Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-16 00:00:00

Командир військової частини [NUMBER] [PERSON] звернувся до суду із позовом про стягнення із [PERSON] 271 410 грн. 77 коп. (двісті сімдесят одну тисячу чотириста десять гривень сімдесят сім копійок) шкоди завданої державі в користь військової частини [NUMBER] . В обґрунтування позову посилався на те, що військовою частиною [NUMBER] 16.09.2019 року отримано повідомлення начальника Самбірського управління державної казначейської служби України у Львівській області (далі - Управління казначейства) про те, що 27.08.2019 року, 05 і 11.09.2019 року Управління казначейства здійснило безспірне списання коштів на виконання виконавчого листа Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 21.05.2019 року по справі №373/2316/17 про стягнення з військової частини [NUMBER] на користь [PERSON] 267 457,97 грн. (двісті шістдесят сім тисяч чотириста п`ятдесят сім гривень 97 копійок) матеріальної шкоди, завданої майну внаслідок дорожньо-траспортної пригоди, 1500,00 грн. (одна тисяча п`ятсот гривень 00 копійок) витрат на залучення експерта, 2452,80 грн. (дві тисячі чотириста п`ятдесят дві гривні 80 копійок) судових витрат, з реєстраційного рахунку № [NUMBER] , що належить військовій частині [NUMBER] . Безспірне списання коштів проводилось по справі за позовом [PERSON] до військової частини про стягнення з Міністерства оборони України на його користь 313 441 грн. 15 коп. відшкодування матеріальної шкоди, 1 500 грн. 00 коп. вартості проведених експертних досліджень, 10 000 грн. 00 коп. відшкодування моральної шкоди, 28 400 грн. 00 коп. витрат на правову допомогу та судові витрати по сплаті судового збору за подачу позову. Відповідно до рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 27.09.2019 року по справі № 373/2316/17 суд призначив стягнути із військової частини [NUMBER] на користь [PERSON] 267 457 (двісті шістдесят сім тисяч чотириста п`ятдесят сім) грн. 97 коп. матеріальної шкоди, завданої майну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди; 1500 (одну тисячу п`ятсот) грн. 00 коп. витрат на залучення експерта; 2452 (дві тисячі чотириста п`ятдесят дві) грн. 80 коп. судових витрат. Під час розгляду вищевказаної справи, судом встановлено, що 09 липня 2016 року, о 21 годині 30 хвилин на автодорозі «Бориспіль-Дніпропетровськ» [PERSON] , керуючи автомобілем марки «КАМАЗ 43101 (ТДА-2К)», реєстраційний номер [NUMBER] , що належить в/ч [NUMBER] (м. Самбір Львівської області), перед поворотом ліворуч в напрямку с. Дівички Переяслав-Хмельницького району Київської області, не врахував дорожньої обстановки та при зміні напрямку руху не надав переваги в русі зустрічному транспортному засобу марки «Land Rover», реєстраційний номер [NUMBER] , що належить [PERSON] та допустив зіткнення з вказаним автомобілем, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Вказана ДТП сталася у зв`язку з порушенням ПДР України водієм [PERSON] . Відповідно до постанови Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2017 року [PERSON] визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. 16 березня 2017 року постановою Апеляційного суду Київської області постанову Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області залишено без змін. Постанова набрала законної сили 16 березня 2017 року. На час дорожньо-транспортної пригоди за кермом транспортного засобу перебував [PERSON] , який здійснював управління транспортним засобами як військовослужбовець військової частини [NUMBER] . Автомобіль марки «КАМАЗ», реєстраційний номер [NUMBER] на час ДТП перебував на балансі військової частини [NUMBER] (м. Самбір Львівської області) і належав їй на праві оперативного управління. Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 27.09.2019 року по справі № 373/2316/17 було оскаржено військовою частиною [NUMBER] до Київського апеляційного суду (апеляційне провадження № 22-ц/824/2426/2019, справа №373/2316/17). Відповідно до Постанови апеляційного суду від 21.02.2019 року рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду залишено без змін. У зв`язку з тим, що військовою частиною було відшкодовано [PERSON] шкоду, яка фактично була завдана військовослужбовцем військової частини [NUMBER] прапорщиком [PERSON] (що підтверджується постановою Переяслав-Хмельницького районного суду від 13.01.2017 року по справі № 373/1207/16-п, яка набула чинності 16.03.2017 року) під час виконання ним службових обов`язків, у військової частини [NUMBER] виникло право регресного позову. 07.04.2020 року представником відповідача адвокатом Прокопчук А.В. подано до суду відзив на позовну заяву, в якій позовні вимоги позивача зазначено необгрунтованими та безпідставними, виходячи з такого. Позивачем вірно зазначено, що 09 липня 2016 року відповідач, під час виконання службових обов`язків, на автошляху Бориспіль-Дніпропетровськ, керуючи автомобілем марки «Камаз» 433101, р.н. [NUMBER] , здійснив зіткнення з автомобілем марки «Ленд Ровер», р.н. [NUMBER] . Постановою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області у справі №373/1207/16-ц відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. При цьому, позивач стверджує, що на підставі ст.ст.1172, 1187, 1191 ЦК України в нього, як у власника джерела підвищеної небезпеки та роботодавця, тобто особи, що несе відповідальність по відшкодуванню завданої шкоди з вини її працівника, після виплати завданих збитків виникло право регресу до особи, винної у спричиненні збитків (працівника). Зазначенні посилання позивача не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснюється Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», який визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, а також Положенням проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затверджене Постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року. Водночас, ч. 6 ст.261 ЦК України встановлено, що за регресними зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання. Оскільки позивачем повністю виконане основне зобов`язання 11 вересня 2019 року, то до спірних правовідносин підлягає застосуванню законодавство, що діяло станом на, зокрема Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі. Зазначене Положення визначає підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами. Оскільки відповідач є військовослужбовцем, який проходить військову службу за контрактом, то на нього розповсюджуються норми Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі. При цьому в силу п.13 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, повна матеріальна відповідальність за шкоду військовослужбовців та призваних на збори військовозобов`язаних, заподіяна з їх вини державі настає у разі умисного знищення, пошкодження, псування, розкрадання, незаконного витрачання військового майна або вчинення інших умисних протиправних дій (бездіяльності), що мають ознаки злочину. Таким чином, вчинення відповідачем адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, наслідком якого стало списання з рахунку військової частини на користь фізичної особи матеріальної шкоди в сумі 271 410 грн. 77 коп., не можна вважати такими умисними діями, що спричинили знищення, пошкодження, псування, розкрадання, незаконне витрачання військового майна або вчиненням інших умисних протиправних дій (бездіяльності), що мають ознаки злочину. Крім того, пунктом 7 Положення встановлено, що військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані у разі заподіяння з їх вини третім особам шкоди, яку було відшкодовано відповідно до чинного законодавства військовою частиною, зобов`язані відшкодувати її військовій частині у порядку, передбаченому цим Положенням та цивільним законодавством України. Також, за правилами ст.132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, з вини яких її заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток, розмірі. Відтак, аналіз наведених норм законодавства та поданих доказів до матеріалів справи, дає підстави стверджувати, що відшкодування на користь позивача може бути здійснено лише із розрахунку одного середнього місячного заробітку відповідача, як це передбачено п.10 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, оскільки останнім фактично було заподіяно шкоду недбалим виконанням службових обов`язків. Із врахуванням наведеного просила відмовити в позовних вимогах в повному обсязі та стягнути з військової частини [NUMBER] на користь [PERSON] витрати пов`язані з розглядом справи, а саме витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 27 000 (двадцять сім тисяч) гривень 00 коп. відповідно до умов договору про надання правової допомоги. 22.04.2020 року командиром військової частини [NUMBER] [PERSON] подано до суду відповідь на відзив відповідача, в якому зазначено про підтримання позовних вимог у повному обсязі. Викладені у відзиві представника відповідача доводи про необґрунтованість та безпідставність позивних вимог є такими, що не засновані на вимогах Конституції України, чинного законодавства про матеріальну відповідальність військовослужбовців. Вказаний відзив засвідчує про не бажання відповідача вчинити дії щодо усунення заборгованості, яка виникла у позивача внаслідок безспірного списання коштів з реєстраційного рахунку військової частини [NUMBER] за спричинену [PERSON] шкоду. Так як військова частина [NUMBER] є органом державної влади і фінансується з державного бюджету України, списання коштів в розмірі 271 410 грн. 77 коп. призвело до надмірних витрат з державного бюджету, які б могли бути спрямовані на посилення обороноздатності країни під час дії особливого періоду. У Положенні про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі визначено, що відповідно до Конституції України та інших законодавчих актів України військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані зобов`язані бережливо ставитися до довірених їм озброєння, техніки та іншого військового майна, вживати заходів до запобігання шкоді. Особи, які посягають на державну власність, недбало ставляться до озброєння, техніки та іншого військового майна, притягаються до матеріальної відповідальності. Притягнення до матеріальної відповідальності не звільняє від дисциплінарної, цивільно-правової, адміністративної чи кримінальної відповідальності. У даному випадку, відповідач не бережливо ставився до довіреного йому автомобіля КАМАЗ 43101 (ТДА-2К), військовий реєстраційний номер [NUMBER] , не вжив заходів до запобігання заподіянню шкоди державі, спричинив дорожньо - транспортну пригоду, де згідно Постанови Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 05 серпня 2016 року, щиро розкаявся в порушенні статті 124 КУпАП і судом визнано [PERSON] винним та притягнуто до адміністративної відповідальності. Відповідач, спричинивши дорожньо - транспортну пригоду, завдав пряму дійсну шкоду, шляхом пошкодження транспортних засобів і це спричинило додаткові витрати для військової частини, а саме: безспірне списання коштів відповідно до виконавчого листа Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 21.05.2019 року по справі № 373/2316/17 про стягнення з військової частини [NUMBER] на користь [PERSON] 267 457 грн. 97 коп. матеріальної шкоди, завданої майну внаслідок дорожньо - траспортної пригоди; 1500 грн. 00 коп. витрат на залучення експерта; 2452 грн. 80 коп. судових витрат. Відповідач [PERSON] заподіяв шкоду третій особі [PERSON] і вину його було встановлено та доведено, відповідно до Постанови Апеляційного суду Київської області від 26 вересня 2016 року та Постанови Переяслав - Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2017 року, а військова частина [NUMBER] відшкодувала заподіяну ним шкоду, тому відповідач зобов`язаний відшкодувати її в повному обсязі в порядку зворотної вимоги (регресу). Також зазначено, що між командиром військової частини [NUMBER] та [PERSON] 04 січня 2016 року укладено договір № 34 про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, відповідно до якого він приймає на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення збереження довірених йому військовою частиною матеріальних цінностей. Із врахуванням наведеного, військова частина [NUMBER] звернулась до суду з метою поверненням понесеної заборгованості у розмірі виплаченого відшкодування від винної особи [PERSON] . Щодо вимоги стягнути з військової частини [NUMBER] на користь відповідача витрати пов`язані з розглядом справи, а саме витрати на правову допомогу в сумі 27000 гривень 00 копійок, командування військової частини [NUMBER] вважає, що дані витрати повинен нести відповідач. Так як військова частина [NUMBER] є органом державної влади і фінансується з державного бюджету України, а державна влада на законодавчому рівні надала право позивачу на безоплатну правову допомогу, а він цим правом не скористався, рішення суду про стягнення з військової частини за рахунок бюджетних асигнувань судових витрат в сумі 27 000 гривень 00 копійок ще один раз приведе до надмірних витрат з державного бюджету, які б могли бути спрямовані на посилення обороноздатності країни під час дії особливого періоду. Із врахуванням викладеного просить відхилити доводи відповідача, що містяться у відзиві на позивну заяву та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 28.04.2020 року представником відповідача [PERSON] подано до суду заперечення, в якому висловлено незгоду з позицією позивача, посилаючись на те, що ним ототожнюються поняття, зокрема цивільно-майнової відповідальності та матеріальної відповідальності. До даних правовідносин норми цивільного законодавства не застосовуються, оскільки підлягає застосуванню трудове законодавство. Разом з цим, правовідносини, які склались між сторонами, хоч і мають ознаки трудових відносин, проте у зв`язку з специфічністю, оскільки носять публічно правовий характер регулюються нормами спеціального законодавства. Види матеріальної відповідальності та вичерпні підстави її виникнення, які можуть бути покладені на військовослужбовця, визначено Положенням про проходження громадяни України військової служби у Збройних Силах України та Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі. Вчинення відповідачем адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, наслідком якого стало списання з рахунків військової частини на користь фізичної особи матеріальної шкоди в сумі 271 410 грн. 77 коп., можна вважати такими умисними діями, що спричинили знищення, пошкодження, псування, розкрадання, незаконне витрачання військового майна або вчиненням інших умисних протиправних дій (бездіяльності), що мають ознаки злочину. Тому, як попередньо зазначалось у відзиві на позовну заяву, відшкодування на користь позивача може бути здійснено лише із розрахунку одного середнього місячного заробітку відповідача, як це передбачено п.10 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, оскільки останнім фактично була заподіяно шкоду недбалим виконанням службових обов`язків. Також відповідач не підпадає під категорію кола осіб, з якими дозволено укладати в письмовій формі договір про повну матеріальну відповідальність, а тому, сам договір про повну індивідуальну відповідальність №34 від 04.01.2016 року є недійсним. Водночас, зазначеним договором не встановлено відповідальність особи за відшкодування витрат роботодавця. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав, посилаючись на викладені в ньому обставини, просив задовольнити. Додатково пояснив, що відповідач по справі [PERSON] небережливо ставився до ввіреного йому майна, а саме автомобіля марки «КАМАЗ» реєстраційний номер [NUMBER] , не вжив заходів щодо запобігання шкоди як майну потерпілого [PERSON] так і державі в особі військової частини [NUMBER] , спричинив ДТП. Згідно постанови Переяслав-Хмельницького районного суду відповідач був визнаний винним та притягнутий до адміністративної відповідальності. Із вказаної постанови також відомо, що [PERSON] щиро розкаявся у вчиненому. У зв`язку з тим, що військовою частиною [NUMBER] повністю відшкодовано шкоду заподіяну [PERSON] , у позивача виникло право регресого позову. Враховуючи, що дорожньо-транспортна пригода, яка мала місце 09 липня 2016 року є безпосереднім наслідком порушень з боку відповідача, а саме військовослужбовця військової частини [NUMBER] [PERSON] вимог правил дорожнього руху, понесена військовою частиною сума виплат підлягає стягненню з винної особи. Зазначив, що між командиром військової частини [NUMBER] та [PERSON] 04 січня 2016 року укладено договір № 34 про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, відповідно до якого він приймає на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення збереження довірених йому військовою частиною матеріальних цінностей. Щодо вимог представника відповідача про стягнення з військової частини [NUMBER] на користь відповідача витрат, пов`язаних із розглядом справи, а саме витрат на правову допомогу в сумі 27\~000 грн. 00 коп., командування військової частини [NUMBER] вважає, що дані витрати повинен нести відповідач. Його ніхто не змушував звертатись до приватного адвоката, він мав право на безоплатну правовому допомогу в силу наявних у нього пільг, оскільки є учасником бойових дій. Відповідач не скористався цим правом, а добровільно звернувся за правовою допомогою до приватного адвоката та має понести витрати за його роботу. Із врахуванням наведеного просить задовольнити позов у повному обсязі та відмовити щодо стягнення із військової частини коштів за послуги адвоката. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов заперечив. Представник відповідача адвокат Прокопчук А.В. в судовому засіданні позов не визнала і пояснила, що шкода нанесена державі виникла внаслідок дій адміністративного правопорушення під час ДТП 2016 року, а саме під час виконання службових обов`язків. Відповідно тут іде мова про не майнову, а матеріальну відповідальність, оскільки це трудові відносини. У зв`язку з тим, що під час ДТП відповідач проходив військову службу, а це є служба особливого характеру, відповідно регулюється нормами спеціального законодавства. Станом на дату сплати військовою частиною [NUMBER] коштів за рішенням суду діяло Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за нанесену шкоду перед державою в редакції від 11.02.2001 року. Дане Положення втратило чинність з прийняттям Закону «Про матеріальну відповідальність», який прийнятий 03.10.19 року і вступив в силу в листопаді. Тобто на момент виконання рішення суду діяло Положення про матеріальну відповідальність. Згідно норм даного Положення, військовослужбовець несе матеріальну відповідальність повну, або в розмірі середнього заробітку. Повна матеріальна відповідальність на військовослужбовця може бути покладена лише в тому випадку, коли шкода завдана діями, які мають характер, що переслідуються кримінальним судочинством, відповідно які мають ознаки злочину, коли військовослужбовець перебував у нетверезому стані, а також якщо дії відбулись не під час виконання службових обов`язків. В даному випадку шкода завдана внаслідок ДТП, тобто внаслідок порушення правил дорожнього руху за які передбачено адміністративну відповідальність. Отже Верховний Суд вказує, що в даному випадку є недбале ставлення до майна, а тому застосовується пункт 10 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, в якому вказано, що шкода може бути відшкодована в розмірі середньомісячного грошового забезпечення військовослужбовця, тобто тут відповідальність є обмежена. Що стосується договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, то в даному випадку договір підтверджує наявність підстав для стягнення повної матеріальної відповідальності. Відповідно до останніх рішень Верховного Суду 2018-2020 років, які підтверджують висновки Верховного Суду України 2012-2015 років, встановлено, що договори про повну матеріальну відповідальність можуть укладатись тільки з тими особами, які зазначені в переліку. Якщо даних посад в переліку немає, такі договори є недійсними. В даному випадку посада, функція не внесена до переліку посад з якими можна укладати договори про повну матеріальну відповідальність. Що стосується гонорару, то кожна особа має право на вільний доступ до правосуддя та правової допомоги. Кожен сам обирає з ким йому укладати дані договори. Це свобода договору. Неспівмірність має доводити та сторона, яка заперечує його розмір. Відповідно до позиці Верховного суду від 20.11.2020 року, суд не може втручатись у визначення розміру гонорару, визначеного між адвокатом та його клієнтом, оскільки це буде прямим порушенням свободи договору. Тому просить відмовити в задоволенні позову військової частини [NUMBER] , задовольнити вимогу про стягнення із військової частини [NUMBER] витрат на правничу допомогу. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи і перевіривши їх доказами, суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав: Відповідно до постанови Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2017 року, [PERSON] визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. Із тексту даної постанови відомо, що 09 липня 2016 року, о 21 годині 30 хвилин на автодорозі «Бориспіль-Дніпропетровськ» [PERSON] , керуючи автомобілем марки «КАМАЗ 43101 (ТДА-2К)», реєстраційний номер [NUMBER] , що належить в/ч [NUMBER] (м. Самбір Львівської області), перед поворотом ліворуч в напрямку с. Дівички Переяслав-Хмельницького району Київської області, не врахував дорожньої обстановки та при зміні напрямку руху не надав переваги в русі зустрічному транспортному засобу марки «Land Rover», реєстраційний номер [NUMBER] , що належить [PERSON] та допустив зіткнення з вказаним автомобілем, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Вказана ДТП сталася у зв`язку з порушенням ПДР України водієм [PERSON] ( а.с. 14-16). Згідно рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 27.09.2019 року по справі № 373/2316/17, судом ухвалено позов [PERSON] до військової частини [NUMBER] , третя особа [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково. Стягнути із військової частини [NUMBER] на користь [PERSON] 267 457 (двісті шістдесят сім тисяч чотириста п`ятдесят сім) грн. 97 коп. матеріальної шкоди, завданої майну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди; 1500 (одну тисячу п`ятсот) грн. 00 коп. витрат на залучення експерта; 2452 (дві тисячі чотириста п`ятдесят дві) грн. 80 коп. судових витрат. Під час розгляду вищевказаної справи, судом встановлено, що 09 липня 2016 року, о 21 годині 30 хвилин на автодорозі «Бориспіль-Дніпропетровськ» [PERSON] , керуючи автомобілем марки «КАМАЗ 43101 (ТДА-2К)», реєстраційний номер [NUMBER] , що належить в/ч [NUMBER] (м.Самбір Львівської області), перед поворотом ліворуч в напрямку с. Дівички Переяслав-Хмельницького району Київської області, не врахував дорожньої обстановки та при зміні напрямку руху не надав переваги в русі зустрічному транспортному засобу марки «Land Rover», реєстраційний номер [NUMBER] , що належить [PERSON] та допустив зіткнення з вказаним автомобілем, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Вказана ДТП сталася у зв`язку з порушенням ПДР України водієм [PERSON] ( а.с. 17-23). Із постанови Київського апеляційного суду від 21.02.2019 року відомо, що рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 27.09.2019 року по справі № 373/2316/17 залишено без змін, а апеляційна скарга військової частини [NUMBER] без задоволення. ( а.с. 24-30). Як вбачається із повідомлення Самбірського управління державної казначейської служби, 27.08.2019 року, 05 і 11.09.2019 року Управління казначейства здійснило безспірне списання коштів на виконання виконавчого листа Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 21.05.2019 року по справі №373/2316/17 про стягнення з військової частини [NUMBER] на користь [PERSON] 267 457,97 грн. (двісті шістдесят сім тисяч чотириста п`ятдесят сім гривень 97 копійок) матеріальної шкоди, завданої майну внаслідок дорожньо-траспортної пригоди, 1500,00 грн. (одна тисяча п`ятсот гривень 00 копійок) витрат на залучення експерта, 2452,80 грн. (дві тисячі чотириста п`ятдесят дві гривні 80 копійок) судових витрат, з реєстраційного рахунку № [NUMBER] , що належить військовій частині [NUMBER] . Безспірне списання коштів проводилось по справі за позовом [PERSON] до військової частини про стягнення з Міністерства оборони України на його користь 313 441 грн. 15 коп. відшкодування матеріальної шкоди, 1 500 грн. 00 коп. вартості проведених експертних досліджень, 10 000 грн. 00 коп. відшкодування моральної шкоди, 28 400 грн. 00 коп. витрат на правову допомогу та судові витрати по сплаті судового збору за подачу позову. ( а.с. 10-11). Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Діяльність із використання, зберігання й утримання військовими частинами техніки, зокрема автомобіля «КАМАЗ 43101(ТДА-2К)», військовий реєстраційний номер [NUMBER] , має ознаки джерела підвищеної небезпеки. Згідноч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо). Тобто володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого юс підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи на особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом. У частині першій ст. 1166 ЦК України зазначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з вимогами п.1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах. Частиною 1 ст. 1172 ЦК України визначено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено, що джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об`єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояві їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор тощо). Згідно п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.201 Зр № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її заподіювача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відповідно до п. 6 вищезазначеної постанови особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК України. Відповідно до пункту 2 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, заподіяна розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршенням або зниженням його цінності, що спричинило додаткові витрати для військових частин, установ, організацій, підприємств та військово-навчальних закладів (далі - військові частини) для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей або надлишкові виплати. Військове майно - це державне майно, закріплене за відповідними військовими частинами. До нього належать: всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, паливно-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне та інше майно, а також кошти. В даному випадку відповідач, спричинивши дорожньо - транспортну пригоду, завдав пряму дійсну шкоду, шляхом пошкодження транспортних засобів і це спричинило додаткові витрати для військової частини, а саме: безспірне списання коштів відповідно до виконавчого листа Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 21.05.2019 року по справі № 373/2316/17 про стягнення з Військової частини [NUMBER] на користь [PERSON] 267 457 грн. 97 коп. матеріальної шкоди, завданої майну внаслідок дорожньо - траспортної пригоди; 1500 грн. 00 коп. витрат на залучення експерта; 2452 грн. 80 коп. судових витрат. Відповідно до пункту 7 цього Положення, військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані у разі заподіяння з їх вини третім особам шкоди. яку було відшкодовано відповідно до чинного законодавства військовою частиною, зобов`язані відшкодувати її військовій частині у порядку, передбаченому цим Положенням та цивільним законодавством України. Відповідач - [PERSON] заподіяв шкоду третій особі - [PERSON] і вину його було встановлено і доведено в судовому порядку. У судовому засіданні з`ясовано, що між командиром військової частини [NUMBER] та [PERSON] 04 січня 2016 року укладено договір № 34 про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, відповідно до якого відповідач приймає на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення збереження довірених йому військовою частиною матеріальних цінностей. А у разі незабезпечення з вини військовослужбовця (в нашому випадку вина встановлена судом), відшкодування збитку здійснюється відповідно до чинного законодавства. [PERSON] проходить військову службу у Військовій частині [NUMBER] за контрактом про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, укладеним 17 липня 2015 року між ним та Міністерством оборони України в особі тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини [NUMBER] підполковника [PERSON] . На час дорожньо-транспортної пригоди за кермом транспортного засобу перебував [PERSON] , який здійснював управління транспортним засобами як військовослужбовець військової частини [NUMBER] . Автомобіль марки «КАМАЗ», реєстраційний номер [NUMBER] на час ДТП перебував на балансі військової частини [NUMBER] (м. Самбір Львівської області) і належав їй на праві оперативного управління. У зв`язку з тим, що військовою частиною було відшкодовано [PERSON] шкоду, яка фактично була завдана військовослужбовцем військової частини [NUMBER] прапорщиком [PERSON] під час виконанн ним службових обов`язків, у військової частини [NUMBER] виникло право регрессного позову. Згідно із частиною шостою статті 261 ЦК України за регресним зобов`язанням перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання (виплати військовою частиною потерпілому завданої шкоди). З огляду на вищенаведене суд дійшов висновку, що вина відповідача [PERSON] у факті скоєння ДТП, що мала місце 09 липня 2016 року, о 21 годині 30 хвилин на автодорозі «Бориспіль-Дніпропетровськ», беззаперечно стверджується постановою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 13.01.2017 року. Із військової частини [NUMBER] мало місце безспірне списання коштів на виконання виконавчого листа Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 21.05.2019 року по справі №373/2316/17 про стягнення на користь [PERSON] 267 457,97 грн. (двісті шістдесят сім тисяч чотириста п`ятдесят сім гривень 97 копійок) матеріальної шкоди, завданої майну внаслідок дорожньо-траспортної пригоди, 1500,00 грн. (одна тисяча п`ятсот гривень 00 копійок) витрат на залучення експерта, 2452,80 грн. (дві тисячі чотириста п`ятдесят дві гривні 80 копійок) судових витрат, з реєстраційного рахунку № [NUMBER] , що належить військовій частині [NUMBER] . Підтвердженням проведеної виплати є повідомлення Самбірського управління державної казначейської служби України Львівської області. До позивача перейшло право регресної вимоги щодо стягнення з відповідача вищевказаних коштів, відповідач у добровільному порядку наведеної суми не сплатив, тому враховуючи наведені обставини та подані позивачем документи, пред`явлений позов підлягає до задоволення. Щодо вимоги, заявленої представником відповідача [PERSON] про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 27\~000 (двадцять сім тисяч) гривень 00 коп., то такі задоволенню не підлягають в силу ч. 2 ст. 141 ЦПК України, згідно якого інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову, покладаються на відповідача.

Outcome: approved