Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-20 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог та заперечень. 1.12 червня 2017 року [PERSON] звернувся з позовом, уточненим заявами від 27 вересня 2017 року та від 09 липня 2018 року, до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України і Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальних збитків, завданих терористичним актом за пошкоджений житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами в сумі 1\~732\~755 грн. 2.На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є власником житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою [ADDRESS] . 3.На підставі Указу Президента України №405/2014 від 14 квітня 2014 року, яким введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України», з 14 квітня 2014 року в Донецькій області було розпочато проведення антитерористичної операції (далі - АТО) із залученням Збройних Сил України. 4.На початку червня 2014 року під час активної фази проведення АТО, мав місце факт артилерійського обстрілу міста Слов`янськ. У наслідок терористичного акту був пошкоджений належний йому житловий будинок [ADDRESS] . 5.За фактом терористичного акту та пошкодження нерухомого майна позивача до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості за ознаками кримінального правопорушення передбаченого частиною першою статті 258 КК України. 6.Відповідно до висновків судової будівельно-технічної експертизи №2872 від 26.04.2018 року, пошкодження житлового будинку, що належить позивачу, а також надвірних будівель і споруд відносяться до ІІІ категорії технічного стану, а саме непридатні до нормальної експлуатації. Враховуючи звіт про технічний стан за результатами обстеження, виконаного ПП «Будівельна проектно-експертна компанія» у 2014 році та Акт обстеження житлового будинку [ADDRESS] від 22.08.2014 року, експерт дійшов висновку, що причиною пошкоджень житлового будинку під час проведення антитерористичної операції є влучення артилерійської міни, вибухова хвиля та розповсюдження уламків та пожежі. Загальна відновлення вартість матеріалів та робіт, які необхідно провести у домоволодіння складає 1\~732\~755 гривень. 7.Позивач, посилаючись на статтю 41 Конституції України, статті 319, 321 ЦК України, статтю 19 Закону України «Про боротьбу с тероризмом», статтю 86 Кодексу цивільного захисту України, просить відшкодувати йому за рахунок коштів Державного бюджету України шкоду, заподіяну терористичним актом в сумі 1\~732\~755 гривень та понесені судові витрати за проведення судової технічно-будівельної експертизи в сумі 3\~862,56 грн. 8.Відповідач Державна казначейська служба України в запереченні від 30.06.2017 року позовні вимоги не визнав. Вважає, що не має правових підстав здійснювати відшкодування шкоди зазначеної у позовній заяві оскільки Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік» (на час звернення позивача с даним позовом) не передбачено загальнодержавних видатків на відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом. Зазначає, що позивачем не доведено, що руйнування спричинені саме проведенням антитерористичної операції; не визначені особи, якими були завдані руйнування та причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідачів та спричиненою позивачеві шкоди. Звертає увагу, що позивач не відмовився від права власності на зруйнований будинок. Вважає, що обов`язок відшкодування шкоди завданої в наслідок проведення антитерористичної операції, покладається на місцеві адміністрації на тимчасово окупованих територіях Донецької і Луганської областей та військово-цивільні адміністрації, які є розпорядниками бюджетних коштів. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог. 9.Відповідач Кабінет Міністрів України, від імені якого діє Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків), позовні вимоги не визнав. У відзивах на позовну заяву, обґрунтовуючи свою позицію, неодноразово зазначав, що по-перше, що Кабінет Міністрів України не є розпорядником бюджетних коштів. По-друге, позивачем не доведено наявність вироку про притягнення до кримінальної відповідальності особи, винної у вчиненні терористичного акту. По-третє, позивач одночасно вказує на різні самостійні підстави відшкодування збитків, а саме на положення статтю 19 Закону України «Про боротьбу с тероризмом» та на статтю 21 Кодексу цивільного захисту України, що підлягає доказуванню на підставі різних фактичних даних, а тому вважає, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав і інтересів. По-четверте, позивач, посилаючись на положення статті 86 Кодексу цивільного захисту України, як на підставу отримання грошової компенсації від держави, не дотримався порядку передбаченого ч. 9 ст.86 зазначеного Кодексу, оскільки не надав згоди на добровільну передачу зруйнованого або пошкодженого майна місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб`єктам господарювання. По-шосте, вважає безпідставним посилання позивача в обґрунтування вимог відшкодування матеріальної шкоди заподіяної під час проведення АТО на позицію Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Айдер та інші проти Туреччини»), оскільки Держава Україна не визнавала та не визнає свою нездатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей і власність. У задоволенні позовних вимог просить відмовити в повному обсязі. 10.Третя особа Служба безпеки України у пояснені зазначила, що вважає позовні вимоги безпідставними, необґрунтованим та такими, що не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Використання незаконними збройними формуваннями в районі проведення АТО озброєння, яке за своїм походженням є здебільше ідентичним озброєнню, що використовується військовослужбовцями та підрозділами Збройних Сил України, унеможливлює із впевненістю ідентифікувати зброю і боєприпаси, а також бойову техніку, якими могло бути завдано шкоду позивачу. Вважає, що наявність зареєстрованого в ЄРДР кримінального провадження за фактом умисного пошкодження житлового будинку (без встановлення винних осіб та наявності вироку суду) не дає підстави для посилання позивача в обґрунтування вимог на ст.19 Закону України «Про боротьбу с тероризмом» та ст. 1177 Цивільного кодексу України та відшкодування у зв`язку з цим завданої йому матеріальної шкоди. Крім того відсутність в діючому законодавстві чітко визначеного порядку і умов відшкодування шкоди завданої злочином, унеможливлює отримання такого відшкодування. Зазначає, що майнова та немайнова шкода, завдана громадянам України внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію. 11.Третя особа Міністерство внутрішніх справ України в поясненні на позовну заяву вказала, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Наявність заяви до правоохоронних органів по факту умисного знищення або пошкодження майна не надає право позивачу звернутися до суду з даним позовом. Вважає що питання стягнення з винної особи заподіяної шкоди повинно вирішуватися в рамках розгляду судом кримінальної справи. На думку третьої особи суб`єктом надання потерпілій особі грошової компенсації за зруйноване або пошкоджене майно є органи місцевого самоврядування, а не держава. 12.Третя особа Донецька обласна державна адміністрація у пояснені на позовну заяву зазначила, що відповідно до Закону України «Про військовоцивільні адміністрації», Указу Президента України від 05.03.2015 №123/2015 року «Про утворення військово-цивільний адміністрацій» утворено Донецьку обласну військово-цивільну адміністрацію у зв`язку з чим Донецька обласна державна адміністрація набула тимчасового статусу з додатковим повноваженнями військово-цивільної адміністрації та на теперішній час органу (окремої юридичної особи), що має найменування «Донецька обласна державна адміністрація» не існує. Повноваження Донецької облдержадміністрації, обласної військово-цивільної адміністрації обмежуються складанням і затвердженням місцевого бюджету. Постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2015 року №250 затверджено Порядок та умови надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на відновлення інфраструктури у Донецькій та Луганських областях, спрямування якої на відновлення пошкоджених житлових та нежитлових приміщень, що зазнали пошкодження в наслідок проведення АТО, зазначеним порядком не передбачено. Тому вважає що рішення по даній справі не може стосуватися прав та/або обов`язків Донецької облдержадміністрації, обласної військово-цивільної адміністрації. 13.В судовому засіданні представник позивача адвокат Бутко О.О. підтримав позовні вимоги, викладені в уточненій позовній заяві. Зазначив, що держава порушила вимоги статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Посилаючись на відсутність спеціального порядку відшкодування за пошкодження внаслідок терористичного акта житлового будинку, нездатність держави захищати власність у розумінні ЄСПЛ; відсутність об`єктивного і незалежного розслідування випадку заподіяння шкоди у розумінні ЄСПЛ за встановленого у відповідному кримінальному провадженні факту пошкодження внаслідок терористичного акту житлового будинку та на відсутність компенсації завданої шкоди впродовж тривалого часу та не відновлення житлового будинку, просив відшкодувати йому за рахунок коштів Державного бюджету України шкоду, заподіяну терористичним актом в сумі 1\~732\~755 гривень. 14.Представник відповідача Кабінету Міністрів України, від імені якого діє Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) Циря С.М. позовні вимоги не визнав з тих підстав, що пошкодження належного позивачу житлового будинку є кримінальним злочином. Зазначив, що обов`язок відшкодувати заподіяну матеріальну шкоду, завдану громадянам України в наслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію. Посилання позивача як на підставу задоволення позовних вимог на рішення Європейського суду з прав людини «Айдер та інші проти Туреччини» є безпідставним, оскільки Держава Україна не визнавала та не визнає свою нездатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей і власність. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 15.Відповідач Державна казначейська служба України належним чином повідомлений про дату час і місце розгляду справи в судове засідання представника не направ. 16.Представник третіх осіб: Донецької обласної державної адміністрації та Донецької обласної військово-цивільної адміністрації Кожем`яка\~М.Ю. зазначив, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки діючим законодавством не визначений компенсаційний механізм відшкодування майнової шкоди, заподіяної терористичним актом за пошкоджений житловий будинок. 17.Представник третьої особи Служби безпеки України Черкас М.В. просила відмовити в задоволені позовних вимог, обґрунтувавши свою позицію відсутністю законодавчо визначеного механізму визначення розміру та порядку відшкодування шкоди завданої кримінальним правопорушенням - терористичним актом. 18.Треті особи:Міністерство внутрішніх справ України, Міністерство оборони України, які належним чином повідомлені судом про дату час і місце розгляду справи в судове засідання представників не направили. 19.Держава Російська Федерація, яка 31 серпня 2018 року залучена до участі у справі в якості третьою особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних позовних вимог, повідомлялась про розгляд судом даної справи шляхом направлено судового доручення до Міністерства юстиції України. Згідно інформації щодо виконання доручення, наданої Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Харків), на час розгляду справи відсутня будь яка інформація стосовно стану виконання вказаного доручення. 20.За ч. 1 ст.\~223\~ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків визначених цією статтею, тому суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників відповідача Державної казначейської служби України, третіх осіб: Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства оборони України та Держави Російська Федерація ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. 21.У відзиві на позов від 22.06.2017 року Державним казначейством України заявлено клопотання про залучення до справи в якості співвідповідачів Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх України, Міністерства оборони України, а також відповідну місцеву адміністрацію та військово-цивільну адміністрацію та розгляд справи за відсутності представників казначейства. 22.14.07.2017 року від представника Кабінету міністрів України надійшли клопотання про витребування з управління Служби безпеки України інформації про стан досудового розслідування за фактом пошкодження житлового будинку; Слов`янської міської ради та Донецької обласної державної адміністрації інформації щодо надання позивачу грошової компенсації за рахунок держави за пошкоджений житловий будинок; з Державної служби України з надзвичайних ситуацій про наявність надзвичайної ситуації у м. Слов`янськ на початку червня 2014 року наслідком якого стало пошкодження житлового будинку. 23.10.10.2017 року третьою особою ю безпеки України заявлено клопотання про залучення до участі у справі в якості третіх осіб на стороні відповідачів Головного управління Національної гвардії України, Антитерористичного центру при Службі безпеки України та Державної служби в надзвичайних ситуаціях. 24.19.12.2017 року представником позивача [PERSON] заявлено клопотання про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи. 25.07.06.2018 року до суду надійшло клопотання представника відповідача Кабінету Міністрів України Цирі С.М. про направлення до Міністерства юстиції України для надіслання доручення Міністерству закордонних справ України для передачі дипломатичними каналами компетентним органам Російської Федерації щодо вручення Уряду Російської Федерації копії позовної заяви та доданих до неї матеріалів, з`ясування наявності згоди до участі у справі як третьої особи на стороні відповідача, компетентних органів держави Російської Федерації. ІІІ. Процесуальні дії у справі. 26.Ухвалою від 16 червня 2017 року відкрито провадження у справі. 27.Ухвалою попереднього судового засідання від 07 вересня 2017 року цивільна справа призначена до розгляду у відкритому судовому засіданні. До участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору залучено: Службу безпеки України, Міністерство внутрішніх справ України, Міністерство оборони України, Донецьку обласну державну адміністрацію, Донецьку обласну військово-цивільну адміністрація. За клопотанням представника Кабінету міністрів України витребувані докази по справі. 28.Ухвалою від 23.10.2017 року відмовлено в задоволенні клопотання третьої особи Служби безпеки України про залучення до участі у справі в якості третіх осіб на стороні відповідачів Головного управління Національної гвардії України, Антитерористичного центру при Службі безпеки України та Державної служби в надзвичайних ситуаціях. 29.Ухвалою суду від 19 грудня 2017 року по справі призначена судова будівельна-технічна експертиза. До виконання даної ухвали провадження у справі зупинено. 30.Ухвалою від 31.08.2018 року поновлено провадження у справі. 31.Ухвалою від 31.08.2018 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Російську Федерацію. Направлено судове доручення до Міністерства юстиції України для надіслання доручення Міністерству закордонних справ України для передачі дипломатичними каналами компетентним органам Російської Федерації щодо вручення Уряду Російської Федерації копії позовної заяви та доданих до неї матеріалів, з`ясування наявності згоди до участі у справі як третьої особи на стороні відповідача компетентних органів держави Російської Федерації. До надходження відповіді від компетентного органу іноземної держави на судове доручення провадження у справі зупинено. 32.Ухвалою від 20.09.2020 року провадження у справі поновлено. ІV. Позиція суду 33.Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд доходить\~висновку про\~задоволення позовних\~вимог виходячи з наступного. V. Фактичні обставини, установлені Судом 34.Встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності, виданим Слов`янською міською радою Донецької області, яке зареєстровано КП «Бюро технічної інвентаризації м. Слов`янськ» 25\~січня 2010\~року, за реєстраційним номером № 29526963. 35.З копії акту обстеження житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , пошкодженого під час проведення антитерористичної операції, №671 від 22 серпня 2014 року, складеного за участю представників КП «БТІ м. Слов`янська», затвердженого Протоколом засідання робочої групи виконкому Слов`янської міської ради від 28 серпня 2014 року № 4, вбачається, що обстеженням встановлено пошкодження покрівлі, перекриття, 3 вікон і 3 дверей, знищення електрозабезпечення, пошкодження 150 кв.м. замощення. 36.Зі звіту про технічний стан за результатами обстеження житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , пошкодженого під час проведення антитерористичної операції, складеного ПП «Будівельна проектно-експертна компанія» у 2014 році, вбачається, що в наслідок вибуху артилерійських мін, дії вибухової хвилі, розповсюдження уламків і пожежі у господарських спорудах локально зруйнована покрівля та залізобетонні плити перекриття; внаслідок виникнення пожежі значно пошкодились вікна, двері та внутрішнє обладнання. знешкоджені електрообладнання, генератор; має місце руйнування фасадних елементів утворення тріщин зовнішніх елементів. У житловому будинку: локально ушкоджений дах, пошкоджені вікна, двері, внутрішнє обладнання, елементи водостоку, покрівля навісу, покриття воріт. Висновки: на момент обстеження житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , не придатні до експлуатації. 37.17.07.2014 року органом досудового розслідування Слов`янським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про вчинене кримінальне правопорушення за ознаками частини 2 статті 194 КК України, згідно з якими в період часу з 15.06.2014 по 15.07.2014 в ході проведення АТО, було пошкоджено майно яке знаходиться за адресою [ADDRESS] , чим спричинено шкоду [PERSON] , кримінальне провадження №120140505110001593. 38.За заявою [PERSON] 02 вересня 2017 року органом досудового розслідування Слов`янським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про вчинене кримінальне правопорушення за ознаками частини першої статті 258 КК України (терористичний акт), згідно з якими в період часу з 15.06.2014 по 15.07.2014 невстановлені особи із застосуванням зброї здійснили артилерійський обстріл території м. Слов`янська, що створило небезпеку для життя і здоров`я людей, та внаслідок обстрілу було пошкоджено будинок та господарські споруди за адресою [ADDRESS] , чим спричинено шкоду [PERSON] , кримінальне провадження №120170505110002238. 39. [PERSON] є потерпілим по кримінальному провадженню №120170505110002238 від 02.09.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 258 КК України. 40.Відповідно до висновків судової будівельно-технічної експертизи №2872 від 26.04.2018 року, пошкодження житлового будинку, що належить позивачу, а також надвірних будівель і споруд відносяться до ІІІ категорії технічного стану, а саме непридатні до нормальної експлуатації. Враховуючи звіт про технічний стан за результатами обстеження, виконаного ПП «Будівельна проектно-експертна компанія» у 2014 році та Акт обстеження житлового будинку [ADDRESS] від 22.08.2014 року, експерт дійшов висновку, що причиною пошкоджень житлового будинку під час проведення антитерористичної операції є влучення артилерійської міни, вибухова хвиля та розповсюдження уламків та пожежі. Загальна відновлення вартість матеріалів та робіт, які необхідно провести у домоволодіння складає 1\~732\~755 гривень. 41.Згідно інформації, наданої департаментом фінансів Донецької обласної державної адміністрації та Слов`янської міською радою Донецької області, матеріальна допомога та компенсація на відновлення пошкодженого майна, а саме житлового будинку [ADDRESS] , [PERSON] з обласного та відповідно місцевого бюджету не надавалась. VІ. Зміст спірних правовідносин. 42.Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів. 43.Для правильного вирішення спору та захисту порушеного права позивача суд повинен визначитися з предметом й підставою позову. 44.Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. 45.Згідно з пунктами 4 і 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. 46.Аналіз наведеного свідчить про те, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. 47.Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. 48.При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові. 49.Оскільки повноваження органів влади є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura\~novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. 50.Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. 51.Необхідність цього принципу підтверджена і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, (провадження № 14-473цс18), в якій зазначено, що «згідно з принципом jura\~novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм». 52.З аналізу наведених норм процесуального права убачається, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Позивач звернувся до суду, мотивувавши позов, зокрема тим, що він не отримав від держави відшкодування за пошкодження (знищення) його майна, на яке позивач, на його думку, має право, зокрема, згідно з чинним законодавством України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Також позивач зазначив, що право на судовий захист гарантовано Конституцією України, у тому числі щодо захисту права власності, а право на відшкодування шкоди передбачено статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», статтею 86 Кодексу цивільного захисту України. 53.Суд виходить із того, що посилання позивача, як на правову підставу позову, на норми Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статтю 86 Кодексу цивільного захисту України у взаємозв`язку з негативним обов`язком держави щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції є безпідставним. 54.Порушення громадського порядку і миру, створення загрози безпеці людей є для держави самостійними підставами відповідальності за заподіяну шкоду. Обов`язок Держави України відшкодувати заподіяну шкоду позивачу ґрунтується на принципі про абсолютну відповідальність держави, зобов`язаної забезпечити в суспільстві мир і порядок і особисту безпеку людей, що знаходяться під її юрисдикцією. 55.Відсутність у законодавстві України відповідних положень щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його об`єкту житлової нерухомості терористичним актом, не перешкоджає особі, яка вважає, що стосовно її права власності на таке майно певний позитивний обов`язок не був виконаний, вимагати від держави компенсації за це невиконання на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. VІІ. Оцінка Суду. 56.Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 57.Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. 58.Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 59.Статтею 21 Конституції України передбачено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. 60.У статті 22 Конституції України проголошено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. 61.Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. 62.Зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів. Підтвердженням того виступають положення самих міжнародних договорів про права людини, які не виключають їх застосування у період збройних конфліктів, хоча й передбачають можливість відступу держави від окремих зобов`язань під час надзвичайної ситуації. 63.У рішенні від 08 січня 2004 року у справі «Айдер та інші проти Туреччини» ЄСПЛ указав, що відповідальність держави носить абсолютний характер і має об`єктивну природу, засновану на теорії соціального ризику. Таким чином, держава може бути притягнута до відповідальності з метою компенсації шкоди тим, хто постраждав від дій невстановлених осіб або терористів, коли держава визнає свою нездатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей і власність (пункт 70). 64.Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції). 65.Зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів. 66.Положення преамбули Конвенції вказують на те, що Високі Договірні Сторони зобов`язалися забезпечити повагу до прав людини шляхом гарантії цих прав. Гарантування прав людини з боку держави може здійснюватися як активними діями, так і утриманням від вчинення будь-яких дій. Така діяльність держави по гарантуванню прав людини пов`язана з видами зобов`язань з боку держав-учасниць Конвенції, якими є негативні та позитивні. 67.Негативні зобов`язання - це зобов`язання держави утримуватися від втручання в права та свободи, а позитивні зобов`язання - навпаки, тобто держава повинна щось зробити, вчинити певні дії, щоб особа могла скористатися своїми правами за Конвенцією. Це, наприклад, може включати в себе прийняття законодавства, що допоможе забезпечити користування гарантованими Конвенцією правами, або забезпечення реальних умов для реалізації прав. 68.Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті (такому як судове рішення), пов`язаному із майновим інтересом (рішення ЄСПЛ від 28 вересня 2004 року у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 49-50). 69.Тобто, особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві. 70.Позивач обґрунтував розмір завданої йому шкоди висновком судової будівельно-технічної експертизи №2872 від 26.04.2018. 71.Частина перша статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачає спеціальне правило, відповідно до якого відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Крім того, у порядку, визначеному законом, провадиться відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом організації, підприємству або установі (частина друга статті 19 вказаного Закону). 72.З огляду на зміст вказаних положень реалізація права на отримання зазначеного відшкодування поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі. Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом об`єктам нежитлової нерухомості громадян, відсутній як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судами. 73.При цьому у законодавстві України відсутня не тільки процедура виплати означеного відшкодування, але й чіткі умови, необхідні для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування. 74.Крім того, відповідно до частини восьмої статті 86 і частини третьої статті 89 Кодексу цивільного захисту України постановою Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року № 947 був затверджений Порядок надання та визначення розміру грошової допомоги або компенсації постраждалим від надзвичайних ситуацій, які залишилися на попередньому місці проживання (далі - Порядок), який викладений у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 10 липня 2019 року № 623, механізм застосування якого не визначений. 75.На підставі викладеного, передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування відповідно до закону шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, не породжує легітимного очікування на отримання від держави України такого відшкодування за пошкоджений у період проведення антитерористичної операції житловий будинок. 76.Отже, право на отримання за рахунок держави компенсації за шкоду, заподіяну у період проведення антитерористичної операції внаслідок пошкодження під час терористичного акта належного позивачу на праві власності житлового будинку, не має у законодавстві України такої юридичної основи, що дає змогу визначити конкретний майновий інтерес позивача. 77.Суд не погоджується з доводами позивача про можливість застосування до спірних правовідносин за аналогією закону (частина восьма статті 8 ЦПК України у зазначеній редакції) положень статті 86 Кодексу цивільного захисту України для реалізації права, передбаченого у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». 78.Так, стаття 86 Кодексу цивільного захисту України регламентує забезпечення житлом постраждалих внаслідок надзвичайних ситуацій і встановлює умови як такого забезпечення, так і його заміни грошовою компенсацією. Тому припис частини 10 вказаної статті (який передбачає, що розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна) не можна застосувати безвідносно до інших приписів цієї статті, зокрема частини дев`ятої, яка передбачає умовою забезпечення житлом постраждалого або виплати грошової компенсації за рахунок держави добровільне передання постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб`єктам господарювання). 79.Кодекс цивільного захисту України не покладає тягар виплати відшкодувань винятково на державу, так як передбачає існування страхування у сфері цивільного захисту, метою якого, зокрема, є страховий захист майнових інтересів суб`єктів господарювання і громадян від шкоди, яка може бути заподіяна внаслідок надзвичайних ситуацій, небезпечних подій або проведення робіт із запобігання чи ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій (пункт 1 частини першої статті 49 цього Кодексу). Відшкодування матеріальних збитків постраждалим здійснюються за рахунок не заборонених законодавством джерел, зокрема коштів за договорами добровільного страхування, укладеними відповідно до законодавства про страхування (пункт 3 частини третьої статті 84 Кодексу цивільного захисту України). 80.Отже, Суд доходить висновку, що вимоги позивача про відшкодування шкоди за пошкоджене під час терористичного акту майно на підставі статті 19 Закону України «Про боротьбу із тероризмом» та статті 86 Кодексу цивільного захисту України є безпідставними. 81.Разом з тим, позивач має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. 82.Позивач, зокрема, зазначав, що держава порушила вимоги статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Проте помилково вважав, що має право вимоги до держави про відшкодування за її рахунок шкоди, завданої пошкодженням (знищенням) внаслідок терористичного акта житлового будинку у розмірі реальної її вартості. 83.Також позивач посилався на відсутність компенсації завданої шкоди впродовж тривалого часу та не відновлення житлового будинку; відсутність спеціального порядку відшкодування за пошкоджений житловий будинок внаслідок терористичного акта; нездатність держави захищати власність у розумінні ЄСПЛ; відсутність об`єктивного і незалежного розслідування випадку заподіяння шкоди у розумінні ЄСПЛ за встановленого у відповідному кримінальному провадженні факту пошкодження внаслідок терористичного акту житлового будинку. [INFO] .Зазначені доводи [PERSON] є такими, що доведені. 85.Так, відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. 86.Стосовно права, гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, такі позитивні обов`язки згідно з практикою ЄСПЛ можуть передбачати певні заходи, необхідні для захисту права власності, а саме: у матеріальному аспекті держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні гарантії реалізації права власності (превентивні обов`язки) та засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки); у процесуальному аспекті, хоча стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює чітких процедурних вимог, існування позитивних обов`язків процесуального характеру відповідно до цього положення визнані ЄСПЛ як у справах, що стосуються державних органів, так і у спорах між приватними особами. 87.Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної пошкодженням житлового будинку внаслідок терористичного акта, відсутній як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на момент розгляду справи судами (позитивний матеріальний обов`язок). 88.Судом встановлено, що станом на час розгляду справи досудове розслідування у кримінальному провадженні, в якому позивач був залучений потерпілим через пошкодження його житлового будинку, триває. Тобто, у суду відсутні відомості про те, що держава провела об`єктивне та незалежне розслідування випадку заподіяння майнової шкоди позивачу (позитивний процесуальний обов`язок). 89.Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації. Така компенсація може мати різні форми та встановлюватися, зокрема, залежно від виду порушення. 90.Відсутність у законодавстві України відповідних положень щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його об`єкту житлової нерухомості терористичним актом, не перешкоджає особі, яка вважає, що стосовно її права власності на таке майно певний позитивний обов`язок не був виконаний, вимагати від держави компенсації за це невиконання на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. 91.Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції). 92.Засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача. 93.До таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, провадження № 14-17 цс 19. 94.Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 95.При цьому слід ураховувати, що згідно з частиною першою статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. 96.Необхідність встановлення компенсаційного механізму за пошкоджене/зруйноване майно в умовах збройного конфлікту підтверджена у численних рішеннях ЄСПЛ (зокрема, рішення у справах: «Лоїзіду проти Туреччини» від 18 грудня 1996 року, заява № 15318/159; «Кіпр проти Туреччини» від 10 травня 2001 року, заява № 25781/94, «Чірагов та інші проти Вірменії» від 16 червня 2015 року, заява № 13216/05, «Саргсян проти Азербайджану» від 16 червня 2015 року, заява № 40167/06). 97.У справі «Докіч проти Боснії та [PERSON] » (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2010 року, заява № 6518/04) ЄСПЛ підкреслив, що заявник чітко виразив погодження на компенсацію замість реституції і, таким чином, отримав право на відповідну суму. ЄСПЛ також констатував відсутність компенсаційної схеми, яка відповідає стандартам та практиці цього Суду, а розмір запропонованої Урядом компенсації за 1 кв. м визнав занадто малим, застосувавши критерій «ринкової вартості майна». 98.На підставі цієї практики ЄСПЛ, яка є сталою, а відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вона є джерелом права в Україні, так само виникають легітимні очікування щодо отримання компенсації за пошкоджене/зруйноване майно в результаті проведення антитерористичної операції, а мовою ЄСПЛ - збройного конфлікту на території, підконтрольній уряду України. 99.В будь-якому випадку, коли в обставинах цієї справи стоїть питання у застосуванні концепції легітимних очікувань особи чи позитивних зобов`язань держави, перевагу мають позитивні зобов`язання держави. 100.Якщо держава не запровадила дієві компенсаційні механізми за пошкоджене/зруйноване майно в умовах збройного конфлікту на територіях, підконтрольних Уряду України впродовж більше ніж 5 років, це не має унеможливлювати захист права власності позивача, який гарантований Конституцією України. 101.Враховуючи відсутність в Україні спеціальних підзаконних нормативно-правових актів щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його майну, яке було пошкоджене або знищене під час проведення антитерористичної операції на окремих територіях Донецької та Луганської областей, а також порядку визначення її розміру, суд вважає, що порушення права позивача, встановленого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції підлягає захисту шляхом виплати компенсації від держави, оскільки [PERSON] довів, що певний позитивний обов`язок з боку держави не був виконаний стосовно його права власності на майно. 102.Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2020 року у справі № 237/557/18-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2020 року у справі № 423/2245/16-ц, та Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 серпня 2020 року у справа №\~419/2304/18. 103. Визначаючи розмір такої компенсації, суд, враховуючи фактичні обставини справи, за принципом розумності та справедливості, використовуючи дискреційні повноваження та із урахуванням наведеної вище практики ЄСПЛ, доходить висновку про стягнення коштів у розмірі 120 000,00 грн. 104. З\~підстав,\~наведених вище\~є безпідставними\~посилання відповідача\~Кабінету Міністрів\~України,\~від імені\~якого діє\~Східне міжрегіональне\~управління Міністерства\~юстиції (м.\~Харків),\~на те,\~що Держава\~Україна не\~визнавала та\~не визнає\~свою нездатність\~підтримувати громадський\~порядок і\~безпеку або\~захищати життя\~людей і\~власність та\~відповідача Державної\~казначейської служби\~на те,\~що обов`язок\~відшкодування шкоди\~завданої в\~наслідок проведення\~антитерористичної операції,\~покладається на\~місцеві адміністрації\~на тимчасово\~окупованих територіях\~Донецької і\~Луганської областей\~та військово-цивільні\~адміністрації,\~які є\~розпорядниками бюджетних\~коштів. 105. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). VІІІ. Судові витрати. 106. Згідно частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги задоволені, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати у розмірі 3\~862,56 гривен, понесені на проведення судової будівельно-технічної експертизи.

Outcome: approved