубіжне та інших населених пунктів (а.с.1,33-35). За період з 07 жовтня 2002 року по 01 листопада 2014 року, комунальне підприємство «Рубіжанське виробниче управління водопровідно - каналізаційного господарства» працювало у штатному режимі, тобто безперебійно надавало населенню міста Рубіжне послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення (а.с.31-32,39-47). У період з 11 лютого 2006 року по 01 листопада 2014 року, [PERSON] був наймачем квартири та мав в ній зареєстроване місце проживання: [ADDRESS]. При цьому, у цей же період, з ним проживали й інші члени її сім`ї (а.с.36). У зв'язку з наданням [PERSON] послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення вказаної квартири, комунальне підприємство «Рубіжанське виробниче управління водопровідно - каналізаційного господарства» звернулось до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до нього, оскільки останній не оплатив надані йому послуги на суму 13848 гривень 11 копійок, станом на 01 листопада 2014 року (а.с.15). З огляду на встановлені обставини, з метою визначення наявності між сторонами правовідносин, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів. Відповідно до положень пункту 1 частини 1 статті 92 Конституції України, права та основні обов'язки громадянина визначаються виключно законами України. Як вбачається з преамбули Закону України «Про житлово-комунальні послуги», цей закон визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки. За визначенням пункту 1 частини 1 статті 13 цього ж закону, послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення відносяться до комунальних послуг. А положення частин 1 і 2 статті 19 вказаного закону передбачають, що учасниками таких відносин являються, у тому числі споживач і виконавець, відносини між якими здійснюються на договірних засадах. Поряд з цим, з огляду на положення статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», вона прямо встановлює право споживача одержувати будь-які житлово-комунальні послуги (а значить і послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення) вчасно та відповідної якості не тільки згідно із умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а й згідно законодавства, при цьому вказаному праву споживача кореспондує обов'язок виконавця, який також прямо передбачений цією статтею, забезпечувати своєчасність та відповідну якість таких послуг. Разом з цим, ця ж стаття прямо встановлює і обов'язок споживача оплачувати послуги у строки, встановлені договором або законом, якому кореспондує право виконавця вимагати у споживача здійснення цієї оплати. Таким чином, Закон України «Про житлово-комунальні послуги», допускає виникнення зобов'язання з приводу надання та оплати послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення між споживачем та виконавцем таких послуг, а тому і виникнення цивільних прав та обов'язків - або у зв'язку з оформленням договору на надання таких послуг, або у випадку вчинення дій, що передбачені цим актом (зокрема, у випадку фактичного надання послуг виконавцем і фактичного користування такими послугами споживачем), та безпосередньо з вказаного акту (зокрема, щодо оплати споживачем фактично отриманих послуг), тобто без оформлення договору на надання послуг. Слід зазначити, що наведених висновків суд дійшов внаслідок застосування методу системного тлумачення вказаних норм матеріального права, а також з огляду на висновки Верховного Суду України, які надано ним у постановах від 30 жовтня 2013 року у справі №6-59цс13 та від 25 листопада 2014 року у справі 3-184гс14, з приводу неоднакового застосування судами касаційної інстанції статей 19 і 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», зокрема в частині того, що згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг само по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. А з огляду на визначення таких понять як «норми споживання», «засіб обліку» і «кількісний показник житлово-комунальної послуги», що надані в частині 1 статті 1 закону України «Про житлово-комунальні послуги», суд констатує, що за відсутності у споживача засобів обліку, за загальним правилом, обсяги отриманих споживачем послуг визначаються нормами споживання, які затверджені згідно із законодавством органами місцевого самоврядування. Судом встановлено, що за період з 11 лютого 2006 року по 01 листопада 2014 року комунальне підприємство «Рубіжанське виробниче управління водопровідно - каналізаційного господарства» працювало у штатному режимі, тобто безперебійно надавало населенню міста Рубіжне послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення (а.с.31-32,39-47). Будь-які належні, достовірні та допустимі докази, які б підтверджували не отримання відповідачем послуги з яких-небудь причин або її отримання частково, за період вказаний вище, в матеріалах справи відсутні. Як відсутні і докази наявності у відповідача засобів обліку. Також судом встановлено, що починаючи з 21 травня 2002 року, Рішенням виконавчого комітету Рубіжанської міської ради Луганської області від 21 червня 2002 року №372, було затверджено норми споживання питної води (для житлових будинків з ваннами довжиною 1500-1700 мм за відсутності гарячого водопостачання) на рівні 225 літрів на одного мешканця, на 1 добу. Рішенням цього ж органу від 21 червня 2005 року №511/1, від 07 жовтня 2008 року №877, від 24 травня 2011 року №284, від 20 травня 2014 року №164, вказані норми споживання питної води були затверджені на тому ж рівні (а.с.48-53). При цьому суд вважає доведеним, що в період з 11 лютого 2006 року по 01 листопада 2014 року, [PERSON] був наймачем квартири та мав в ній зареєстроване місце проживання: [ADDRESS]. При цьому, у цей же період, з ним проживали й інші члени її сім`ї (а.с.36). За таких обставин слід констатувати, що позивач фактично надав, а відповідач фактично отримав послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення у період з 11 лютого 2006 року по 01 листопада 2014 року відповідно до норм споживання, які були затверджені згідно із законодавством на відповідні періоди. Що у свою чергу свідчить про виникнення у відповідача, як споживача фактично отриманих послуг, обов'язку їх оплати, а у позивача, як виконавця цих послуг, права вимоги їх оплати. Однак, суд вважає, що позивачем не надано суду належних, достовірних та допустимих доказів того, що саме позивач надав відповідачу означені послуги у період з грудня 1999 року до 11 лютого 2006 року або має право вимоги їх оплати до відповідача за цей період. Оскільки сам позивач, як юридична особа почав існувати тільки з 07 жовтня 2002 року, а докази того, що він є правонаступником особи, яка надавала такі послуги до моменту створення позивача, в матеріалах справи відсутні. Як відсутні й докази того, що позивач має право вимоги оплати наданих послуг за період до його створення, а також після створення і до 11 лютого 2006 року, тобто моменту коли відповідач зареєстрував своє місце проживання. Зокрема, тут суд враховує, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що відповідач до 11 лютого 2006 року був власником, наймачем, піднаймачем квартири чи споживачем наданих послуг. Отже, із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли цивільні (зобов'язальні) правовідносини у сфері надання житлово-комунальних послуг у вигляді послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення, в яких позивач виступив виконавцем послуг, а відповідач - їх споживачем, та в межах яких виник спір щодо права позивача, як кредитора у зобов'язанні, на отримання сплати відповідачем, як боржником у цьому зобов'язанні, грошового боргу за надані послуги у період з лютого 2006 року по 01 листопада 2014 року. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Виходячи з положень частин першої статей 526, 529 та 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства; кредитор має право приймати від боржника виконання його обов'язку частинами, якщо це встановлено договором чи актом цивільного законодавства; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Так, положеннями частини 2 статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Тут суд враховує, що згідно положень пункту 21 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» (які діють починаючи з 12 серпня 2005 року, згідно постанови КМ України №630 від 21.07.2005 року), у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії, плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормами споживання, зокрема за послуги з централізованого постачання холодної води і водовідведення - з розрахунку на одну особу. А пунктом 17 цієї ж постанови передбачено, що послуги з водовідведення оплачуються споживачем з розрахунку обсягу витрат холодної води згідно з нормативами споживання або показаннями засобів обліку. Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Рубіжанської міської ради Луганської області від 29 липня 2005 року, тарифи на вказані послуги для першої групи споживачів (населення) було затверджено у таких розмірах: 78 копійок - за послугу водопостачання; 84 копійки - за послугу водовідведення, що разом складає: 1 гривня 62 копійки. Рішенням цього ж органу від 21 червня 2006 року №4/12 були затверджені нові тарифи: 1 гривня 56 копійок - за послугу водопостачання; 1 гривня 98 копійок - за послугу водовідведення, що разом складає: 3 гривні 54 копійки. Рішенням цього ж органу від 25 червня 2008 року №37/2 знову було змінено тарифи на: 2 гривні 56 копійок - за послугу водопостачання; 3 гривні 25 копійок - за послугу водовідведення, що разом складає: 5 гривень 81 копійка. А рішенням цього ж органу від 20 липня 2010 року №362 тарифи було підвищено так: 3 гривні 06 копійок - за послугу водопостачання; 5 гривень 70 копійок - за послугу водовідведення, що разом складає: 8 гривень 76 копійок (а.с.54-60). Також судом встановлено, що згідно положень пункту 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» (які діють починаючи з 12 серпня 2005 року, згідно постанови КМ України №630 від 21.07.2005 року) передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць, однак плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Тому, оскільки в матеріалах справи відсутні докази укладення договору між позивачем та відповідачем, обов'язок щодо оплати отриманих відповідачем послуг повинен був виконуватись ним до 20 числа того місяця, що слідує за розрахунковим. Відповідно до положень частини першої статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або неналежне виконання (виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання). З огляду на докази, надані позивачем, зокрема: дані розрахунку заборгованості відповідача по його особовому рахунку та письмові пояснення щодо застосування норм споживання і тарифів у відповідні періоди їх застосування (а.с.31-32,37-38), зобов'язання по оплаті наданих послуг, відповідач належним чином не виконував, тобто порушив своє зобов'язання. У зв'язку з чим, у нього як споживача послуг, перед позивачем як їх виконавцем, станом на 01 листопада 2014 року утворилась заборгованість. Тому суд вважає, що позивач довів наявність у нього права на отримання оплати за надані ним послуги відповідачу, а також те, що вказане право порушується відповідачем. Однак, суд вважає доведеним порушення означеного права тільки на суму 10003 гривні 62 копійки, оскільки період надання послуг позивачем відповідачу до 11 лютого 2006 року чи наявність у нього права вимоги оплатити надані послуги в цей період, ним не доведено. За таких обставин, матеріально-правову вимогу позивача про стягнення з [PERSON] боргу у розмірі 10003 гривні 62 копійки, за період надання послуг з 11 лютого 2006 року по 01 листопада 2014 року, слід визнати обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню у повному обсязі. Вимоги ж про стягнення боргу в іншій частині, задоволенню не підлягають. Що стосується вимог позивача щодо стягнення з відповідача боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних, вони також задоволенню не підлягають через їх необґрунтованість, оскільки при їх розрахунку позивач взяв за основу борг з урахуванням періоду до 11 лютого 2006 року року, тобто таку суму боргу, яка у повному обсязі стягненню на його користь не підлягає. При цьому суд констатує, що іншого розрахунку (зокрема для застосування індексу інфляції та трьох процентів річних на суму 10003 гривні 62 копійки) позивачем не надано, правильність застосування індексів інфляції та розрахунку трьох процентів річних не доведено, а суд, з огляду на положення частини 2 статті 10 (принцип змагальності) та частини 1 статті 11 (принцип диспозитивності) ЦПК України, не має право з власної ініціативи здійснювати розрахунки, у таких випадках. Тому, позовні вимоги підлягають задоволенню частково, тобто на суму 10003 гривні 62 копійки. А у задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. Відповідно до частини 1 статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З огляду на це та те, що судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 243 гривні 60 копійок, які понесені позивачем по цій справі, суд вважає документально підтвердженими (а.с.4,5), а позов підлягає задоволенню на суму 10003 гривні 62 копійки, вони підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто у розмірі 175 гривень 97 копійок. Отже,

Outcome: partial