Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-09 00:00:00

Лікар-психіатр КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради звернувся в суд із заявою про госпіталізацію гр. [PERSON] в КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради у примусовому порядку. В судовому засіданні представник КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради [PERSON] заяву підтримала і пояснила, що гр. [PERSON] страждає на психічний розлад, у зв`язку з чим, хвора не може дати усвідомлену згоду на госпіталізацію в психіатричний стаціонар. Прокурор у судовому засіданні вважає, що заява про госпіталізацію гр. [PERSON] , у примусовому порядку вКНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради без її згоди не підлягає до задоволення, зазначивши, що представником КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради [PERSON] не наведено підстав, зазначених у ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу», які б дозволяли провести примусову госпіталізацію особи до психіатричного закладу в примусовому порядку. [PERSON] в судовому засіданні вважає, що підстави для її примусової госпіталізації відсутні, вона усвідомлює свою поведінку та не несе загрози собі та оточуючим. [PERSON] вважає, що її дочці [PERSON] доцільно було б пройти лікування у психіатричному закладі, оскільки остання виявляє безпідставну тривогу щодо пропажі її речей. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив. Правові та організаційні засади забезпечення громадян України психіатричною допомогою визначаються Законом України «Про психіатричну допомогу» № 1489-III від 22 лютого 2000 року. Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу», передбачено презумпцію психічного здоров`я, тобто кожна особа важаться такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставі та у порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Відповідно до вимог ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: -вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих; -або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Статтею 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено, що тяжкий психічний розлад - розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку. [PERSON] поступила в стаціонар Тернопільської обласної клінічної психоневрологічної лікарні 05.06.2020 року о 18 год. 00 хв. за скеруванням чергового лікаря, доставлена бригадою швидкої допомоги. [PERSON] не надала своєї згоди на лікування в психіатричному закладі, яке надається в умовах стаціонару. Як вбачається із висновку комісії лікарів-психіатрів КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради: Психотичні порушення у пацієнтки спостерігаються протягом останнього року: періодично ставала конфліктною, усамітнювалася; стверджувала, що за нею стежать. Неодноразово телефонувала в поліцію, стверджувала, що до неї вночі приходять, завдають їй шкоди (наносять тілесні ушкодження, обрізають волосся), здійснюють сексуальні домагання. Причиною для госпіталізації послужило те, що громадянка [PERSON] 05.06.2020 р. телефоном зверталася в поліцію, стверджуючи, що до неї вночі приходять невідомі особи та шкодять її. Такі звернення були неодноразові та не мали підтвердження, тому працівники поліції спільно із медиками бригади швидкої допомоги доставили в психіатричний стаціонар. Комісія прийшла до висновку, що [PERSON] 1986 року народження, виявлено психотичні порушення: Маячний розлад. Згідно статті 14 закону України «Про психіатричну допомогу» [PERSON] потребує госпіталізації до психіатричного закладу в примусовому порядку без її згоди, або згоди її опікуна, оскільки вона страждає на психічний розлад, внаслідок якого неспроможна самостійно задовольняти свої життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, чим може спричинити небезпеку для себе та оточуючих. У судовому засіданні [PERSON] заперечила щодо наявності у неї намірів та дій щодо вчинків, які б являли собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих. Статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначені підстави для госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку, а саме: особа, яка страждає на психічний розлад може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановлені в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередньо небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. В силу вимог ч.2 ст.280 ЦПК України, до заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку додається висновок лікаря психіатра, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали. Встановлення судового контролю за процедурою примусової госпіталізації передбачає дослідження та оцінку судом висновку лікарів-психіатрів Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарніпро доцільність госпіталізації особи у відділення стаціонару лікарні без її усвідомленої згоди у сукупності з іншими доказами, що підтверджують такий стан особи, який дає підстави саме для примусової госпіталізації. Суд вважає, що заявником поряд із заявою та відповідними висновками про стан психічного здоров`я хворого та його діагноз, повинні були б подаватися докази, які б свідчили про агресивну та неадекватну поведінку особи, яка підлягає примусовому поміщенню до психіатричного закладу, у тому числі його родичами, рапорти працівників міліції, висновки дільничного психіатра і т.п.. Проте, заявником не подано доказів, які б підтверджували, що існують підстави, передбачені ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу» для примусової госпіталізації [PERSON] . Сама по собі наявність такого висновку лікарів-психіатрів при відсутності інших належних і допустимих доказів про відповідний стан особи є недостатньою для ухвалення рішення про примусову госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу без його усвідомленої згоди. Відповідно до положень принципу 15 «Принципи госпіталізації» додатку до резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 18 лютого 1992 року №46/119 «Захист осіб із психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги» передбачено, що «…Коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації…». Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлена презумпція психічного здоров`я, тобто, кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставі та у порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Правова позиція щодо презумпції психічного здоров`я людини та неможливості незаконного втручання держави в її особисту свободу внаслідок нічим не підтвердженого припущення щодо наявності у неї психічного захворювання викладена у практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) є обов`язковою для застосування національними судами. Так, прикладом реалізації права на здоров`я в контексті положень п.п. «е» п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що стосується позбавлення (обмеження) волі психічнохворих шляхом поміщення їх у психіатричний заклад, є рішення Європейського Суду з прав людини (справа «Анатолій Руденко проти України») від 17.04.2014 року, де суд зазначив, що « п.99…суд повторює, що відповідно до його усталеної практики особа не може вважатися «Психічно хворою» та позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов; по-перше, об`єктивна медична експертиза повинна достовірно показати, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (див. рішення від 24 жовтня 1979 року у справі «Вінтерверп проти Нідерландів»…». За даних обставин суд вважає, що на даний час відсутні підстави, які передбачені ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», які б давали суду право надати згоду на госпіталізацію [PERSON] та проведення лікування у психіатричній лікарні в примусовому порядку, а тому, вважає, що у задоволенні заяви лікаря-психіатра, слід відмовити. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed