Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-14 00:00:00

КСП «Харківгорліфт» звернулось до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовною заявою до [PERSON] , в якому просило визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Також позивач просив відшкодувати за рахунок відповідача понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1921, 00 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що рішенням ХМР від 21.07.2010 року №266 КСП «Харківгорліфт» надано у господарське відання нежитлові приміщення за адресою: [ADDRESS] , які у подальшому були реконструйовані під гуртожиток. Згідно клопотання МВД України Дзержинського РВ ГУ МВС України в Харківській області від 15.09.2011 року, у зв`язку зі службовою необхідністю, співробітнику ЦВМ Дзержинського РВ ГУ МВС України в Харківській області [PERSON], позивачем був виданий ордер від 28.02.2012 року на житлове приміщення площею 58,6 кв.м. , що розташоване в [ADDRESS] , де відповідач був зареєстрований. На теперішній час позивачу стало відомо, що наказом ГУНП в Харківській області № 598 від 30.12.2016 року відповідача було звільнено у зв`язку із скороченням штату. Посилаючись на вимоги ч.2 ст.132 ЖК УРСР, позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування вищевказаним житловим приміщенням. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15.04.2019 року відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням та викликом сторін по справі. Ухвалою суду від 03.06.2019 року, перейдено від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 16.09.2019 року підготовче провадження було закрито та справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи позовної заяви та просив позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на необґрунтованість позову та вказує , що відповідача було звільнено з роботи у зв`язку із скороченням штату, у зв`язку з чим вважає що ч.2 ст.132 ЖК УРСР на яку посилається позивач, не може регулювати дані правовідносини, оскільки передбачає виселення працівників, без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням. Також представник відповідача посилаючись на ч.3 ст.132 ЖК УРСР вказує, що в даному випадку позивач звертаючись до суду з даним позовом повинен був надати відповідачу інше житло, яке має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 цього Кодексу. Суд, заслухавши доводи учасників справи та дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтями 77, 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Судом встановлено, що відповідно до клопотання МВД України Дзержинського РВ ГУ МВС України в Харківській області від 15.09.2011 року, у зв`язку зі службовою необхідністю, співробітнику ЦВМ Дзержинського РВ ГУ МВС України в Харківській області [PERSON] та членам його родини, позивачем був виданий ордер від 28.02.2012 року на житлове приміщення площею 58,6 кв.м., що розташоване в [ADDRESS] , де відповідач був зареєстрований 15.03.2012року. ( а.с.5,6,9). Відповідно до припису ГУНП в Харківській області від 30.12.2016 року, Наказом вказаного Управління № 598 від 30.12.2016 року відповідача було звільнено з органів Національної поліції за п.4 ч.1 ст.77 ЗУ « Про Національну поліцію, а саме у зв`язку із скороченням штату. ( а.с.10) Відповідно до ст. 118 Житлового Кодексу Української РСР,службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Відповідно до ст. 122 Житлового Кодексу Української РСР ,на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане жиле приміщення. Згідно ст. 132 ЖК України, сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Тобто, згідно ст. 132 ЖК України при звільненні особи по скороченню штатів вона може бути виселена лише з наданням іншого житлового приміщення. Отже, оскільки позивач не зазначив іншого житлового приміщення, куди необхідно виселити відповідача, то його вимоги не можуть бути задоволені. Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати по сплаті судового збору позивачу не відшкодовуються , у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed