Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-13 00:00:00

І. Стислий виклад позицій учасників справи. У квітні 2019 р. [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , відповідач) про поділ спільного сумісного майна подружжя - трикімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , меблів та побутової техніки, стягнення грошової компенсації вартості особистого майна позивача, що було відчужене відповідачем, зобов`язання не чинити перешкод в користуванні квартирою та передати ключі. Вимоги позову мотивувала тим, що спірна квартира була придбана під час шлюбу, але частина коштів, вкладених у її придбання, були її особистими коштами. Вказала, що до шлюбу з відповідачем нею було набуто у власність однокімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , вартістю 173 494,07 грн. Перший платіж за дану квартиру в сумі 58 016,10 грн. було сплачено нею за рахунок коштів, наданих батьком, а 115 477,97 грн. були сплачені за рахунок коштів, отриманих за договором іпотечного кредиту. До укладення шлюбу зобов`язання за кредитним договором були виконані на суму 42 533,89 грн., а решту кредиту в сумі 72 944,08 грн. було повернуто під час шлюбу, при цьому відповідач вніс на погашення кредиту 50 000 грн. Після виконання зобов`язань за кредитним договором однокімнатна квартира була продана за 714 150 грн. і в той же день за рахунок виручених коштів була оплачена повна вартість майнових прав на спірну квартиру в розмірі 678 894,11 грн. Посилаючись на вищевикладені обставини позивач вважає, що в порядку поділу спільного майна подружжя за нею слід визнати право власності на 2/3 частин спірної квартири, а за відповідачем - на 1/3 її частину. Також позивачем заявлено вимоги про визнання спільним сумісним майном подружжя меблів та побутової техніки, придбаних у спірну квартиру, та їх поділ у натурі шляхом виділення їй спальних меблів вартістю 40 000 грн., пилососа Bosch вартістю 4 000 грн., холодильника Samsung вартістю 8 000 грн., мікрохвильової печі Samsung вартістю 800 грн., телевізора Sony вартістю 8 000 грн., чайного сервізу виробництва Італії вартістю 8 000 грн., кришталевих виробів загальною вартістю 16 000 грн., а відповідачу - інших меблів загальною вартістю 112 000 грн., пральної машини Bosch вартістю 4 000 грн., посудомийної машини Gorenje вартістю 4 000 грн., кухонної витяжки Gorenje вартістю 4 000 грн., керамічної варочної поверхні вартістю 4 000 грн. та вбудованої духової шафи Gorenje вартістю 4 000 грн., та стягнення з відповідача грошової компенсації вартості належних особисто їй та відчужених відповідачем манекенів для демонстрації дитячого одягу, в сумі 82 830 грн. Вимоги про усунення перешкод у користуванні квартирою мотивовані тим, що відповідач змінив замки на вхідних дверях, відмовляє позивачу у доступі до квартири і її особистих речей, які там знаходяться, та зареєстрував у квартирі сторонню людину. У строк, встановлений ухвалою про відкриття провадження у справі, від відповідача надійшов відзив на позов, у якому він виклав заперечення проти позову, та заява про застосування строків позовної давності. Однак зважаючи на те, що відзив відповідачем не підписаний, та відсутні підтвердження надсилання його копії і копій доданих до нього доказів позивачу, суд не бере до уваги пояснення, викладені відповідачем у відзиві, та надані ним докази, і вирішує справу на підставі пояснень та доказів позивача. Орган опіки та піклування Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації свого представника до суду не направив, пояснення щодо позову не надав. ІІ. Рух справи, процесуальні дії суду та заяви (клопотання) учасників справи. ?Ухвалою від 24.04.2019 позовну заяву залишено без руху з підстав подання її без додержання вимог, викладених у статті 175 ЦПК України. ?22.07.2019 позивачем подано позовну заяву з усунутими недоліками. ?Ухвалою від 22.07.2019 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання на 10.12.2019. ?26.11.2019 від відповідача надійшов відзив на позов та заява про застосування строків позовної давності. ?09.12.2019 від позивача надійшла відповідь на відзив. ?10.12.2019 позивачем подано заяву про залучення до участі у справі як третьої особи Органу опіки та піклування Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації. ?Протокольними ухвалами від 10.12.2019 суд відмовив у прийнятті до розгляду відзиву на позов, залучив до участі у справі як третю особу Орган опіки та піклування Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті на 06.04.2020. ?13.12.2019 від позивача надійшла заява про забезпечення позову. ?Ухвалою від 13.12.2019 суд наклав арешт на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , та заборонив відповідачу вчиняти будь-які дії щодо розпорядження нею ?03.04.2020 від позивача надійшли додаткові пояснення до позову та клопотання про відкладення розгляду справи. ?06.04.2020 суд відклав розгляд справи на 10.06.2020. ?10.06.2020 за участі позивача розпочато розгляд справи по суті та оголошено перерву в судовому засіданні до 14.09.2020. ?14.09.2020 позивачем подано заяву про закінчення розгляду справи за її відсутності, відповідач в судове засідання не з`явився, судова повістка, яка направлялась за його зареєстрованим місцем проживання, повернулась без вручення з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, норми права і мотиви їх застосування. 20.10.2007 [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON] ) зареєстрували шлюб (а.с. 14). [INFO] у подружжя народився син [PERSON] (а.с. 15). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29.11.2016 шлюб сторін розірвано (а.с. 16). В період шлюбу сторони набули у власність трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 93,10 кв.м., житловою площею 46,50 кв.м. (далі - спірна квартира). Правовстановлюючі документи на спірну квартиру оформлені на чоловіка [PERSON] (а.с. 37), право власності якого зареєстроване у встановленому законом порядку Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 14.03.2011 за реєстраційним номером 33127484, номер запису: 46302 в книзі: 459-182 (а.с. 37, 38). Як установив суд, спірна квартира була набута на підставі укладеного між [PERSON] та АТ ХК «Київміськбуд» договору про відступлення права вимоги № 16-120/У36 від 26.03.2010, предметом якого були майнові права на трикімнатну квартиру [ADDRESS] , вартість яких становила 678 894,11 грн. (а.с. 35, 36). На підтвердження вимог позову позивач посилається на те, що джерелом походження коштів, вкладених у придбання спірної квартири, були кошти, отримані від продажу набутої нею до шлюбу однокімнатної квартири [ADDRESS] (а.с. 34). Договір купівлі-продажу однокімнатної квартири було укладено 26.03.2010, тобто в той же день, що і договір про відступлення права вимоги № 16-120/У36. Згідно з умовами договору продаж однокімнатної квартири було здійснено за 714 150 грн., а відтак коштів, отриманих від її продажу, цілком вистачало для оплати вартості майнових прав на спірну квартиру. Доказів, які б свідчили про наявність у подружжя спільних коштів, достатніх для оплати вартості майнових прав на спірну квартиру, суду не надано. Судом установлено, що однокімнатна квартира належала позивачу на підставі свідоцтва про право власності від 18.04.2006 (а.с. 29) та була набута на підставі договорів про участь у Фонді фінансування будівництва від 20.07.2004 № 43896 та про уступку майнових прав від 14.09.2004 № 43896, укладених з Акціонерним комерційним банком «Аркада» (а.с. 25-26, 24, 29). На виконання умов даних договорів позивач внесла кошти в загальному розмірі 173 494,07 грн., що підтверджується розпискою № 29724 про вилучення свідоцтва до договору про участь у ФФБ від 15.12.2005 та актом прийому-передачі квартири інвестору від 21.03.2006 (а.с. 27, 28). Із загальної суми коштів, вкладених у придбання однокімнатної квартири, платіж в сумі115 477,97 грн. було сплачено за рахунок кредитних коштів, отриманих позивачем на підставі договору про іпотечний кредит від 14.09.2004 № 43896-Н (а.с. 33). Зобов`язання за кредитним договором виконувались позивачем як до шлюбу з відповідачем, так і в період їх зареєстрованого шлюбу, при цьому за період зареєстрованого шлюбу сторін було погашено кредит на загальну суму 72 944,08 грн., що підтверджується наданими позивачем прибутковими касовими ордерами (а.с. 30-32). Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, яка знайшла своє вираження у статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України), відповідно до положень якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності (частина 1 статті 69 СК України). За загальним правилом, встановленим частиною 1 статті 70 СК України, при поділі майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним контрактом. Водночас стаття 57 СК Українивизначає підстави, за яких майно, в тому числі і набуте за час шлюбу, є особистою приватною власністю дружини чи чоловіка. Так, відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 зазначеної норми особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За обставинами справи установлено, що спірна квартира була набута за час шлюбу сторін, але джерелом походження вкладених у її придбання коштів були кошти, одержані від продажу квартири, що була набута позивачем до шлюбу. Частиною 3 статті 61 СК України визначено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно…, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частини 4 статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Частиною 2 статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно приписів цієї норми цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. За загальним правилом, установленим статтею 511 ЦК України, зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. Аналіз наведених положень сімейного та цивільного законодавства в їх сукупності, дає підстави для висновку, що наявність у одного з подружжя невиконаних зобов`язань, які виникли до шлюбу, не породжує виникнення відповідних цивільних прав та обов`язків у другого з подружжя. Отже ураховуючи, що право власності на однокімнатну квартиру та зобов`язання з повернення кредиту, кошти від якого були вкладені у її придбання, виникли у позивача до шлюбу з відповідачем, факт виконання частини цих зобов`язань в період шлюбу сторін не змінює правового статусу даної квартири як об`єкта права особистої приватної власності позивача. Разом з тим позивач не претендує на визнання усієї спірної квартири її особистою власністю визнаючи, що частина кредиту, який надавався для оплати майнових прав на дошлюбну квартиру, була повернута під час шлюбу за рахунок особистих коштів відповідача. За принципом диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи і в межах заявлених нею вимог, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України), а обставини, які визнаються сторонами, не підлягають доказуванню (частина 1 статті 82 ЦПК України). Зважаючи на викладене суд вважає встановленим, що із загальної суми коштів, вкладених у придбання квартири, набутої позивачем до шлюбу, кошти в сумі 123 494,07 грн. (58016,10+42533,89+22944,08) були особистими коштами позивача, а кошти в сумі 50 000 грн. - особистими коштами відповідача. У придбання даної квартири було внесено кошти в загальному розмірі 173 494,07 грн., а відтак частка позивача у ній становила 71,18% (123494,07х100/173494,07), а частка відповідача - 28,82%. Оскільки судом установлено, що оплата повної вартості спірної квартири була здійснена за рахунок коштів, отриманих від продажу квартири, набутої позивачем до шлюбу, суд погоджується з доводами позову про те, що частка позивача у спірній квартирі має становити 2/3 частини її вартості, а частка відповідача відповідно - 1/3. Способи та порядок поділу майна подружжя визначені статтею 71 цього Кодексу, згідно приписів якої майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Спірна квартира не може бути поділена в натурі, оскільки неможливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України (частина 4 статті 71 СК України). Сторони не надали згоди на отримання грошової компенсації замість частки у праві спільної власності на спірну квартиру. За таких обставин єдиним можливим способом поділу спірної квартири є визначення ідеальних часток у ній кожного з подружжя. Отже на підставі оцінки досліджених доказів і наведених позивачем аргументів суд в порядку поділу спільного майна подружжя визнає за позивачем [PERSON] право власності на 2/3 частин квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , а за відповідачем [PERSON] - на 1/3 її частину. Вирішуючи вимоги позову про усунення перешкод у користуванні спільним майном, поділ рухомого майна та стягнення грошової компенсації вартості майна, суд виходить з наступного. За загальним правилом, встановленим статтями 12, 81 ЦПК України,кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом. Відповідно до положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. За змістом норм статей 77, 78, 79, 80, 89 ЦПК України докази повинні відповідати критеріям належності, допустимості і об`єктивності, а в своїй сукупності - також достатності, для підтвердження наявності або відсутності обставин справи, які відносяться до предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77 ЦПК України). На обґрунтування доводів позову про вчинення відповідачем перешкод у користуванні спірною квартирою та майном, яке у ній знаходиться, позивач посилається на те, що відповідач змінив замки на вхідних дверях, зареєстрував у квартирі сторонню людину та відмовляє їй у доступі до квартири. На підтвердження вказаних обставин позивачем надано висновок дільничного офіцера поліції від 09.12.2016, складений за результатами розгляду її заяви про перебування у спірній квартирі сторонньої особи, вселеної відповідачем без її на те згоди, ухвалу судді від 23.04.2018 про відкриття провадження у цивільній справі № 753/5720/18 за позовом Особи 2 до Особи 3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та електронний рапорт співробітника патрульної поліції, зі змісту якого вбачається, що 06.03.2018 позивач викликала поліцію з приводу недопуску її до спірної квартири (а.с. 39, 40, 41). Дослідженням в Єдиному державному реєстрі судових рішень в режимі повного доступу тексту ухвали судді від 23.04.2018 по справі № 753/5720/18 встановлено, що позивачем у ній дійсно виступав [PERSON] , а відповідачем - [PERSON] , який за ствердженням позивача ( [PERSON] ) зареєстрований у спірній квартирі з жовтня 2017 р. Жодних доказів, які б спростовували ствердження позивача про відсутність у неї доступу до спірної квартири, суду не надано. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що у даному випадку тягар доказування наявності/або відсутності у спірній квартирі заявлених до поділу меблів та побутової техніки, а також їх вартості, повинен нести відповідач, проте таких доказів відповідачем не надано. Натомість позивач стверджує, що заявлене до поділу рухоме майно було придбане в період шлюбу, та підтверджує свої вимоги наданими суду фото (а.с. 114-121). За таких обставин суд вважає доведеним, що в період шлюбу сторони набули у власність меблі та побутову техніку, які знаходяться у спірній квартирі, а саме: меблі для спальні, інші меблі, пилосос Bosch; холодильник Samsung; мікрохвильову піч Samsung; телевізор Sony; чайний сервіз виробництва Італії; кришталеві вироби; пральну машину Bosch; посудомийну машину Gorenje; кухонну витяжку Gorenje; керамічну варочну поверхню; вбудовану духову шафу Gorenje, та погоджується з визначеною позивачем вартістю цього майна. Водночас жодних доказів набуття позивачем манекенів для демонстрації дитячого одягу та наявності їх у спірній квартирі на момент припинення сторонами спільного проживання суду не надано, ці обставини відповідачем не визнані, а тому вимоги позивача про стягнення грошової компенсації їх вартості суд вважає недоведеними. Загальна вартість рухомого майна, вимоги про поділ якого суд визнав обґрунтованими і доведеними, складає 216 800 грн., а отже на долю кожного з подружжя припадає такого майна на суму 108 400 грн. Оскільки позивач [PERSON] просить виділити їй в натурі рухоме майно на загальну суму 84 800 грн., а відповідачу [PERSON] - на суму 132 000 грн., та ураховуючи, що альтернативного порядку поділу цього майна відповідач не запропонував, суд дійшов висновку, що такий поділ відповідає інтересам сторін. Позивач також заявила вимогу про визнання спільним сумісним майном подружжя обладнання (інвентар) сауни, вартість якого за її оцінкою становить 24 000 грн. Водночас суд ураховує, що обладнання сауни є елементом облаштування квартири, яку суд поділив шляхом визначення ідеальних часток у ній кожного з подружжя, а відтак не вбачає підстав для його поділу як окремого об`єкта рухомого майна. За приписами статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321 ЦК України, у якій закріплений конституційний принцип непорушності права власності, проголошує, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 383 цього Кодексу, яка регламентує основні права власників житлового будинку або квартири, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб… Стаття 391 ЦК України надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі власника будинку або квартири, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та існування перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право, та з яких підстав. За обставинами справи установлено, що відповідач чинить позивачу перешкоди у користуванні спірною квартирою та майном, яке у ній знаходиться, що полягає у зміні замків на вхідних дверях та відмові у доступі до квартири. Відповідно до положень статей 3, 15 ЦК України підставою для судового захисту цивільного права або інтересу є його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 цього Кодексу визначає орієнтовний перелік способів судового захисту, до яких, зокрема, відноситься такий спосіб захисту як припинення дії, яка порушує право. Відтак з огляду на встановлені обставини, вищенаведені положення матеріального закону та ураховуючи, що дії відповідача перешкоджають позивачу у здійсненні нею права користування своєю власністю, суд вважає ефективним та достатнім способом захисту порушеного права позивача покладення на відповідача зобов`язання не чинити перешкод у користуванні спірною квартирою та передати ключі від вхідних дверей цієї квартири. ІV. Розподіл судових витрат між сторонами. За правилом, встановленим статтею 141 ЦПК України, суд здійснює розподіл судових витрат між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з даним позовом позивач зазначила, що його ціна становить 3 313 000 грн., при цьому сплатила судовий збір в сумі 2 768,40 грн. Одночасно позивачем було подане клопотання про зменшення розміру судового збору мотивоване посиланням на скрутний матеріальний стан. Дане клопотання суд визнав обґрунтованим, а відтак у зв`язку з розглядом даної справи позивачем понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в загальному розмірі 2 768,40 грн. При вирішенні даної справи суд проаналізував інформацію, розміщену на популярних Інтернет-ресурсах ЛУНua та OLX, та дійшов висновку, що ймовірна вартість спірної квартири на дату ухвалення даного рішення становить 2 928 000 грн. Оскільки позивачем було заявлено вимоги про визнання права власності на 2/3 частин квартири, виділення рухомого майна на суму 84 800 грн. та стягнення грошової компенсації вартості відчуженого відповідачем особистого майна позивача в розмірі 82 830 грн., загальна ціна позову становить 2 119 630 грн. Зважаючи на викладене, заявлені позивачем вимоги майнового характеру підлягали оплаті судовим збором за максимальною ставкою, встановленою статтею 4 Закону України «Про судовий збір» для позовних заяв майнового характеру, що дату подання позову становило 9 605 грн. Окрім того відповідно до положень пункту 3 статті 6 Закону України «Про судовий збір» за вимогу немайнового характеру (про усунення перешкод у користуванні власністю) мав бути сплачений судовий збір в сумі 768,40 грн. Відтак позов [PERSON] підлягав оплаті судовим збором у загальному розмірі 10 373,40 грн. Отже ураховуючи, що за визначеним судом порядком поділу позивачу виділяється майна на загальну суму 2 036 800 грн. (1 952 000+84 800), тобто на 96/100 часток, суд покладає на відповідача сплачений позивачем судовий збір за вимоги майнового характеру в розмірі 1 920 грн. (2000х96%). З огляду на результат розгляду справи суд також покладає на відповідача в повному обсязі сплачений позивачем судовий збір за вимогу немайнового характеру (про усунення перешкод у користуванні власністю) в розмірі 768,40 грн. Решту суми судового збору, яка не була сплачена позивачем при зверненні до суду з даним позовом, що становить 7 300,80 грн., суд стягує з відповідача в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial