Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-13 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. 17.07.2020 року до суду звернувся позивач з вказаним позовом, свої вимоги мотивує тим, що 04.06.2020 року між позивачем та відповідачем укладено договір про наміри купівлі-продажу квартири, відповідно до якого відповідач мав продати [PERSON] свою квартиру у [ADDRESS] загальною площею 81,2 кв.м., житловою площею 48,5 кв.м. При підписанні попереднього договору позивач передав, а відповідач отримав забезпечувальний платіж в розмірі 53 700 грн., які повинні бути враховані у вартість відчужуваного майна при укладанні договору купівлі-продажу квартири між продавцем та покупцем. Вказана сума призначалась для оплати заборгованості за комунальними послугами, оплати витрат на оформлення та приведення у відповідність документів на квартиру, зняття з реєстраційного обліку осіб, що можуть бути зареєстровані в квартирі, оплати витрат та зборів щодо припинення обтяжень відчужуваного майна. Сторони домовились, що договір купівлі-продажу об`єкта нерухомості має бути укладений між продавцем та покупцем не пізніше 17.00 години 10 серпня 2020 року в офісі приватного нотаріуса Костіної Ю. С. Харківського міського нотаріального округу, який розташований за адресою: [ADDRESS] . 22.06.2020 року відповідач здійснив продаж обумовленої попереднім договором квартири іншій особі. Сума забезпечувального платежу в розмірі 53700 грн. так і залишена у відповідача. Відповідач порушив умови попереднього договору, а саме продав квартиру іншій особі. Договір купівлі-продажу не може бути укладеним саме з вини відповідача. Однак, відповідач добровільно не виконує вимоги п. 5.3 вказаного договору, а саме не повертає позивачу забезпечувальний платіж у двократному розмірі від суми вказаної в п. 5.1 цього договору та ігнорує звернення до нього з боку позивача про таке виконання. На підставі викладеного позивач просить стягнути з відповідача на його користь 107 400 грн. на підставі п. п.3 договору про намір купівлі-продажу квартири від 04.06.2020 року. Процесуальні дії та аргументи учасників справи. 27.07.2020 року ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області відкрито провадження по справі у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін (а. с. 26). 03.08.2020 року представник позивача звернувся до суду з заявою про забезпечення позову (а. с. 28-29). Ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 03.08.2020 року в задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову відмовлено (а. с. 40-41). 21.08.2020 року відповідачем надано відзив на позовну заяву, в якому він позов не визнав та зазначив, що 04.06.2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про наміри купівлі-продажу квартири. Вказаний договір має укладатися у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Вважає, що укладений попередній договір у будь-якій іншій формі є нікчемним та не створює для сторін жодних правових наслідків, оскільки, в момент підписання цього договору сторони не дотримались вимог чинного законодавства України щодо його посвідчення. Оскільки, [PERSON] перебував поза межами території України, то він особисто не мав змоги укласти попередній договір, так як не було відомо, коли він зможе повернутися до України, [PERSON] не мав змоги досягти усіх істотних умов договору. Відповідач не ухилявся від нотаріального посвідчення договору, оскільки, усіх істотних умов щодо укладання основного договору не було досягнуто, так як через карантинні заходи та закрите міжнародне сполучення не можливо було це здійснити. На думку відповідача, судом не може бути визнано вищевказаний договір дійсним. Відповідач не ухиляється від повернення грошових коштів, однак, не у розмірі, який просить позивач. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. 14.09.2020 року ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області справу призначено до судового розгляду у спрощеному (письмовому) позовному провадженні на 14.09.2020 року, відхилено клопотання відповідача про витребування доказів як необгрунтоване. Враховуючи, що клопотань та заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження сторонами не надано, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, вказана справа відноситься відповідно до положень ст.19, ст.274 ЦПК України до малозначних справ, її розгляд визначено судом в ухвалі про відкриття провадження без повідомлення сторін, позивачем відповідно до положень ЦПК України надано в повному обсязі необхідні докази в обґрунтування позову, інших клопотань щодо надання чи витребування доказів сторонами не заявлялося, суд не знаходить підстав для переходу до розгляду справи в порядку загального провадження та вважає можливим розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у відповідності до положень ст.ст.277-279 ЦПК України. Згідно із частиною першою статті 7 ЦПК України розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Оскільки, Охтирським міськрайонним судом Сумської області не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні), а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому частиною п`ятою статті 272 ЦПК України. З огляду на те, що згідно із частиною першою статті 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, така інформація оприлюднюється на офіційному веб-порталі судової влади України. Наведене положення відповідає практиці Європейського суду з прав людини і не може автоматично вважатися порушенням п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. В розумінні ч.6 ст.279 ЦПК України характер спірних правовідносин та предмет доказування у даній справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи. Оскільки, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, тому, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, проаналізувавши матеріали справи, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Фактичні обставини справи, встановлені судом та мотиви суду. Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 02.09.2019 року посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Петриченко О. О. належала квартира [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.09.2019 року (а. с. 11). 04.06.2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про наміри купівлі-продажу квартири (попередній договір) відповідно до якого продавець [PERSON] має намір продати [PERSON] трикімнатну квартиру у новобудові, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] вартістю 2617875 грн., що є еквівалентом 97 500 доларів США. У пункті 3.3. договору зазначено, що сторони досягли згоди про те, що договір купівлі-продажу об`єкта нерухомості, зазначеного в п. 2 цього договору, має бути укладений між продавцем та покупцем не пізніше 17.00 години 10 серпня 2020 року в офісі приватного нотаріуса Костіної Ю. С. Харківського міського нотаріального округу, який розташований за адресою: м. Харків вул. Бакуліна 9/13. Відповідно до п. 5.1 вказаного договору [PERSON] передав, а [PERSON] отримав забезпечувальний платіж в розмірі 53 700 грн., що є еквівалентом 2000 доларів США, які будуть враховані у вартість відчуженого майна при укладанні договору купівлі-продажу квартири між продавцем та покупцем. Згідно п. 5.3 договору у разі відмови [PERSON] від укладання договору купівлі-продажу, не подання ним документів, необхідних для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу або інших документів, не виконання умов вказаних в п. 3, п. 4.1 цього договору, не прибуття його до нотаріуса для укладання договору купівлі-продажу, не виконання умов, та за наявності інших обставин, внаслідок яких договір купівлі-продажу квартири не буде укладений з вини [PERSON] , він має повернути [PERSON] забезпечувальний платіж у двократному розмірі від суми, вказаної в п. 5.1 цього договору (а. с. 4-5). Договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] у визначений строк до 10 серпня 2020 року між сторонами укладено не було. 22.06.2020 року вказана квартира відповідно до договору купівлі-продажу квартири, серія та номер: 384 продана [PERSON] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 24.06.2020 року (а. с. 10). 24 червня 2020 року позивач [PERSON] направив відповідачу [PERSON] письмову вимогу про повернення забезпечувального платежу у двократному розмірі (а. с. 13). Зазначена вимога отримана [PERSON] 04.07.2020 року та залишена ним без реагування (а. с. 14). Частинами 1 та 2 ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Відповідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У силу вимог ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору. Зі змісту договору від 04 червня 2020 року вбачається, що за своєю правовою природою він є попереднім договором, що укладений з приводу купівлі-продажу у майбутньому вказаної квартири, тому за правилами статті 635 ЦК України він підлягав обов`язковому нотаріальному посвідченню. У разі недотримання сторонами вимог законодавства про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України. Статтею 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Статтею 571 ЦК України встановлено наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком. Так, якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. На відміну від завдатку, аванс - це спосіб платежу. Аванс не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати. У разі сплати авансу кредитор не може бути зобов`язаний до повернення авансу у подвійному розмірі і відповідно до відшкодування збитків. Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке мало б випливати із договору купівлі-продажу квартири. За попереднім договором у сторін виникло лише зобов`язання щодо укладення у майбутньому такого договору купівлі-продажу. Частина 2 статті 570 ЦК України встановлює презумпцію авансу, якщо в правочині не визначено, що така сума є завдатком. Згідно ст. 547 ЦК України угода про завдаток має бути укладена у письмовій формі. В такій угоді повинно бути чітко визначено, що сума, яка передається в рахунок належних за договором платежів, є саме завдатком. Якщо це не буде встановлено, сплачена сума буде вважатися авансом. У разі видачі авансу кредитор не може бути зобов`язаний до повернення авансу у подвійному розмірі, навіть якщо така умова зазначена у попередньому договорі, такий обов`язок суперечить нормам ЦК України. Суд зазначає, що договір купівлі-продажу квартири, який за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладений не був, сторони домовилися укласти такий договір в майбутньому, тому отримана відповідачем грошова сума у розмірі 53 700 грн., є авансом, який підлягає поверненню. Така позиція Верховного Суду неодноразово висловлена у різних справах, зокрема, в ухвалі Верховного Суду від 11 жовтня 2019 року (справа N 61-15918св18). Висновок суду. Таким чином, аналізуючи приведені докази, даючи їм оцінку в їх сукупності, з урахуванням вищевказаних конкретних обставин справи, з урахуванням принципів законності, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінюючи зібрані у справі докази в цілому, так і кожний доказ окремо, який міститься у справі, з урахуванням принципів розумності, пропорційності, виваженості, справедливості, вирішуючи справу в межах заявлених вимог, виходячи із необхідності дотримання справедливого балансу між інтересами сторін, з урахуванням наданих доказів, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню та маються законні підстави для стягнення з [PERSON] на користь позивача 53 700 грн. авансу сплаченого позивачем, що не порушуватиме балансу інтересів обох сторін та відповідатиме положенням діючого законодавства. В іншій частині відмовити за необґрунтованістю вимог. Щодо судових витрат. По справі маються судові витрати, а саме за вимогу майнового характеру позивачем сплачено судовий збір в сумі 1224 грн. (1% від 107 400 грн. (1074 грн.) +15 000 грн. (судові витрати), а також позивачем сплачено 420, 40 грн. судового збору за подання заяви про забезпечення позову, а всього 1644, 40 грн. Відповідно до ч. 1, ч.3 п.1, п.4 ст.133 ЦПК Українисудові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, крім іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу. За приписами ст. 137 ЦПК Українивитрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи . Згідно вимог ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Відповідно до роз`яснень п. 48 постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. В підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем надано ордер, рахунок-фактуру №10 від 13.07.2020 року на суму 15 000 грн. та копію квитанції до прибуткового касового ордеру №10 від 13.07.2020 року (а. с. 19-21). З рахунку-фактури №10 від 13.07.2020 року та квитанції до прибуткового касового ордеру №10 від 13.07.2020 року вбачається, що позивачем [PERSON] сплачено адвокату Скульському С. І. 15 000 грн.

Outcome: partial