Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-05 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача. Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання відповідачів [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням і в обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.11.1991 року вона є власницею 1/2 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , власником іншої половини будинку є її син - [PERSON] . У зазначеному будинку, крім неї зареєстрована також її онука [PERSON] , 1986 року народження та її правнук [PERSON] , 2007 року народження, які є відповідачами у справі. Відповідачі зареєстровані у спірному будинку, але не мешкають в ньому з жовтня 2014 року, переїхавши до Республіки Білорусь. Позивач несе всі обов`язки по сплаті комунальних послуг з урахуванням зареєстрованих у будинку осіб. Оскільки, через реєстрацію відповідачів у належному їй будинку, позивач несе зайві витрати по сплаті комунальних послуг, вона вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав. Просила суд визнати [PERSON] , 1986 року народження та [PERSON] , 2007 року народження такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Позивач до судового засідання не з?явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала в судове засідання заяву з проханням справу розглянути без її участі, на позовних вимогах наполягала, не заперечувала проти розгляду справи в заочному порядку, її представник у судовому засіданні підтримав позовні вимоги. Від відповідача [PERSON] надійшла заява, згідно з якою, вона просила справу розглянути без її участі, оскільки вони з сином [PERSON] перебувають за межами України, позовні вимоги визнала у повному обсязі, просила визнати її такою, що втратила право на користування будинком [ADDRESS] . [PERSON] , який у справі є третьою особою, до судового засідання не з?явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву з проханням розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав. Представник третьої особи орган опіки та піклування - виконавчого комітету Мирноградської міської ради до судового засідання не з?явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду свій висновок № 033 від 18.10.2019 року, згідно з яким вважає, що незважаючи на наявність у [PERSON] , 2007 року народження реєстрації місця проживання на території республіки Білорусь, з урахуванням вимог ст.1 ЗУ «Про охорону дитинства», ст.12 «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», йому цим не гарантується збереження права на житло, а тому заперечує проти визнання його таким, що втратив право на користування будинком [ADDRESS] . Просив справу розглянути без участі представника органу опіки. Інших клопотань в порядку ст.222 ЦПК України учасниками справи суду не надано, підстави для вирішення справи шляхом укладення мирової угоди відсутні. Суд вважає, що в справі є достатньо матеріалів про права i взаємовідносини сторін i немає необхідності вислуховувати особисті пояснення осіб, які не з`явилися до суду. ІІІ. Процесуальні дії у справі. 15.08.2019 року на підставі ухвали судді відкрите провадження у даній справі, яка розглядається у загальному позовному провадженні, призначене підготовче засідання на 08.45 год. 13.09.2019 року, відповідачу запропоновано подати суду відзив на позовну заяву. 13.09.2018 на підставі ухвали суду підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду на 14.00 год. 09.10.2019 року. У зв`язку з неявкою сторін розгляд справи відкладений на 09.30 год. 06.11.2019 року. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що на праві приватної власності, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 листопада 1991 року, позивачу [PERSON] та її сину [PERSON] у рівних частках (по 1/2 частині) належить будинок за адресою: [ADDRESS] . В даному будинку, крім позивача також зареєстрована її онука [PERSON] , 1986 року народження та її правнук [PERSON] , 2007 року народження, які є відповідачами у справі (а.с. 7, 8, 9, 10). 01 серпня 2019 року, представником координаційного комітету органів самоорганізації населення Паламарчук Т.А., за участі квартальної КК № 3, сусідів [PERSON] , [PERSON] , складений акт, згідно з яким [PERSON] , 1986 року народження та її син [PERSON] , 2007 року народження, не мешкають за адресою реєстрації: [ADDRESS] з жовтня 2014 року (а.с. 11). Згідно з посвідкою на проживання та довідкою з місця мешкання, [PERSON] з сином [PERSON] , 2007 року народження з 29 жовтня 2015 року зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , термін дії посвідки на проживання до 20.07.2022 року (а.с. 22, 23, 25, 26). Свідок [PERSON] пояснила суду, що позивач - це її сусідка. Відповідачів також знала, це онука на правнук позивача. Зараз вони не проживають з позивачем, виїхали восени 2014 року та не поверталися. Зараз там ще з позивачем мешкає її донька з Донецька. Свідок [PERSON] пояснив суду, що позивач - це його сусідка. Відповідачів знає, мешкали раніше з позивачем. Не проживають вони з позивачем приблизно з 2014-2015 років, з того часу він більше їх не бачив. Відповідачі поїхали до Білорусі. V. Оцінка суду. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно зі статтею 150 Житлового кодексу України громадяни, що мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання та проживання членів їх сім`ї та вправі розпоряджатися цією власністю за своїм розсудом. Згідно з частиною другою статті 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. При з`ясуванні причин відсутності відповідача [PERSON] у спірному будинку, понад встановлені законодавством строки, судом не виявлені поважні причини за яких відповідач не користувалась житлом та була відсутньою, як встановлено у судовому засіданні, принаймні з жовтня 2014 року, даних про укладення угод між позивачем та відповідачем щодо порядку користування зазначеною квартирою, суду не надано і у судовому засіданні не встановлено, тому суд вважає можливим визнати відповідача такою, що втратила право на користування будинком [ADDRESS] . Незважаючи на доведеність факту не проживання відповідачів у спірному будинку, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про визнання неповнолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування спірним житлом, виходячи з наступного. У відповідності до частини другої статті 2 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Україною 27.02.1991 року, яка набрала чинності для України 27.09.1991 року, держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання. Відповідно до частини першої статті 3 зазначеної Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі статтею 27 Конвенції держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Статтею 1 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав. Частиною другою статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що, діти - члени сім?ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Позивачем не надано суду доказів наявності у батьків дитини [PERSON] у власності або в постійному користуванні іншого житла, крім того, в якому вони зареєстровані на постійній основі. З огляду на викладене, а також з урахуванням висновку органу опіки та піклування, визнання малолітньої дитини такою, що втратила право користування вищевказаною квартирою, призведе до порушення права малолітньої дитини на житло. Крім того, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що реєстрація у будинку її правнука, малолітньої дитини, якимось чином перешкоджає їй користуватися даною квартирою. Отже, вимоги про позбавлення [PERSON] , 2007 року народження права користування жилим приміщенням задоволенню не підлягають. На підставі ЗУ «Про охорону дитинства», ст.ст. 386, 405 ЦК України, 150 ЖК України,

Outcome: partial