Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-27 00:00:00

І. Стислий виклад позицій учасників справи. У квітні 2016 р. [PERSON] (далі також - [PERSON] , позивачка) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі також - [PERSON] , відповідачка) про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою площею 0,0596 га, розташованою за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 8000000000:90:874:0070 (далі також - земельна ділянка № [NUMBER] , спірна земельна ділянка). Вимоги позову обґрунтовані тим, що позивачка є одноосібним власником спірної земельної ділянки, призначеної для ведення садівництва, а її мати [PERSON] є власником суміжної земельної ділянки № [NUMBER] . Позивачка багато часу проводить за межами України, але часто приїжджає до Києва. В один із таких приїздів, у липні 2015 р., позивачка прибула до належної їй земельної ділянки та побачила, що її фактично не існує - встановлений новий суцільний паркан, що об`єднує дві земельні ділянки, старий садовий будинок, який знаходився на території спірної земельної ділянки, знесений, а до будинку відповідачки здійснена прибудова, яка займає близько 2-х соток її земельної ділянки. Позивачка посилалась на те, що зміна меж спірної земельної ділянки та здійснене на ній самочинне будівництво порушує її право власності, оскільки були здійснені без її згоди та без законних на те підстав, та з урахуванням подальших змін просила зобов`язати відповідачку усунути будь-які перешкоди у розпорядженні та користуванні належною їй земельною ділянкою шляхом: знесення за свій рахунок (відповідача) самочинного будівництва та паркану; заборони відповідачу перешкоджати їй здійснювати дії щодо знесення самочинного будівництва за рахунок відповідачки, заборони відповідачці здійснювати будь-які дії, які перешкоджають їй користуватися та розпоряджатися земельною ділянкою, та зобов`язання відповідачки протягом 30-ти календарних днів з моменту знесення самочинного будівництва за власний рахунок відновити межові знаки між суміжними земельними ділянками відповідно до правовстановлюючих документів на земельні ділянки. Відповідачка [PERSON] первісний позов не визнала та пред`явила до [PERSON] зустрічний позов, у якому просила відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити її вимоги про набуття права власності на новостворене майно та про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю, Зустрічний позов та заперечення проти вимог первісного позову обґрунтовані такими обставинами. Земельною ділянкою [ADDRESS] сім`я [PERSON] стала користуватись з кінця 60-х - початку 70-х років, а у листопаді 1997 р. відповідачка купила садовий будинок і господарські будівлі, що розташовувались на суміжній земельній ділянці [ADDRESS] , у зв`язку з чим у її користування перейшла і відповідна земельна ділянка. Наприкінці 1997 р. обидві земельні ділянки були огороджені суцільним парканом та стали використовуватись за цільовим призначенням на умовах і в порядку, визначених статутом садівницького товариства «Піон». В подальшому позивачка та відповідачка, реалізуючи своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки, набули земельні ділянки у власність, проте відповідачка продовжувала їх використовувати як єдиний і цілісний об`єкт, вважала себе власницею обох земельних ділянок, утримувала їх, сплачувала за позивачку внески до садового товариства, при цьому остання не пред`являла до неї жодних претензій щодо володіння та користування ними. В подальшому стосунки між сторонами зіпсувалися, а у серпні 2015 р. позивачка повідомила відповідачку про свій намір відчужити належну їй земельну ділянку третім особам, з чим відповідачка не погодилась, оскільки такі дії порушать її особисті майнові права та унеможливлять заповісти належне їй майно онукам. Заперечуючи проти вимог первісного позову, відповідачка посилалась також на пропущення строку позовної давності. Позивачка [PERSON] заперечувала проти вимог зустрічного позивача та обґрунтовувала свою позицію тим, що спірна земельна ділянка є її особистою власністю, обидві ділянки ніколи не були єдиним об`єктом, між ними існували межі, які відповідачка особисто погоджувала, і на час, коли вона їх відвідувала, жодного будівництва на спірній земельній ділянці не було. ІІ. Рух справи, процесуальні дії суду та заяви (клопотання) учасників справи. Ухвалою суду (під головуванням судді Набудович І. О.) від 12.05.2016 відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду в судовому засіданні 06.06.2016 (т. 1 а. с. 51). 30.05.2016 від відповідачки надійшов зустрічний позов (т. 1 а.с. 55-61). В судовому засіданні 06.06.2016 оголошено перерву для ознайомлення із зустрічним позовом (т.1 а.с. 216-219). 22.06.2016 від представника відповідачки надійшли клопотання про розстрочення сплати судового збору, про прийняття зустрічного позову та про забезпечення зустрічного позову (т. 1 а. с. 223, 225, 226-227, 228-229). Ухвалою суду від 27.06.2016 відповідачці відстрочено сплату судового збору до 01.08.2016 (т. 1 а.с. 232-234, 235). Ухвалою суду від 04.08.2016 зустрічну позовну заяву залишено без розгляду (т. 2 а.с. 3). Ухвалою суду від 04.08.2016 призначено земельно-технічну експертизу та зупинено провадження у справі (т. 2 а.с. 8-9). 17.08.2016 від відповідачки надійшла апеляційна скарга на ухвалу про призначення експертизи в частині зупинення провадження у справі (т. 2 а.с. 16-19). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03.10.2016 апеляційну скаргу відповідачки відхилено, а ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 04.08.2016 - залишено без змін (т. 2 а.с. 73-74). 27.02.2017 до суду надійшов висновок комплексної судової земельно-технічної експертизи (т. 2 а.с. 96-139). Ухвалою суду від 01.03.2017 провадження у справі відновлене (т. 2 а.с. 141). 28.03.2017 від відповідачки надійшов зустрічний позов (т. 2 а.с. 155-161). 16.05.2017 від відповідачки надійшов зустрічний позов у новій редакції заперечення на позовну заяву та клопотання про виклик свідків і експерта (т. 2 а.с. 154-170, 245-248, Т. 3 а.с. 1, 2). В судовому засіданні 23.05.2017 прийнято до розгляду зустрічний позов, відмовлено у задоволенні клопотання про допит свідків, задоволено клопотання про виклик експерта та оголошено перерву (т. 3 а.с. 3-5). Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.06.2017 справу передано до провадження судді Кириченко Н. О. (т. 3 а.с 8). 26.07.2017 від представника позивачки надійшло клопотання про залишення зустрічної позовної заяви без руху (т. 3 а. с. 23-25). 28.08.2017 від позивачки надійшли письмові пояснення на зустрічний позов (т. 3 а.с. 27-28). В судовому засіданні 12.09.2017 представник позивачки надав письмові пояснення стосовно строку позовної давності за вимогами первісного позову, заперечення на зустрічну позовну заяву та клопотання про призначення будівельно-технічної експертизи (т. 3 а.с. 33-35, 36-42, 47-48). У цьому судовому засіданні представник позивачки заявив клопотання про залишення зустрічної позовної заяви без руху, у задоволенні якого суд відмовив (т. 3 а.с. 49-51). В судовому засіданні 21.09.2017 представник позивачки подав клопотання про призначення земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи, а представник відповідачки -- клопотання про постановлення перед експертами питання щодо технічної можливості виділу позивачці рівноцінної земельної ділянки за рахунок земельної ділянки відповідачки (т. 3 а.с. 54-55, 56). Ухвалою суду від 21.09.2017 призначено комплексну земельно-технічну та будівельно-технічну експертизу та зупинено провадження у справі (т. 3 а.с. 59-60). Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.12.2017 справу передано до провадження судді Колесника О. М. (т. 3 а.с 88). 20.03.2018 до суду надійшов висновок експерта за результатами проведення додаткової судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертиз (т. 3 а.с. 90-119). Ухвалою суду від 30.03.2018 справу прийнято до провадження судді Колесника О. М. та поновлено провадження у справі (т. 3 а.с. 121-122). 03.05.2019 від позивачки надійшла позовна заява у новій редакції, яка по суті є заявою про зміну предмета позову (т. 3 а.с. 158-169). В судовому засіданні 06.05.2019 суд постановив протокольну ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, замінив засідання з розгляду справи по суті підготовчим засіданням, задовольнив клопотання представника відповідачки про допит свідків та оголосив перерву в підготовчому засіданні до 04.07.2019 (т. 3 а.с. 179, 180-182). В підготовчому засіданні 04.07.2019 представники відповідачки надали заяву з процесуальних питань (щодо невідповідності вимогам процесуального закону позовної заяви позивача у новій редакції), відзив на позовну заяву, клопотання про допит свідків та про виклик експерта (т. 3 а.с. 184-198, 199-205, 206-207). В підготовчому засіданні 04.07.2019 суд залишив без задоволення заяву представника відповідачки з процесуальних питань, відмовив у задоволенні клопотання про допит свідків та постановив протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті (т. 3 а.с. 208-210). В судовому засіданні 27.02.2020 суд розпочав розгляд справи по суті, допитав свідків з боку відповідачки та оголосив перерву до 11.11.2020 (т. 3 а.с. 222-228). В судовому засіданні 11.11.2020 суддя Колесник О. М. заявив самовідвід з підстав подання позивачкою скарги до Вищої ради правосуддя, який був прийнятий ухвалою суду від цієї дати (а.с. 230, 231-232). Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.11.2020 справу передано до провадження судді Трусової Т. О. (т. 3 а.с 234). Ухвалою від 13.11.2020 справу прийнято до провадження судді Трусової Т. О. та призначено до розгляду по суті в судове засідання на 04.03.2021 (т. 3 а.с. 235). В судовому засіданні 04.03.2021 суд заслухав вступні промови учасників справи, дослідив письмові докази та оголосив перерву до 28.07.2021 (т. 3 а.с. 245). В судовому засіданні 28.07.2021 суд заслухав додаткові пояснення учасників справи, їх виступи в судових дебатах та вийшов до нарадчої кімнати, після виходу з якої оголосив вступну та резолютивну частини рішення. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом. Позивачці [PERSON] належить на праві особистої приватної власності земельна ділянка для ведення садівництва площею 0,0596 га, розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 8000000000:90:874:0070 (т. 1 а.с. 14, 15, 16, 17-19, 20). З земельною ділянкою позивача межує земельна ділянка для ведення садівництва площею 0,0617 га, розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 8000000000:90:874:0072, яка належить на праві особистої приватної власності її матері - відповідачці [PERSON] (т. 1 а.с. 65, 66-68). Вказані земельні ділянки розташовані на території садівничого товариства «Піон» та були передані у власність сторін за рішенням Київської міської Ради народних депутатів від 07.07.1998 № 66/7, на підставі якої сторонам були видані державнв акти на прапво приватної власності на землю. З протоколу засідання правління садового товариства «Піон» від 15.11.1997 вбачається, що земельна ділянка № [NUMBER] перебувала в користуванні [PERSON] , яка продала розташовані на ній садовий будинок та господарські будівлі [PERSON] (т. 1 а.с. 76). Рішенням правління садового товариства «Піон» від вказаної дати було надано згоду на продаж та купівлю [PERSON] садового будинку і господарських будівель, розташованих на спірній земельній ділянці. Відповідно до довідки садівничого товариства «Піон» від 23.09.2015 [PERSON] є його членом з 12.03.1996 та власником садового будинку [ADDRESS] , що був побудований господарським способом у 1998 р. (т. 1 а.с. 94). Згідно з даними технічного паспорта на вказаний садовий будинок, що був виготовлений за замовленням [PERSON] станом на 05.10.2012, будинок складається з таких будівель та споруд: садового будинку з прибудовою та мансардою загальною площею 76,6 кв.м. - літ. «А»,; гаража - літ «Б»; сараю - літ «В»; навісу - літ «Г», споруд - огорожі, хвіртки, колонки, вимощення, вигрібної ями (т. 1 а.с. 88-93). Технічний паспорт містить відомості про те, що будинок не прийнято в експлуатацію, будівництво самого будинку з прибудовою та мансардою здійснене у 1998 р., а гаража, сараю та навісу - 2000 р. Допитані на прохання відповідачки як свідки її родичка [PERSON] та подруга [PERSON] підтвердили в суді, що паркан з металевої сітки, який розділяв земельні ділянки № [NUMBER] та [ADDRESS] , та старі будівлі на земельній ділянці [ADDRESS] були знесені ще у 1998 р., після чого обидві земельні ділянки були об`єднані в одну та на ній відповідачка побудувала двоповерховий будинок, останні будівельні роботи проводились на початку 2000-х років, при цьому жодних спорів щодо користування земельними ділянками та здійсненого на них будівництва до останнього часу між сторонами не виникало. Свідок [PERSON] також пояснила, що в період 1997-2003 років садовий будинок відповідачки був її постійним місцем проживання, а з 2007 р. вона проживає у ньому щоліта, у зв`язку з чим може впевнено стверджувати, що позивачка, яка мешкає за кордоном, майже кожного року приїжджала з дітьми до Києва і проживала у матері на дачі, бачила зміни, які там відбувалась, і схвалювала їх. Як пояснила [PERSON] , в період з 2003 р. по 2015 р. вона неодноразово бувала в будинку відповідачки, який розташований на цілісній земельній ділянці, при цьому будь-яких парканів всередині земельної ділянки на той час вже не було. Свідок заявила, що неодноразово бачила позивачку на дачі, вона не заперечувала, що паркан, який колись розділяв земельні ділянки, було знесено за її згодою, також їй відомо, що позивачка надавала матері довіреність на право розпорядження своїм майном. Голова правління садівничого товариства «Піон» Машков О. М. підтвердив, що станом на 2002 р. всередині земельної ділянки, на якій розташований належний відповідачці садовий будинок, не було жодних парканів, а членські внески до садівничого товариства за обидві земельні ділянки сплачуються відповідачкою. В нотаріально посвідченому поясненні сина позивачки та онука відповідачки - громадянина Нової Зеландії [PERSON] , яке долучене до матеріалів справи як письмовий доказ, також міститься інформація стосовно обставин, які мають значення для справи (т. 2 а.с. 182). [PERSON] вказав, що проживає з матір`ю за кордоном та в період з 2000 р. по 2016 р. вони разом шість разів відвідували бабу [PERSON] за місцем її проживання на території дачного кооперативу «Піон». Під час їх перебування в помешканні баби він запам`ятав наявність суцільного паркану та розташування на огородженій території кількох дачних будівель, при цьому будь-яких спорів, вимог чи заперечень зі сторони матері щодо встановленого суцільного паркану чи робіт з перепланування садових будівель він не чув, а про те, що мати є власницею частини цієї території, не знав. З пояснень [PERSON] вбачається, що вона не заперечує факт зайняття здійсненим нею самочинним будівництвом частини земельної ділянки позивачки, що знайшло своє підтвердження проведеними у справі експертними дослідженнями. Так, відповідно до висновку експерта, складеного за результатами комплексної судової земельно-технічної експертизи (висновок № СЕ-1201-1-773.16 від 20.02.20171), фактичні зовнішні межі земельної ділянки [ADDRESS] не відповідають межам згідно з державним актом на право приватної власності на землю від 17.02.2000 р. та документації із землеустрою, межа цієї ділянки зміщена углиб земельної ділянки [ADDRESS] на всю її ширину, внаслідок чого її розмір збільшено на 0,0599 га. та на цій ділянці розташовані такі об`єкти: дерева; кущі; мостіння з ФЕМ; альтанка; вигрібні ями/каналізаційні колодязі; дві кам`яні будівлі повністю та більше половини житлового (садового) будинку, в тому числі вхід до нього; паркани з різних матеріалів; залізобетонні плити; сталеві листи; металопрофіль (т. 2 а.с. 98-138). З метою з`ясування питання щодо можливості проведення реконструкції чи перебудови здійсненого відповідачкою на земельній ділянці позивачки самочинного будівництва за клопотанням представника позивачки судом була призначена додаткова судова будівельно-технічна та земельно-технічна експертиза, на вирішення якої поставлені питання щодо площі земельної ділянки позивачки, яку займає здійснене відповідачкою самочинне будівництво, частини та площі самочинного будівництва, яке підлягає знесенню з метою приведення земельної ділянки позивачки у придатний для користування стан, можливості проведення реконструкції чи перебудови самочинного будівництва і його можливих варіантів та можливості технічного виділення частини земельної ділянки № [NUMBER] , рівноцінній частині земельної ділянки № [NUMBER] , зайнятій самочинною забудовою (т. 3 а.с. 59-60). З висновку експерта, складеного за результатами проведення цієї експертизи (висновок № СЕ-1201-1-918.17 від 07.03.2018), вбачається, що здійснене відповідачкою самочинне будівництво займає 49,1 кв.м. земельної ділянки позивачки, що становить 60% загальної площі забудови вказаного будинку (82,5 кв.м.) та 8% загальної площі земельної ділянки № [NUMBER] , знесення окремих конструктивних елементів самочинного будівництва вплине на міцність і безпечність будинку, проведення реконструкції самочинного будівництва з метою приведення земельної ділянки позивачки у придатний для користування стан можливе шляхом демонтажу частини будинку, що знаходиться на земельній ділянці [ADDRESS] та на земельній ділянці № [NUMBER] на відстані, менше 1 м. від межі, та здійснення прибудови або надбудови необхідних приміщень до існуючої частини будинку на земельній ділянці [ADDRESS] , при цьому існує технічна можливість виділити позивачці частину земельної ділянки № [NUMBER] , яка буде рівноцінною (однаковою за площею) тій частині земельної ділянки № 70, яка зайнята самочинним будівництвом (т. 3 а.с. 93-119). Згідно з цим висновком існує чотири варіанти виділу позивачці частини земельної ділянки № [NUMBER] , яка буде рівноцінною тій частині належної їй земельної ділянки, яка зайнята самочинним будівництвом. IV. Мотивувальна частина рішення. Статті 15, 16 ЦК України та стаття 4 ЦПК України закріплюють право кожної особи на захист свого свого цивільного (особистого немайнового або майнового) права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Ці положення ґрунтуються на нормах Конституції, які проголошують обов`язок держави забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина 1 статті 55). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України). Стаття 5 ЦПК України визначає, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Аналіз змісту наведених законодавчих норм дає підстави для висновку, що захисту підлягає лише порушене або оспорюване право або інтерес, у спосіб, який не суперечить закону, при цьому за змістом принципу диспозитивності (стаття 13 ЦПК України) позивач на власний розсуд визначає спосіб захисту порушеного права. Згідно із статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За приписами статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з нормою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власника на забудову земельної ділянки визначене положеннями статті 375 ЦК України та статті 90 Земельного Кодексу України, проте за змістом наведених норм реалізація цього права повинна здійснюватися у визначених законом межах, тобто із додержанням цільового призначення земельної ділянки, архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил. Для особи, яка здійснила чи здійснює самочинне будівництво на земельній ділянці, наступають юридичні наслідки, передбачені статтею 376 ЦК України. Ця норма визначає, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Водночас слід зазначити, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (стаття 58 Конституції України) та закріпленим статтею 5 ЦК України положенням, яким не передбачається зворотна дія актів цивільного законодавства у часі,норми ЦК України застосовуються лише до цивільних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01.01.2004. Права і обов`язки щодо нерухомого майна виникають у момент його набуття, а відтак правовідносини щодо здійсненого відповідачкою будівництва, в тому числі і на спірній земельній ділянці, мають регулюватися законодавством, яке було чинним на момент завершення будівництва (2000 р.). Незважаючи на те, що чинне на той час законодавство (ЦК Української РСР та Закон України «Про власність») не пов`язувало момент набуття права власності на нерухоме майно з його державною реєстрацією, аналіз змісту положень законів України «Про основи містобудування» № 2870 від 16.11.1992, «Про місцеве самоврядування в Україні» № 280/97-ВР від 21.05.1997 та підзаконних нормативно-правових актів дає підстави для висновку, що право власності на новостворене нерухоме майно виникало у особи за умови виконання власником або користувачем земельної ділянки комплексу юридично значимих дій, пов`язаних, зокрема, з одержанням дозволу на будівництво, прийняттям до експлуатації закінченого будівництвом об`єкта та одержання на нього правовстановлюючого документа - свідоцтва про право власності на об`єкт нерухомого майна, яке на той час видавалось органами місцевої виконавчої влади. Отже, за положеннями законодавства, що було чинним на момент виникнення спірних правовідносин, власник земельної ділянки набував право власності на зведені ним будівлі, споруди чи інше нерухоме майно, якщо забудова проведена правомірно. За обставинами справи установлено, що будівництво садового будинку було здійснене відповідачкою не на законних підставах, оскільки його частина розташована на чужій земельній ділянці, будинок збудований без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи,до експлуатації він не приймався і правовстановлюючий документ на нього не оформлювався. В суді знайшов підтвердження той факт, що спірна земельна ділянка як складова єдиного цілісного об`єкта перебуває у користуванні відповідачки, частина цієї ділянки зайнята зведеними останньою будівлями і спорудами, а відтак є очевидним порушення суб`єктивного матеріального права позивачки, на захист якого подано цей позов. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом цієї норми власник має право вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який він вважає прийнятним. Особливістю такого позову є відсутність спору з приводу належності позивачу майна на праві власності чи іншому титулі та існування перешкод у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю. Аналогічним чином регулює спірні правовідносини і Земельний кодекс України, стаття 152 якого визначає, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Частина третя цієї норми містить перелік основних способів захисту прав на земельні ділянки, одним з яких є відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Аналіз наведених правових норм та установлених фактів свідчить про те, що обраний позивачкою спосіб захисту порушених прав відповідає змісту спірних правовідносин, проте за внутрішнім переконанням суду, яке ґрунтується на оцінці сукупності установлених при розгляді цієї справи обставин, при вирішенні вимог первісного позову слід керуватися такими фундаментальними засадами цивільного права як справедливість, добросовісність і розумність та виходити із принципів дотримання балансу інтересів сторін та співмірності мети позову і заходів її досягнення. Так, сукупністю досліджених та перевірених судом доказів, які відповідають критеріям належності, допустимості та достовірності, знайшли своє підтвердження доводи відповідачки про те, що впродовж щонайменше сімнадцяти років вона за згодою позивачки відкрито володіла та користувалась спірною земельною ділянкою на власний розсуд, несла тягар її утримання і здійснила на ній будівництво, при цьому позивачка передала відповідачці у володіння правовстановлюючий документ на спірне майно - державний акт на право приватної власності на землю, і до 2015 року будь-яких претензій щодо здійснення відповідачкою таких правомочностей щодо спірного майна позивачка не заявляла. Оспорюючи вказані обставини, позивачка посилалась на підписані відповідачкою акти встановлення та узгодження в натурі зовнішніх меж земельних ділянок [ADDRESS] та [ADDRESS] , їх абриси та плани встановлених меж (т. 1 а.с. 101, 105, 106, 107, 108, 109), якими зафіксовано наявність між земельними ділянками межі, яка проходить по металевій сітці, проте вказані документи суд не бере до уваги, оскільки вони складені та підписані у березні 1997 р., коли земельні ділянки дійсно були розділені парканом з металевої сітки, що не заперечується відповідачкою. З пояснень позивачки, викладених у позовній заяві, вбачається, що тривалий час її стосунки з матір`ю були родинними і приязними, при цьому вона часто приїздила до Києва, проте суду не надано жодних обґрунтованих та переконливих пояснень чому вона, відвідуючи матір за адресою спірної земельної ділянки, де остання проживає постійно, раніше, ще до здійснення будівництва, не заперечувала проти використання належної їй земельної ділянки під забудову. Висновок судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи, який ґрунтується на вимогах діючих в Україні нормативних документів в галузі будівництва, підтверджує той факт, що знесення окремих елементів самочинногобудівництва вплине на міцність і безпечність будинку відповідачки. Незважаючи на те, що садовий будинок є самочинним будівництвом, суд ураховує, що цей об`єкт фактично завершений будівництвом і використовується за призначенням, він має значну матеріальну цінність, розташований на земельних ділянках, що були відведені для цієї мети, а строк, який пройшов з моменту його будівництва, та родинні відносини сторін свідчать про наявність обґрунтованих сподівань з боку відповідачки щодо надання її дочкою згоди на визнання за нею права власності на цей будинок. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) належний відповідачці об`єкт самочинного будівництва є майном в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Ця стаття Конвенції загалом спрямована на захист особи від будь-якого посягання держави на право особи мирно володіти своїм майном, тобто захисту права приватної власності. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом справедливого балансу, який полягає у тому, що у випадку протиставлення конкретного приватного інтересу іншому інтересу, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), тобто наявності спору між двома юридично рівними суб`єктами, повинне існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення з тим, щоб на особу не було покладено непропорційний та надмірний тягар. Виходячи із фактів, установлених у цій справі, захист права власності позивачки на земельну ділянку в обраний нею спосіб беззаперечно призводить до істотного втручання у право відповідачки на мирне і безпечне користування своїм майном, яке теж підлягає захисту відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції. Отже рішення суду у цій справі має відповідати критерію справедливого балансу, а застосовуваний судом захід втручання у право відповідачки на мирне володіння садовим будинком повинен бути пропорційним істотності порушення права позивачки та його наслідкам. У разі відсутності розумного співвідношення та обґрунтованої пропорційності між приватними інтересами сторін на мирне володіння майном та збитками, які понесе відповідачка у зв`язку зі знесенням об`єкта нерухомості, матиме місце порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції. За міркуванням суду, саме до таких наслідків призведе ухвалення рішення про усунення перешкод у користуванні спірною земельною ділянкою у заявлений позивачкою спосіб, оскільки такі наслідки явно не відповідають обставинам і характеру порушення права позивачки з огляду на те, що відповідачка тривалий час відкрито володіла і користувалась спірною земельною ділянкою і здійснила її забудову за наявності фактичної згоди на це власника майна - її дочки. Зважаючи на викладене, суд не вбачає підстав для захисту порушеного права позивачки в обраний нею спосіб, оскільки він призведе до завдання відповідачці збитків, розмір яких очевидно перевищує значущість вчиненого нею правопорушення. Приймаючи таке рішення, суд також ураховує наявність технічної можливості виділу позивачці частини земельної ділянки [ADDRESS] , яка буде рівноцінною тій частині спірної земельної ділянки, яка зайнята самочинним будівництвом. Впродовж розгляду справи відповідачка неодноразово заявляла про те, що з метою вирішення спору вона погодиться на будь-який із запропонованих експертом варіантів виділу земельної ділянки, проте таку пропозицію позивачка відкинула. Не погодилась позивачка і на запропонований відповідачкою обмін спірної земельної ділянки на частину квартири [ADDRESS] , яка належить сторонам на праві спільної часткової власності. На думку суду така позиція позивачки свідчить про те, що метою звернення її до суду з цим позовом є не стільки вирішення існуючого спору, скільки завдання максимальної шкоди правам та інтересам відповідачки, що відповідно до положень частини 3 статті 16 ЦК України може бути самостійною підставою для відмови у захисті цивільного права та інтересу. За чинною судовою практикою застосування положень про позовну давність здійснюється у разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог. Оскільки недотримання критеріїв справедливого балансу та співмірності мети позову і заходів її досягнення є самостійною підставою для відмови у задоволенні вимог первісного позову, суд не дає оцінку заяві відповідачки про застосування строків позовної давності. Вирішуючи вимоги зустрічного позову, суд виходить з положень статті 344 ЦК України, яка визначає ознаки володіння майном, які є необхідними для набуття права власності за набувальною давністю. Згідно з вимогами частин першої та другої цієї статті особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна; відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17 наведено такі висновки щодо застосування наведених правових норм. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України. Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Отже, за набувальною давністю може набуватися право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Схожі висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28.03.2019 у справі № 215/5451/16-ц (провадження № 61-8009св18), від 03.04.2019 у справі № 206/1441/17 (провадження 61-16648св18), від 13.12.2019 (провадження № 61-19690св19). Судом установлено, що спірна земельна ділянка належить позивачці на підставі правовстановлюючих документів, її право власності зареєстроване у встановленому законом порядку, від права власності вона не відмовлялась і не була позбавлена права на неї, про що достовірно відомо відповідачці, а відтак відсутня обов`язкова умова для набуття права власності за набувальною давністю - добросовісність відповідачки під час заволодіння нею спірною земельною ділянкою в розумінні статті 344 ЦК України. Той факт, що відповідачка тривалий час володіла і користувалась спірною земельною ділянкою, несла тягар її утримання, сплачувала за неї земельний податок та внески до садового товариства, не має правового значення для вирішення вимог зустрічного позову, оскільки відповідно до положень цивільного законодавства вказані обставини не є підставою для позбавлення позивачки права власності на неї. Незважаючи на відсутність у зустрічному позові будь-яких обґрунтувань щодо правової кваліфікації вимог [PERSON] про набуття права власності на новостворене майно, правовою підставою цих вимог є, зокрема, положення частини п`ятої статті 376 ЦК України, якою передбачено, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Відтак, обов`язковими умовами визнання судом права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на підставі цієї норми є належність позивачу земельної ділянки, на якій розташоване таке майно, та відсутність порушення прав інших осіб внаслідок такого визнання. За обставинами справи установлено, що здійснене відповідачкою самочинне будівництво частково розташоване на земельній ділянці, що належить позивачці, а відтак вимоги зустрічного позову про набуття права власності на новостворене майно не ґрунтуються на законі і є безпідставними. V. Розподіл судових витрат між сторонами. За правилом, встановленим статтею 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові - на позивача. Отже з огляду на результат розгляду справи суд покладає на кожну з сторін понесені ними судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed