Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-09 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив суд, враховуючи заяву про збільшення позовних вимог у частині суми компенсації: - встановити факт десятикратного порушення його права на розгляд справи судом упродовж розумного строку, гарантованого статтею 6 § 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та державою-відповідачем (через статтю І Конвенції), при розгляді судової справи № 826/10602/18 у період з 09 липня 2018 року по 28 лютого 2020 року (включно); - відшкодувати завдану йому моральну шкоду у гривневому еквіваленті 60 000, 00 Євро, за офіційним курсом, визначеним Національним банком України на день платежу, спричиненої зазначеним порушенням права на розгляд справи судом упродовж розумного строку при розгляді судової справи № 826/10602/18 у період з 09 липня 2018 року по 28 лютого 2020 року (включно). При цьому, враховуючи приписи частини першої статті 258 Кодексу адміністративного судочинства України, наразі відповідне право позивача на розгляд справи № 826/10602/18 судом упродовж розумного строку було порушено вже десять разів, а саме: вже понад десять періодів по шістдесят днів судова справа № 826/10602/18 не розглянута. Зокрема, такими періодами по шістдесят днів є: період І - з 09 липня 2018 року по 06 вересня 2018 року, період II - з 07 вересня 2018 року по 05 листопада 2018 року, період ПІ - з 06 листопада 2018 року по 04 січня 2019 року, період IV - з 05 січня 2019 року по 05 березня 2019 року, період V - з 06 березня 2019 року по 04 травня 2019 року, період VI - з 05 травня 2019 року по 03 липня 2019 року, період VII - з 04 липня 2019 року по 01 вересня 2019 року, період VIII - з 02 вересня 2019 року по 31 жовтня 2019 року, період IX - з 01 листопада 2019 року по 30 грудня 2019 року та період X - з 31 грудня 2019 року по 28 лютого 2020 року. У поданому Кабінетом Міністрів України відзиві позов не визнано, вказано, що позивачем не доведено, що саме внаслідок дій чи бездіяльності Кабінету Міністрів України, йому завдано шкоду, а також докази того, що КабМін є особою, яка завдала шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати вказану позивачем шкоду. У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження завдання моральної шкоди, понесених моральних страждань, не доведено наявності причинного зв`язку між шкодою і діями відповідача. Кабінет Міністрів України не порушував прав та інтересів позивача та не допускав неправомірних рішень, дій та бездіяльності у його відношенні. Дії, на які посилається позивач як на порушення прав були вчинені Окружним адміністративним судом міста Києва, який знаходиться за межами відання Кабінету Міністрів. У відповіді на відзив Кабінету Міністрів позивач вказав, що у нього відсутній процесуальний обов`язок доказування завдання йому моральної шкоди за конкретних обставин, зокрема причинно-наслідковий зв`язок між станом здоров`я і діями, бездіяльністю або рішеннями відповідача, оскільки наявність моральної шкоди визначається шляхом наявності вимоги заявника про її відшкодування або відповідного підтверджувального висновку ЄСПЛ щодо наявності цієї моральної шкоди, а вже сам розмір завданої шкоди, що підлягає відшкодуванню визначається виключно судом. У відповіді на відзив Державної казначейської служби України позивач вказав на неприпустимість застосування Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року, оскільки діяльність Верховного Суду України припинена у встановленому законом порядку, його судова практика не є легітимною підставою для висновків судів. Заперечуючи доводи відповіді позивача на відзив, відповідач в особі Кабінету Міністрів України вказав, що КабМін не несе відповідальності за прийняті рішення судами України, органом, який здійснює контроль за функціонуванням судової влади є Вища рада правосуддя. Судова система України є незалежною від будь-якого впливу, Кабінет Міністрів України не може впливати чи відповідати за строки розгляду судових справ, а отже позовні вимоги, заявлені до Уряду є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на нормах законодавства. Позивач не довів ті обставини, на які він посилається. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 03 квітня 2020 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, передано судді, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), для вирішення питання про відкриття провадження у справі. Разом з позовною заявою подано до суду клопотання про звільнення від сплати судового збору, посилаючись на пункт 1 частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір». 06 квітня 2020 року ухвалою судді позовну заяву залишено без руху. 13 травня 2020 року до суду надійшла заява позивача про усунення недоліків позовної заяви, у якій серед іншого також збільшив розмір компенсації моральної шкоди до 20 000, 00 Євро і доповнив позов вимогою про відшкодування відповідної моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями органів державної (судової) влади - ухвали Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 липня 2018 року і постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2018 року. 15 травня 2020 року ухвалою судді у справі відкрито провадження для розгляду у загальному позовному провадженні. 09 червня 2020 року від позивача до суду надійшла заява про уточнення позовних вимог у справі шляхом збільшення розміру відшкодування моральної шкоди за бездіяльність органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень щодо розгляду справи № 826/10602/18 у період з 10 липня 2018 року по 29 лютого 2020 року упродовж розумного строку 60 000, 00 Євро, відшкодування завданої моральної шкоди за незаконні рішення органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, та зміну предмету і підстав позову щодо порушення статті 6 § 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, у частині порушення права на розгляд справи судом упродовж розумного строку при розгляді судової справи № 826/10602/18 та порушення статті 13 Конвенції - права на ефективний засіб юридичного захисту. Враховуючи, що одночасна зміна підстав та предмету позову не допускається, суд відмовляє у прийнятті заяви про зміну підстав та предмету позову, приймаючи заяву лише у частині збільшення розміру компенсації моральної шкоди, завданої, на переконання позивача, порушенням права на розгляд упродовж розумного строку. 09 червня 2020 року від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності позивача. 16 липня 2020 року від сторони відповідача в особі Кабінету Міністрів України до суду надійшов відзив на позов. Також 16 липня 2020 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив Державної казначейської служби України. 31 липня 2020 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив Кабінету Міністрів України. 25 серпня 2020 року від відповідача в особі Кабінету Міністрів України надійшли заперечення на відповідь позивача на відзив. 27 серпня 2020 року ухвалою суду у справі закрито підготовче провадження і призначено справу до розгляду по суті. Сторони у судове засідання не з`явилися. Згідно з частиною першою статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною четвертою статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 09 липня 2018 року позивач звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовною заявою про визнання дій Фонду гарантування вкладів фізичних осіб протиправними, скасування вимог, зобов`язання утриматися від вчинення певних дій та зобов`язання вчинити пені дії, яка зареєстрована у суді за ЄУН № 826/10602/18 і передана судді Амельохіну В. В. 16 липня 2018 року ухвалою судді Окружного адміністративного суду м. Києва позовну заяву залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків позовної заяви. 30 липня 2018 року ухвалою судді Окружного адміністративного суду м. Києва відмовлено у задоволенні клопотання про зменшення розміру сплати судового збору. Також 30 липня 2018 року ухвалою судді Окружного адміністративного суду м. Києва повернуто позовну заяву заявнику. 05 вересня 2018 року ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою [PERSON] на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 липня 2018 року у справі за адміністративним позовом [PERSON] до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії. 05 вересня 2018 року ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду призначено справу до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії до апеляційного розгляду. 20 вересня 2018 року постановою Київського апеляційного адміністративного суду залишено апеляційну скаргу [PERSON] без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 липня 2018 року - без змін. 23 жовтня 2018 року Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду клопотання [PERSON] про звільнення від сплати судового збору задоволено, відкрито касаційне провадження, витребувано з Окружного адміністративного суду міста Києва справу №826/10602/18. 28 листопада 2018 року ухвалою Касаційного суду відмовлено у задоволенні клопотання позивача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. 30 листопада 2018 року постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду касаційну скаргу [PERSON] задоволено: скасовано ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 липня 2018 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2018 року, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. 24 грудня 2018 року ухвалою судді Окружного адміністративного суду м. Києва Амельохіним В. В., на виконання постанови Верховного Суду від 30 листопада 2018 року, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі для розгляду суддею одноособово у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами. 24 грудня 2018 року ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва витребувано у заявника та Головного управління ДФС у м. Києві довідку про доходи за 2017 рік. 04 березня 2020 року ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва прийнято відмову [PERSON] від адміністративного позову у частині позовних вимог та закрито провадження у цій частині. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, Верховною Радою України надано згоду на обов`язковість Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та, зокрема, Першого протоколу від 1952 року до цієї Конвенції, шляхом ратифікації цієї Конвенції та Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до цієї Конвенції. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - право на справедливий суд - декларує право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно з статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно з статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Також, відповідно до частин першої та другої статті 4 Цивільного кодексу України встановлено, зокрема, що основу цивільного законодавства України становить Конституція України, основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України, та що актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу. Згідно з частиною першою статті 10 Цивільного кодексу України, чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, є частиною національного цивільного законодавства України. У такий спосіб Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку. Вирішуючи спір по суті, суд керується вимогами Конвенції, інших актів національного законодавства та задля ефективного захисту конвенційного права встановити, зокрема, за порушення якого виду конвенційних обов`язків позивач вимагає від держави компенсацію моральної шкоди, і чи обґрунтованим відповідно до цього порушення є її розмір. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17, від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. В адміністративному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин). Під час розгляду справи суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених позивачем вимог. Вказаний принцип знайшов своє відображення у статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, в якій вказано, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно пункту 8 частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є, зокрема, розумність строків розгляду справи судом. У відповідності до частини першої, другої статті 119 КАС України, суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій, які є розумними, якщо такий строк передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню адміністративного судочинства. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. При цьому, згідно частини першої статті 258 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі. Визначення початку строку має практичне значення, оскільки від цього залежить як правильність обчислення строку, так і встановлення факту його закінчення, що обумовлює ті чи інші юридичні наслідки, які настають у зв`язку із цим. Характерною рисою строків, визначених законом, є неможливість їх зміни за волевиявленням учасника або учасників правовідносин, за винятком випадків, безпосередньо визначених законом. Тому, вирішуючи питання, чи своєчасно вчинена певна дії, або ж чи має місце бездіяльність, визначальним є дотримання суб`єктом владних повноважень темпоральних рамок, передбачених у нормативно-правовому акті, без невиправданого для конкретної ситуації зволікання. Днем бездіяльності, у свою чергу, є останній день встановленого законом строку, в який мало бути вчинено дію або прийнято рішення. Визнанню бездіяльності протиправною передує встановлення обов`язку виконання суб`єктом владних повноважень певних дій (прийняття рішення) у визначений законом строк. Процесуальний закон визначає термін розгляду справи, який обчислюється з моменту її відкриття, і до якого не входить стадія підготовки до розгляду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 квітня 2018 року (справа № 11-138заі18) висловила позицію, згідно з якою «протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту несвоєчасного виконання обов`язкових дій, а важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів особи. Самі по собі строки поза зв`язком із конкретною правовою ситуацією, набором фактів, умов та обставин, за яких розгорталися події, не мають жодного значення. Сплив чи настання строку набувають (можуть набути) правового сенсу в сукупності з подіями або діями, для здійснення чи утримання від яких встановлюється цей строк. Для встановлення розумності строку розгляду конкретної справи Європейський суд з прав людини (до прикладу, рішення від 27 червня 2000 року у справі «Фрідлендер проти Франції») виробив у своїй практиці кілька критеріїв, а саме: складність справи; поведінка скаржника; поведінка судових та інших державних органів; важливість предмету розгляду для заявника. Суд у своїй практиці неодноразово відзначав, що такий критерій є суб`єктивним і має трактуватись у кожному випадку, залежно він певних обставин. Таким чином, розумність строку повинна оцінюватись через призму наведених вище критеріїв на предмет можливості розгляду справи протягом більш або менш тривалого строку. Відтак, навіть значна тривалість розгляду справи може бути визнана розумною, з урахуванням певних індивідуальних обставин. Тут слід приділити особливу увагу тому, які саме причини сприяли більш тривалому розгляду справи та пропуску строків, встановлених законодавством. Аналогічного висновку дійшла колегія суддів Великої Палати Верховного Суду у постанові від 12 вересня 2019 року у справі № 9901/120/19. Судом встановлено, що провадження у справі відкрито ухвалою судді Окружного адміністративного суду м. Києва 24 грудня 2018 року, для розгляду суддею одноособово у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами. Відомості про постановлення судового рішення по суті у справі № 826/10602/18 станом на дату ухвалення рішення суду у цивільній справі сторонами не повідомлено та у Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутні. Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, як передбачено частиною п`ятою статті 1176 Цивільного кодексу України. Статтею 23 Цивільного кодексу України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно з положеннями частини першої, другої ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів . Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя ст. 23 Цивільного кодексу України). Крім того, відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних або фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Така шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У свою чергу, відповідно до роз`яснень, викладених в п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно практики Європейського суду з прав людини завжди призначається компенсація за порушення прав людини. Так, рішенням від 27 липня 2004 року у справі «Ромашов проти України» Європейський суд з прав людини звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту Суду, будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції повинна містити перелік претензій та має бути подана письмово разом з відповідними підтверджуючими документами чи свідоцтвами, без наявності яких [Суд] може відхилити вимогу повністю або частково. Тож без встановлення фактичних обставин справи та оцінки наданих сторонами доказів неможливо зробити висновок з приводу додержання / недодержання державою Україною вимог пункту першого статті 6 Конвенції щодо забезпечення / незабезпечення права всіх учасників справи на справедливий судовий розгляд упродовж розумного строку. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини компенсація завжди призначається за порушення прав людини. Так, рішенням від 27 липня 2004 року у справі «Ромашов проти України» Європейський суд з прав людини звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту Суду, будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції повинна містити перелік претензій та має бути подана письмово разом з відповідними підтверджуючими документами чи свідоцтвами, без наявності яких [Суд] може відхилити вимогу повністю або частково. Отже, право на відшкодування моральної шкоди реалізується шляхом процесуального доведення наявності шкоди та чіткого розрахунку суми відшкодування. Позивачем не аргументовано у чому проявилися його моральні страждання, приниження честі і гідності, чим проявилася глибока неповага суду до його прав, якої, на його переконання, він зазнав. У контексті викладеного, не заперечуючи необхідність дотримання розумного строку при розгляді справи, а також правомірні очікування сторін щодо вирішення поданих ними заяв у кінцевому результаті, суд вважає, що позивачем не надано підтверджуючі документи безпідставного, невиправданого затягування, невжиття необхідних заходів щодо розгляду справи з боку Окружного адміністративного суду м. Києва, і судом у цій справі таких не встановлено, що зумовлює відсутність правових підстав для задоволення позову. Поряд із цим, як встановлено судом, судове рішення по суті спору у справі № 826/10602/18 не ухвалено, тому суд зауважує, що вимоги позовної заяви, можуть бути розтлумачені як спроба тиску та втручання у діяльність головуючого судді у вказаній справі, що забороняється законом. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed