Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-09 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Позивач [PERSON] зазначає, що 16 серпня 2017 року відповідач, представник відповідача [PERSON] по справі №214/2744/15-ц, що знаходиться на розгляді в Саксаганському районному суді міста Кривого Рогу Дніпропетровської області надав суду та позивачу письмове пояснення по справі, в якому [PERSON] звинувачує [PERSON] в захопленні землі комунальної власності розмірами 79.8 метра квадратних та 115.8 метра квадратних, разом 195.5 метра квадратних. Доказів про захоплення землі комунальної власності відповідач [PERSON] не надав. Позивач [PERSON] просить суд визнати письмове пояснення [PERSON] від 16.08.2017 року, що надано в судовому засіданні Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу 16 серпня 2017 троку по справі №214/2744/15-ц, що [PERSON] «захопила землю комунальної власності 79.8 метра квадратних і 115.7 метра квадратних». Стягнути з [PERSON] 21000 гривень на користь [PERSON] компенсації моральної шкоди та судові витрати в розмірі 482 гривні. В судове засідання сторони не з`явились, належним чином повідомлялись про дату та час слухання справи. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. 13 березня 2019 року до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до відповідача [PERSON] про спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди. 15 березня 2019 року ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області Дехта Р.В., залишено без задоволення клопотання [PERSON] про звільнення її від сплати судового збору. Позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про спростування недостовірної інформації і стягнення моральної шкоди - залишити без руху, надавши строк для усунення недоліків (сплати судовий збір), який не може перевищувати десяти днів з дня вручення копії цієї ухвали позивачу. Ухвалою від 12 квітня 2019 року суддею Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області Дехта Р.В. дану цивільну справу прийнято до свого провадження. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що позивачем [PERSON] надано суду фотокопію пояснення [PERSON] від 16.08.2017 року, що адресовано Саксаганському районному суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, суддя Гринь Н.Г., справа №214/2744/15-ц, в якому [PERSON] зазначає певні обставини. В судовому засіданні судом встановлено, що позивач [PERSON] надала судові фотокопію Рішення Виконавчого комітету Саксаганської районної ради від 19 травня 1989 року за №172, відповідно до якого вирішувалось питання об`єднання земельних ділянок та оформлення права власності на нерухоме майно. ІV. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Частиною 4 ст. 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням такої недостовірної інформації. Згідно з ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Разом з тим, за змістом ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» відповідно до ст. 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Крім того суд звертає увагу на роз`ясненням, які наведені Пленумом Верховного Суду України в п. 17 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі. Так, викладені у позовній заяві обставини були предметом дослідження в рамках цивільної справи та в ухваленому рішенні надана їм правова оцінка. Згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України в п. 3 постанови Пленуму ВСУ №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» до відомостей, що порочать особу, слід відносити ті з них, які принижують честь і гідність громадянина або організації в громадській думці чи думці окремих громадян з точки зору додержання законів, загальновизнаних правил співжиття та принципів людської моралі. Згідно вимог п. 17 цієї ж постанови на позивача покладається обов`язок довести лише факт поширення відомостей, які його порочать, особою, до якої пред`явлений позов. Як видно з матеріалів справи, подання [PERSON] до суду пояснення від 16 серпня 2017 року, яка містить відомості, що стали підставою для проведення судового процесу та перевіркою та дослідженням доказів як в їх підтвердження, так і спростування, відносно обставин викладених у поясненнях. Тобто, викладена [PERSON] у поясненнях інформація, не мала на меті її поширення, а була лише способом захисту прав та інтересів, як їх розуміла ця особа. У відповідності до п. 16 постанови, у випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003, де, зокрема, зазначено, що звернення громадянина до правоохоронних органів про захист своїх прав від неправомірних дій інших осіб, не може вважатись поширенням неправдивих відомостей. Вирішуючи позов по суті, суд, також, звертає увагу, що відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, суд повно і всебічно з`ясував обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених наданими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, приходить до висновку про відмову в його задоволеності в повному обсязі.

Outcome: dismissed