Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-18 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. 05.02.2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом в якому просить, у зв`язку із невиконанням умов договору позики від 04 лютого 2016 року стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 268350,00 грн. за основним зобов`язанням, 3% річних у сумі 20176,14 грн., інфляційні витрати - 92590,27 грн. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 04.02.2016 року між ним та [PERSON] був укладений договір позики грошових коштів, посвідчений ПН ХМНО Хомою О.В., зареєстрований в реєстрі за №282. Відповідно до п. 1 Договору позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти в сумі 268 350,00 грн., а позичальник приймає у власність та зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів безпроцентно на умовах, визначених цим договором, в строк до 31.12.2016 року. Згідно п.3 Договору повернення позиченої суми грошей та виконання договору має здійснюватись за адресою: [ADDRESS] . Він виконав вимоги договору, надав кошти, однак відповідач свої зобов`язання не виконує, позику не повертає, внаслідок чого він просить стягнути заборгованість у судовому порядку в розмірі 268 350,00 грн., а також стягнути інфляційні втрати та 3% річних. 20 червня 2019 року до суду відповідачем [PERSON] був наданий відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначено, що він заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначено, що дійсно 04.02.2016 року він особисто уклав договір позики грошових коштів у [PERSON] , який був посвідчений ПН ХМНО Хомою О.В., зареєстрований в реєстрі за №282. За даним договором позивач передає йому у власність грошові кошти в сумі 268 350 грн., а він повинен повернути таку суму грошових коштів без процентів. Вказав, що ніяких грошових коштів від позивача він ні в день укладення договору, ні після того він не отримував, підписав договір у зв`язку із психічним тиском на нього позивача. Зазначив, що він є особою, яка не має ані статків, ані майна та його дохід нижче прожиткового мінімуму, тому ця угода мала фіктивний характер, а саме позивач тиснув на нього та його дружину, яка працювала на той момент на посаді менеджера ТОВ фірма «Хазар» ЛТД. Зазначив, що позивач розумів, що грошей в нього не має, за фахом він механік, юридичної освіти не має, тому змусив його підписати фіктивну угоду, при цьому запевнивши, що підписуючи зазначену угоду він допоможе своїй дружині зменшити фіктивну недостачу, яка утворилась за допомогою підконтрольних йому осіб, які працювали в нього на фірмі. Вказав, що його дружину було притягнуто до кримінальної відповідальності за ч.2, ч.3 ст. 185 КК України, однак 30 серпня 2018 року Київський районний суд м. Харкова виніс виправдувальний вирок та повністю відмовив ТОВ фірма «Хазар» ЛТД у задоволенні позовної заяви, що була підписана позивачем на суму 1 188 856,76 грн. 04.04.2019 року його дружину виправдано рішенням Харківського апеляційного суду. Крім того, позивач змусив їх бути один у одного поручителями про що були укладені відповідні договори поруки та нотаріально посвідчені. Також у відзиві зазначено, що позивачем не надано підтверджень того, що він дійсно мав кошти для того, щоб їх позичати, а також відповідно до умов договору від 04.02.2016 року вказано, що грошові кошти повинні бути повернуті без відсотків, але позивач бажає стягнути відсотки, не передбачені договором. 27 червня 2019 року від представника позивача через канцелярію суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої зазначено, що твердження відповідача про неотримання ним коштів є необґрунтованими та мають на меті у будь-який спосіб уникнути цивільної відповідальності за порушення взятих на себе зобов`язань щодо повернення [PERSON] грошових коштів за договором позики від 04.02.2016 року. Зазначено, що [PERSON] не тільки посилається на обставини події, які не мають відношення до цивільних правовідносин, що виникли між сторонами на підставі договору позики, та більш того не наводить жодних посилань на докази, які можуть підтверджувати інформацію, викладену у відзиві на позов. Крім того, у своєму відзиві відповідач визнає факт укладення з ним договору позики грошових коштів 04.02.2016 року та те, що він був вчинений у нотаріальній формі з відповідним його посвідченням ПН ХМНО Хомою О.В. Також наголошено, що укладенню договору позики грошових коштів від 04.02.2016 р. передувало роз`яснення сторонам з боку приватного нотаріуса його змісту, умов та наслідків порушення і недійсності. Здійснюючи підписання договору [PERSON] , розуміючи значення своїх дій, підтвердив, що грошові кошти, які є предметом цього договору передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання цього договору, про що зазначили в п.2 Договору. Стосовно тверджень відповідача щодо психологічного тиску на нього з боку позивача при підписанні договору, то такі твердження є незрозумілими, про вчинення психологічного тиску [PERSON] не заявляв протягом більше ніж 3 років після укладення відповідного правочину. На думку представника позивача, відповідач не наводить жодних посилань на його звернення до правоохоронних органів чи до суду за захистом своїх порушених прав. Стосовно незгоди [PERSON] із позовною вимогою про стягнення з нього 3% річних, то така незгода ґрунтується на помилковому розумінні норм цивільного права, а саме ст. 625 ЦК України. ІІ Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова Золотарьової Л.І. від 11.02.2019 року відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін, по справі призначено проведення судового засідання. 13 квітня 2020 року з підстав звільнення судді [PERSON] у відставку на підставі повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільна справа розподілена в провадження судді Якуші Н.В. Ухвалою суду від 17.04.2020 року цивільну справу №640/2729/19 (н/п 2/953/315/20) було прийнято до розгляду та призначено судове засідання. Ухвалою суду від 13.07.2020 року у задоволенні клопотання представник відповідача про зупинення провадження у справі було відмовлено. ІІІ. Пояснення учасників справи в судовому засіданні. У судовому засідання представник позивача адвокат Фадєєв О.П., який діє на підставі ордеру, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Представник відповідача адвокат Ходаковський Ю.В. який діє на підставі ордеру, в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, просив суд відмовити, посилався на те, що позивач та його представник не довели суду обставини укладання договору позики. Відповідач у судовому засіданні просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити, зазначив, що підписав договір позики від 04.02.2016 року під впливом погроз позивача, який погрожував йому та його дружині кримінальною справою та покаранням понад 13 років позбавлення волі через нестачу грошових коштів на його підприємстві. На питання відповів, що тиск на нього був вчинений в усній формі 03.02.2016 та 04.02.2016 року. Зазначив, що грошових коштів за договором позики він не отримував, виплачувати кошти не збирається. Враховуючи те, що більше клопотань від учасників справи матеріали справи не містили, а також з огляду на строки розгляду справи та те, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вислухав пояснення сторін, дослідив докази, які були своєчасно долучені сторонами. ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. З матеріалів справи вбачається, що 04.02.2016р. у приміщенні нотаріальної контори між сторонами був укладений у письмовій формі договір позики, який посвідчений приватним приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Хома О.В. Вказані обставини не заперечувались сторонами. За умовами договору позики [PERSON] передає у власність [PERSON] грошові кошти в сумі 268350 грн., а [PERSON] приймає у власність та зобов`язується повернути таку ж суму коштів безпроцентово у строк до 31.12.2016 р. включно. Відповідно до умов договору повернення позиченої суми грошей відбувається за графіком: 05.02.2016р. - 4334 грн., в подальшому кожного місяця до 29.12.2016 р., по 24000 грн. (п.п.1, 3 договору). За п.2 договору грошові кошти, які є предметом цього договору, передані [PERSON] та одержані [PERSON] до підписання цього договору. Відповідно до ч.3 Договору, факт одержання грошових коштів підтверджується підписанням позичальником Договору. Також, відповідно до наявного у матеріалах справи договору [PERSON] зобов`язується після повного виконання [PERSON] зобов`язання за цим договором передати свій примірник [PERSON] з відміткою про одержання грошей, а у разі не можливості повернення боргового документа - вказати про це у розписці, яку він повинен видати [PERSON] відповідно до вимог ст. 545 ЦК України - п.17 договору. Під час судового розгляду представником позивача суду для огляду наданий в оригіналі договір позики від 04.02.2016 р. V. Норми права, що підлягають застосуванню. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно частини першої статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Договір позики вважається укладеним у момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, у відповідності до якої якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16. Порушення зобов`язання - це його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (стаття 610 ЦК України). Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18. Предметом позову у даній справі також є стягнення на підставі частини 2 статті 625 ЦК України інфляційних втрат та 3 % річних, за невиконання грошового зобов`язання щодо відшкодування майнової шкоди, підтвердженого судовим рішенням. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначене відповідає правовому висновку, наведеному у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1946цс15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), у постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 459/3560/15-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 753/23612/15-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 461/479/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 761/43507/16-ц. Відповідно до положень ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За змістом ч. 3 ст. 203 ЦК України для чинності правочину волевиявлення його учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, тобто формування волевиявлення повинно бути вільним від факторів, що могли б викривити уяву особи про зміст правочину або створити бачення наявності внутрішньої волі за її відсутністю. Згідно ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1)факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. Відповідно до роз`яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства, судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Для застосування такої статті у правовідносинах обов`язковим є наявність зв`язку між фізичних чи психічним тиском та вчиненням правочину, а також спрямованість вказаного неправомірного впливу на сторону правочину з метою примусити її вчинити правочин. Фізичний чи психічний тиск полягає у вчиненні фізичних чи душевних страждань безпосередньо стороні правочину. Відповідно до положень ч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. VІ. Позиція суду та висновки суду за результатами розгляду справи. Судом безспірно встановлено, що 04.02.2016 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений у кваліфікованій письмовій формі договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Хома О.В. Суд відхиляє пояснення сторони відповідача про те, що до [PERSON] був застосований психічний тиск при укладанні договору позики від 04.02.2016 року і що грошові кошти в сумі 268350 грн. не були йому фактично надані, а договір позики було укладено внаслідок застосування психічного впливу з боку позикодавця. Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Всупереч свого процесуального обов`язку, передбаченому ст.ст. 12, 81 ЦПК України відповідач не надав до суду належних і допустимих у розумінні вказаної норми ст. 218 ЦК України письмових або інших аналогічних доказів про те, що договір позики був укладений під психологічним тиском з боку позивача, пов`язаним із примушення його до погашення недостачі, яка виникла у його дружини перед позивачем за час її роботи на ТОВ фірма «Хазар» ЛТД. Той факт, що згідно вироку Київського районного суду м. Харкова від 30.08.2018 року дружину відповідача було виправдано у скоєнні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України не спростовують дійсність договору позики, який був посвідчений у нотаріальному порядку. Згідно п. 2 укладеного договору позики від 04.02.2016, який був посвідчений нотаріально, грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем [PERSON] та одержані позичальником до підписання цього договору, тобто і до підписання Акту про результати проведення ревізії фінансово-господарської діяльності складу оптової торгівлі ТОФ фірма «Хазар» ЛТД від 05.02.2016, в якій було зроблено висновок про наявність порушень ведення складського обліку [PERSON] та здійснення останньою розкрадання ведення складського обліку цінностей згаданої фірми на загальну суму 1188856,76 грн. Суд звертає увагу на те, що у відповідача [PERSON] була реальна можливість при посвідченні договору позики напередодні складання згаданого Акту ревізії, коли його дружині ще не висунули офіційно звинувачення на підприємстві, не підписувати договір позики з підстав його безгрошовості. Вказаних дій відповідач не вчинив, навпаки, відповідно до ч.3 Договору, факт одержання грошових коштів підтверджується підписанням позичальником Договору. Таким чином, відповідачем не доведено факту укладення договору позики за наявності будь-якого впливу зі сторони позивача, здійсненого з метою укладення договору, тобто відповідачем не доведено порушення його прав з боку позивача при укладенні спірного правочину. З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що під час розгляду справи відповідач та його представник не спростували у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), не виконали встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які вони посилались як на підставу своїх вимог, зокрема, належними і допустимими доказами не довели факту застосування до відповідача фізичного чи психологічного тиску з боку інших осіб, вчинення правочину проти справжньої волі, наявність причинного зв`язку між фізичними або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. Наявність у позивача оригіналу договору позики від 04.02.2016р., свідчить, що [PERSON] не повернув [PERSON] позику в сумі 268350 грн., внаслідок чого вона підлягає стягненню. Відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Зі змісту статті 625 ЦК України випливає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи наявність заборгованості за договором від 04.02.2016р., [PERSON] має право на стягнення 3% відсотків річних та інфляційних втрат, за період прострочення сплати суми позики. За договором, позика повертається частинами, щомісяця до 29.12.2016р., внаслідок чого розрахунок здійснюється по кожній щомісячні сумі, станом на 28.01.2019р. (згідно розрахунку а.с.7) та складає 20176 грн. 14 коп. - 3%, 92590 грн. 27 коп. - інфляційні. Розрахунок вказаних сум відповідачем не оспорювався. Враховуючи вище вказане, беручи до уваги обставини, що стосуються спірного правочину, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі. Судові витрати. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України та стягує з відповідача розмір судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду. На підставі викладеного та

Outcome: approved