Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-15 00:00:00

І. Зміст позовних вимог. 1.27 березня 2017 року Публічне акціонерне товариство [PERSON] „ПриватБанк (далі позивач) звернулося з позовом до [PERSON] (далі відповідач) з вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 23 червня 2011 року в розмірі 19052 грн. 77 коп. (девятнадцять тисяч пятдесят дві гривні 77 копійок) та 1600 грн. 00 коп. (одна тисяча шістсот гривень 00 копійок) в повернення судового збору. Свої вимоги позивач обґрунтовує невиконанням відповідачем, належним чином взятих на себе зобовязань, визначених вищевказаним кредитним договором. ІІ. Позиція сторін. 2.Представник позивача в судове засідання не зявився, в позовній заяві (а.с.2 зворот) просив проводити розгляд справи без його участі. 3.Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі та просив відмовити в задоволенні позову. Додатково пояснив, що він здійснив останній платіж по кредиту 10 липня 2013 року, інших платежів після цього періоду він не здійснював. Зокрема, про платіж від 12 червня 2014 року він дізнався після надходження документів із суду, згоди на проведення такого платежу він не надавав і вважає, що в даному випадку необхідно застосувати строк позовної давності, про що подав письмову заяву (а.с.60). ІІІ. Встановлені Судом обставини та визначені відповідно до них правовідносини. 4.23 червня 2011 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір б/н, за яким відповідач отримав кредит у сумі 2500 грн. 00 коп. (дві тисячі пятсот гривень 00 копійок) у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. 5.Укладений між сторонами договір складається з Заяви (а.с.5), Умов та правил надання банківських послуг (а.с.6-30). За своєю правовою природою вказаний договір є одним із видів кредитного договору. 6.Відповідач взяв на себе зобовязання повернути суму кредиту, відсотків, винагороди відповідно до Заяви та Умов. 7.З матеріалів справи вбачається, що позивач свої зобовязання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а відповідач всупереч договірним зобовязанням, в установлені терміни не повернув належні грошові суми, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість, яка підтверджується розрахунком (а.с.3-4). 8.Так, розмір заборгованості [PERSON] перед позивачем станом на 28 лютого 2017 року складає 19052 грн. 77 коп. (девятнадцять тисяч пятдесят дві гривні 77 копійок), з яких: заборгованість за кредитом - 105 грн. 78 коп. (сто пять гривень 78 копійок), заборгованість по процентам за користування кредитом - 13683 грн. 75 коп. (тринадцять тисяч шістсот вісімдесят три гривень 75 копійок), заборгованість по судовим штрафам - 1383 грн. 47 коп. (одна тисяча триста вісімдесят три гривень 47 копійок). 9.Виходячи із змісту вказаного розрахунку заборгованості (див. пункт 8 рішення) та інформації про рух коштів по рахунку відповідача (а.с.54-57) 24 серпня 2013 року відповідачем було здійснено погашення боргу шляхом готівкового поповнення в терміналі самообслуговування (а.с.3 зворот, а.с.57). Також, 12 червня 2014 року з рахунку відповідача автоматично було списано кошти на погашення простроченої заборгованості в сумі 20 грн. 23 коп. (двадцять гривень 23 копійки) (а.с.4, а.с.54 зворот та а.с.57 зворот). 10. 16 травня 2017 року відповідачем подано письмову заяву (а.с.60) в якій він висловив свою незгоду з позовними вимогами та просив застосувати строк позовної давності. Вказані обставини відповідач підтвердив в судовому засіданні. 11. Згідно витягу із статуту (а.с.35) позивач є правонаступником Закритого акціонерного товариства [PERSON] банк „ПриватБанк. А, довідкою з ЄДРПОУ (а.с.33) та банківською ліцензією (а.с.34) підтверджується, що він є юридичною особою, зареєстрованою у встановленому законом порядку та має право на здійснення банківських операцій. ІV. Оцінка Суду. А. Загальні принципи. 12. Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України (далі ЦК) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 629 ЦК договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно із статтею 526 ЦК зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, а в статті 530 ЦК вказується, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно полягає виконанню у цей строк (термін). Стаття 525 ЦК забороняє односторонню відмову від зобовязання або односторонню зміну його умов. Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК). 13. З іншої сторони одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як „строк дії договору, так і „строк (термін) виконання зобов'язання (статті 530, 631 ЦК). Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК). Про правові наслідки порушення зобов'язання боржником йдеться також у частині першій статті 611, частині другій - четвертій статті 612 ЦК, які передбачають відповідальність боржника. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК). Відповідно до статті 256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК). За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК. При цьому, початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Аналогічну позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 16 березня 2014 року по справах № 6-14цс14 та № 6-20цс14, висновки якого відповідно до статті 360-7 Цивільно процесуального кодексу України (далі ЦПК) мають враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Б. Застосування вказаних принципів в даній справі. 14.Судом встановлено, що в порушення вимог Закону, відповідач в односторонньому порядку відмовився від виконання договірних зобовязань, в установлені строки заборговані суми не повернув. 15.Проте, в судовому засіданні відповідачем заявлено клопотання про застосування строку позовної давності (а.с.60), що вимагає від Суду перевірки вказаних обставин і наведення в рішенні відповідних мотивів, оскільки вирішення питання про застосування або незастосування строку позовної давності є важливим аспектом права на справедливий судовий розгляд, стосується обґрунтованості судового рішення і охоплюється змістом статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. наприклад рішення Європейського Суду у сраві «Grafescolo S.R.L. проти Молдови», «Ruiz Torija v. Spain») В своїй прецедентній практиці Європейський Суд звертає увагу, що строки позовної давності „слугують декільком важливим цілям, зокрема вони забезпечують правову визначеність і остаточність, захищають потенційних відповідачів від задавнених вимог, яким було б важко протистояти, і запобігають несправедливості, що могла б виникати, якби суди мусили ухвалювати рішення стосовно подій, які мали місце в далекому минулому, і на підставі доказів, які вже могли б стати ненадійними й неповними з плином часу (див. наприклад рішення Європейського Суду у справі «Stubbings and Others v. The United Kingdom, no. 22083/93, § 51»). 16. Отже, аналізуючи умови договору та зміст зазначених вище правових норм, Суд приходить до висновку, що за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу. Дані висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України про застосування статті 257 ЦК до правовідносин, у яких використовуються платіжні картки як спосіб надання/отримання кредитних коштів, викладеною у постановах від 19 березня 2014 року № 6-14цс14, від 18 червня 2014 року № 6-61цс14, від 17 вересня 2014 року № 6-95цс14, від 24 вересня 2014 року № 6-103цс14, від 01 жовтня 2014 року № 6-134цс14. 17. Повертаючись до обставин даної справи Суд звертає увагу на те, що матеріалами справи підтверджується те, що останній платіж по кредитному договору було здійснено 24 серпня 2013 року (див. пункт 9 рішення). В свою чергу позивач звернувся з позовною заявою 27 березня 2017 року (а.с.1), тобто після спливу трирічного строку. 18. Окремо досліджуючи питання про можливість переривання строку позовної давності Суд враховує, що відповідно до частини першої\~статті 264 ЦК\~перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, а в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому, якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії вчинено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності. Вказану правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 23 листопада 2016 року по справі № 308/16549/13-ц. 19. У звязку із чим аналізуючи наявні у справі докази, Суд не вважає таким, що свідчить про переривання строку позовної давності автоматичне списання коштів в розмірі 20 грн. 23 коп. (двадцять гривень 23 копійки), здійснене банком 12 червня 2014 року з рахунку відповідача в рахунок погашення заборгованості, оскільки відповідач про таке списання коштів із свого рахунку не знав і згоди на їх списання не надавав, як того вимагає частина перша статті 264 ЦК. Дані обставини відповідач підтвердив в судовому засіданні, а позивач в супереч принципу змагальності сторін (статті 10, 60 ЦПК) їх не спростував. Крім того, Суд бере до уваги, що інших доказів того, що до 2014 року банком вже списувалися суми з рахунків відповідача і останній не заперечував проти цього, Суду не надано. Також, Судом враховано особливість правовідносин, що склались між сторонами, зокрема, строк погашення кредитної заборгованості, можливість виконання зобов'язання у вигляді періодичних платежів, вчинення боржником оплати за кредитом протягом 2011-2013 років і свідчення його дій про не визнання боргу, навіть при наявності автоматичного списання коштів боржника. 20.Таким чином, враховуючи вищевикладене, з урахуванням того, що позивач не заявляв клопотання і не порушував питання про поновлення чи продовження строку позовної давності, тоді як відповідач до вирішення справи по суті звернувся до Суду з письмовим клопотанням (в порядку передбаченому частиною третьою статті 267 ЦК), про його застосування, в задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed