Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-06 00:00:00

І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ. Позивач - [PERSON] звернулась до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позовна заява обґрунтована тим, що 09.03.2015 року відповідач - [PERSON] отримав у позику від позивача - [PERSON] грошові кошти в сумі 30 000 грн. 00 коп., які він зобов`язався повернути до 30.06.2015 року, що підтверджується розпискою від 09.03.2015 року підписаною відповідачем. У вказаний строк та по теперішній час відповідач в порушення своїх договірних зобов`язань позику не повернув. На неодноразове прохання позивача про добровільну сплату заборгованості не відреагував. Відповідно до ст. 625 ЦК України сума боргу за прострочення грошового зобов`язання становить 30 000 грн. 00 коп. (сума боргу) + 15 337 грн. 12 коп. (інфляційне збільшення) + 4 813 грн. 54 коп. (3% річних) = 50 150 грн. 66 коп. Крім того, позивач зазначає, що вона має низку захворювань, перебуває на обліку у лікарів з тяжкими захворюваннями, перебувала часто на стаціонарному лікуванні, а тому вона просить поновити строк позовної давності. ІІ. ЗАЯВИ (КЛОПОТАННЯ) УЧАСНИКІВ СПРАВИ. Від представника позивача - адвоката Медвідь Є.М. на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без його участі та без участі позивача. На задоволенні позовних вимог наполягає. Від відповідача на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, просить застосувати до позовних вимог правила позовної давності, визначені ст. 257 ЦК України. Відповідно до вимог ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН. 09 березня 2015 року [PERSON] , [INFO] , отримав у позику від [PERSON] грошові кошти в сумі 30 000 грн. 00 коп. та зобов`язався повернути грошові кошти в строк до 30.06.2015 року, що підтверджується розпискою, підписаною [PERSON] /а.с.7/. [PERSON] має низку захворювань, проходила стаціонарне лікування, значиться на обліку у лікарів, що підтверджується медичними довідками /а.с.8, 9, 10, 11, 12, 13, 23/. Згідно розрахунку ТОВ «Інформаційно - аналітичний центр «Ліга», інфляційне збільшення за сумою боргу складає 15 337 грн. 12 коп., 3% річних складає 4 813 грн. 54 коп. Разом сума заборгованості складає 50 150 грн. 66 коп., яка складається з 30 000 грн. 00 коп. суми боргу, 15 337 грн. 12 коп. інфляційного збільшення, 4 813 грн. 54 коп. - 3% річних /а.с.15-17/. ІV. МОТИВИ СУДУ ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА. Згідно ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів, а саме кожна особа має право па захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 Цивільного кодексу України передбачає захист цивільних прав та інтересів судом, а саме кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення правовідносин. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичайного ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Як вже було встановлено судом, 09 березня 2015 року між позивачем - [PERSON] та відповідачем - [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого останній отримав грошову суму в розмірі 30 000 грн. 00 коп. та зобов`язався повернути вказану суму в строк до 30.06.2015 року, на підтвердження чого позивачем була надана розписка. Тобто, при укладенні договору відповідач прийняв на себе зобов`язання повернути грошову позику в термін, встановлений договором позики. Отже, належним виконанням зобов`язання з боку відповідача є повернення грошової позики в строк, в розмірі та в валюті, які визначені в договорі. На виконання договору позивач передала відповідачу грошову суму в розмірі 30 000 грн. 00 коп., тим самим позивач повністю виконала свої зобов`язання перед відповідачем за договором. Тобто, в порушення умов договору відповідач не виконав належним чином зобов`язання по поверненню грошових коштів в повному обсязі, борг до теперішнього часу позивачу не повернув, що згідно вимог ст. 610 ЦК України є порушенням зобов`язань. Отже, вбачається, що відповідачка в односторонньому порядку відмовився від виконання зобов`язання. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Судом встановлено, що строк виконання зобов`язання за укладеним договором позики встановлений до 30.06.2015 року. Саме зі спливом строку виконання зобов`язання починається перебіг позовної давності, як це визначено в ч. 5 ст. 261 ЦК України. Таким чином, строк позовної давності за заявленими в позовній заяві вимогами сплинув 30.06.2018 року. В свою чергу, позивач звернулась до Мелітопольського міськрайонного суду з позовною заявою лише 19.11.2020 року. Отже, позивачем пропущено строк позовної давності. Таким чином, суд приходить до висновку, що строк позовної давності для звернення до суду позивачем пропущений, про застосування строку позовної давності заявлено стороною у спорі - відповідачем, тому зазначені обставини є підставою для відмови в позові. На підставі вищевикладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд приходить до висновку про неможливість задоволення позову, оскільки позивачкою пропущений трирічний строк позовної давності, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed