Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-29 00:00:00

Київська районна адміністрація Одеської міської ради звернулася з позовом до [PERSON], в якому з урахуванням уточнень просила суд виселити [PERSON] разом з усіма проживаючими особами з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення, а також стягнути судові витрати. Обґрунтовуючи позовні вимоги, Київська районна адміністрація Одеської міської ради посилається на те, що основним квартиронаймачем квартири [ADDRESS] була [PERSON], яка померла [INFO] У 2010 році позивачу стало відомо про те, що у вказаній квартири після смерті основного квартиронаймача проживає [PERSON], без відповідної реєстрації та правових підстав для цього, займаючи житлову площу, права користування якою не має. Позивач також вказує, що в матеріалах цивільної справи № 2-3318/11, яка перебувала в провадженні судді Київського районного суду м. Одеси Куриленко О.М. за позовом [PERSON] до Київської районної адміністрації Одеської міської ради про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права користування житловим приміщенням, зобов'язання укласти окремий договір найму, та який був ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 09.07.2013 року залишений без розгляду за заявою позивача, після її розгляду судами різних інстанцій майже протягом трьох років, наявні довідки КП «ЖКС «Чорноморський» від 06.12.2010 року, 08.12.2010 року, з яких вбачається відсутність будь-яких юридичних підстав для проживання [PERSON] у спірній квартирі. Згідно довідки, яка була надана [PERSON] при розгляді вищезгаданої цивільної справи, станом на 08.05.2012 року за адресою - [ADDRESS] зареєстровані 2 особи - [PERSON] та [PERSON]. [PERSON], відповідач по справі, була зареєстрована за вказаною адресою з 15.10.1999 року та знята з реєстрації 10.06.2010 року, тобто після смерті [PERSON] Зазначене, на думку позивача, свідчить, що в період з 15.10.1999 року - 10.06.2010 року [PERSON] була зареєстрована за вищевказаною адресою ([ADDRESS]), однак своїми діями відповідачка штучно погіршила свої житлові права. Київська районна адміністрація Одеської міської ради стверджує, що [PERSON] мала законне право користування будинком [ADDRESS]. Враховуючи наведене, Київська районна адміністрація Одеської міської ради вважає, що правових підстав для визнання права користування квартирою [ADDRESS] гр. [PERSON] не має, у зв'язку із чим підлягає виселенню як така, що самоправно зайняла житлове приміщення. У судовому засіданні представник Київської районної адміністрації Одеської міської ради наполягав на задоволенні позовних вимог. Представник [PERSON] у судове засідання з'явився, проти задоволення позову заперечував, вказував на сплив строку позовної давності, а також на те, що [PERSON] проживала із [PERSON] однією родиною, вселилася до спірної квартири з її згоди, а тому має право користування цим житлом. Представник відповідачки зазначав, що у [PERSON] [INFO] народився син - [PERSON], який мешкає у квартирі [ADDRESS] разом із нею, а тому задоволення позовних вимог призведе до порушення прав малолітньої дитини. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради у судове засідання не з'явився, 30.05.2014 року подав до канцелярії суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності на розсуд суду з урахуванням прав та інтересів дитини (а.с. 44). Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні основним квартиронаймачем квартири [ADDRESS] була [PERSON], яка померла [INFO] Вказана квартира не приватизована та перебуває у комунальній власності. Київська районна адміністрація Одеської міської ради є виконавчим органом Одеської міської ради та створюється нею з метою реалізації функцій місцевого самоврядування на території Київського району міста Одеси згідно із Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні». Київська районна адміністрація Одеської міської ради у своїй роботі керується чинним законодавством України, рішеннями Одеської міської ради, її виконавчого комітету, розпорядженнями міського голови та Положенням про Київську районну адміністрацію Одеської міської ради № 384-УІ від 28.02.2011 року. Згідно зазначеного положення Київська районна адміністрація Одеської міської ради у галузі житлово-комунального господарства виконує функції уповноваженого органу власника житлового фонду жилих та нежилих приміщень; видає ордери на заселення особами, які перебувають на квартирному обліку в районі, на підприємствах, в установах та організаціях району; вирішує питання оформлення та переоформлення особистих рахунків на житло; вирішує питання укладення та внесення змін до договорів найму жилих приміщень та їх бронювання; видає розпорядження про надання жилих приміщень у встановленому законом порядку тощо. У 2010 році позивачу стало відомо про те, що у вказаній квартири після смерті основного квартиронаймача [PERSON] проживає [PERSON], без відповідної реєстрації місця проживання та правових підстав для такого проживання, займаючи житлову площу, права користування якою не має. Судом встановлено, що [PERSON] була зареєстрована за адресою - [ADDRESS] та знята з реєстрації 10.06.2010 року, тобто після смерті [PERSON] (а.с. 15). Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 12.04.85 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Судом також встановлено, що [PERSON] двічі зверталася до суду з позовом до Київської районної адміністрації Одеської міської ради про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права користування житловим приміщенням та зобов'язання укласти договір найму. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 09.07.2013 року у справі № 2-3318/11 перший позов [PERSON] залишено без розгляду (а.с. 9), а щодо другого 21.01.2014 року апеляційним судом Одеської області було ухвалено рішення, яким рішення Київського районного суду м. Одеси від 21.11.2013 року скасовано, у задоволенні позову [PERSON] відмовлено (а.с. 18-20). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській, або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Рішення апеляційного суду Одеської області від 21.01.2014 року станом на момент розгляду даної справи є чинним, має для суду преюдиційне значення. Даним рішенням апеляційного суду встановлено, що [PERSON] вселилась у спірну квартиру без укладення угоди з наймачем про порядок користування спірною квартирою. Питання про реєстрацію у даній квартирі не ставила, до житлово-експлуатаційної організації з цього приводу не зверталась. Її твердження з приводу ведення спільного господарства з наймачем квартири [PERSON], яка померла [INFO], не знайшли свого підтвердження, оскільки наведені нею факти участі у веденні домашнього господарства, як то придбання кухонної витяжки та заміна вхідних дверей, носять разовий характер і не свідчать про спільне позивачкою та наймачем вирішення поточних питань утримання житла, узгоджене використання особистих коштів у спільних інтересах. Статтею 109 ЖК України передбачено, що виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Враховуючи зазначені обставини та положення чинного житлового законодавства є підстави для визнання відповідачки [PERSON] такою, що займає житлове приміщення без належних правових підстав та її виселення зі спірного приміщення. Суд не приймає до уваги посилання представника [PERSON] на сплив строку позовної даності тому що оскільки названі порушення мають триваючий характер, то постійно відсувається початковий момент перебігу позовної давності. Крім того, суд враховує і те, що з травня 2010 року тривав судовий процес у справі за позовом [PERSON] до Київської районної адміністрації Одеської міської ради про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права користування житловим приміщенням та зобов'язання укласти договір найму. Так, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30 січня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 6 листопада 2012 року, позов [PERSON] було задоволено - встановлено факт проживання однією родиною [PERSON] та [PERSON] з 2002 року по 23 лютого 2010 року, визнано за [PERSON] право користування квартирою [ADDRESS], а також зобов'язано Київську районну адміністрацію Одеської міської ради укласти із [PERSON] договір найму вказаного житлового приміщення. Зазначене рішення Київського районного суду м. Одеси було набрало законної сили 6 листопада 2012 року та було чинним до 10 квітня 2013 року, тобто до моменту його скасування ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (а.с. 7-8). За таких обставин, Київська районна адміністрація Одеської міської ради дізналась про порушення своїх прав при отриманні ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 квітня 2013 року, а тому посилання представника [PERSON] на пропуск позивачем строку позовної давності суд вважає помилковими. В даному випадку суду необхідно також дослідити чи не будуть порушені при виселенні права малолітнього сина відповідачки - [PERSON], [INFO]. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору дарування від 07.12.2009 року належить 14/25 житлового будинку [ADDRESS] загальною площею 144,43 кв.м., житловою площею - 62,21 кв.м. Факт належності [PERSON] частини вказаного житлового будинку підтверджується оригіналом інформаційної довідки з реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 23.05.21014 року (а.с. 47-48). Виходячи з цього, суд вважає, що виселення [PERSON] зі спірної квартири [ADDRESS], не зашкодить правам її малолітньої дитини, адже відповідачка забезпечена іншим житлом. Разом із тим, не підлягають задоволенню позовні вимоги Київської районної адміністрації Одеської міської ради в частині виселення, окрім відповідачки [PERSON], усіх інших осіб, проживаючих у квартирі [ADDRESS]. Позовні вимоги у цій частині є неконкретизованими та абстрактними. Крім того, суд не може вирішувати питання про виселення з квартири інших не встановлених осіб, які не приймали участі у справі в якості відповідачів. Відповідно до п.п. 8, 13 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким. Резолютивна частина повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215 - 217 ЦПК. Суд не має права вирішувати питання про права та обов'язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду (пункт 4 частини першої статті 311, пункт 4 частини першої статті 338 ЦПК). Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог та з урахуванням мінімальної ставки судового збору покладаються на відповідачку.

Outcome: partial