Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-19 00:00:00

І. Стислий виклад позицій учасників справи. У квітні 2021 р. [PERSON] (далі також - [PERSON] , позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі також - [PERSON] , відповідач) про стягненнябезпідставно набутих коштів в сумі 27 500 грн., інфляційних втрат в сумі 5 326,24 грн., трьох процентів річних в сумі 2 309,27 грн. та відшкодування моральної шкоди в сумі 20 000 грн. Позов обґрунтований такими обставинами. Позивач, будучи боржником у виконавчому провадженні з виконання рішення суду про стягнення аліментів, звернувся до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Ляпіна Дмитра Валентиновича з клопотанням про долучення доказів сплати аліментів на загальну суму 66 573 грн. За результатами розгляду цього клопотання приватний виконавець не взяв до уваги квитанції про сплату коштів на суму 27 500 грн. За міркуванням позивача зазначена сума є безпідставно отриманими коштами, які підлягають стягненню з відповідача на його користь відповідно до положень статті 1213 ЦК України. Окрім того, з відповідача на підставі статей 1214, 536, 625 цього Кодексу мають бути стягнуті інфляційні втрати та три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання. Вимоги про відшкодування моральної шкоди мотивовані тим, що внаслідок незаконних дії відповідача від відчув сильний дискомфорт та тривалий стрес, хвилювання та душевні страждання, що проявилось у погіршення його загального самопочуття, безсонні, агресивних проявах до близьких людей та неуважності у виконання професійних обов`язків. Відповідач [PERSON] позов не визнала пославшись на те, що надані позивачем на підтвердження вимог позову квитанції про перерахування коштів є неналежними і недостатніми доказами, оскільки з їх змісту неможливо встановити, що перекази здійснювались позивачем саме на користь відповідача, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Окрім того з огляду на систематичність платежів та період, протягом якого вони здійснювались, відсутні підстави вважати здійснені платежі помилковим перерахуванням. Також позивачем не надано доказів на підтвердження неправомірності дій відповідача та заподіяння йому моральної шкоди. Приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Ляпін Дмитро Валентинович (далі також - приватний виконавець, третя особа) надав письмові пояснення на позов та просив розглянути справу за його відсутності. Пояснив, що за результатами розгляду клопотання позивача ним було перераховано розмір заборгованості зі сплати аліментів, при цьому не були ураховані квитанції про сплату коштів, які не підтверджують сплату аліментів. Здійснений ним перерахунок розміру заборгованості зі сплати аліментів сторони виконавчого провадження не оскаржували. ІІ. Рух справи, процесуальні дії суду та заяви (клопотання) учасників справи. Ухвалою від 18.05.2021 суд відкрив провадження за цим позовом та призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в судове засідання на 27.09.2021. 10.09.2021 від третьої особи надійшли пояснення на позовну заяву. 27.09.2021 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. В судовому засіданні 27.09.2021 суд задовольнив клопотання позивача та відклав розгляд справи на 16.11.2021. 07.10.2021 від позивача надійшла відповідь на відзив. 16.11.2021 від позивача надійшла заява про забезпечення доказів. В судовому засіданні 16.11.2021 суд повернув без розгляду заяву позивача про забезпечення доказів, зобов`язав позивача надати копію рішення суду апеляційної інстанції за результатами розгляду його скарги на дії та рішення приватного виконавця, зобов`язав відповідача з`явитися в судове засідання для надання особистих пояснень та відклав розгляд справи на 20.12.2021. В судовому засіданні 20.12.2021 суд долучив до матеріалів справи надану представником відповідача копію постанови Київського апеляційного суду від 22.12.2020 у справі № 753/15048/20, заслухав вступні промови представників сторін та пояснення відповідача, дослідив письмові докази, заслухав додаткові пояснення учасників справи, вийшов до нарадчої кімнати, по виходу з якої оголосив вступну та резолютивну частини рішення. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом. Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Ляпіна Д. В. від 21.07.2020 відкрите виконавче провадження № 626199989 з виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17.02.2020 про стягнення зі [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] , 2009 р.н., у твердій грошовій сумі в розмірі 5 000 грн., але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідно віку, щомісячно, починаючи з 27.08.2018, до повноліття дитини. 22.12.2020 боржник [PERSON] звернувся до приватного виконавця з клопотанням про здійснення перерахунку заборгованості зі сплати аліментів у зв`язку з частковим самостійним виконанням рішення суду, до якого додав квитанції щодо сплати коштів на загальну суму 66 573 грн. За результатами розгляду цього клопотання приватний виконавець здійснив розрахунок заборгованості [PERSON] зі сплати аліментів з урахуванням наданих ним доказів добровільної сплати аліментів, при цьому не взяв до уваги 15 квитанцій про сплату коштів на загальну суму 30 000 грн., про що повідомив боржника листом від 22.04.2021 № 62619989/8063. Зі змісту вказаного листа вбачається, що приватний виконавець не врахував як докази сплати аліментів 6 квитанцій про сплату коштів на загальну суму 12 000 грн. з підстав відсутності у них даних, згідно яких можна ідентифікувати отримувача платежу, та 9 квитанцій на загальну суму 18 000 грн., які підтверджують сплату коштів за період до ухвалення судом рішення про стягнення аліментів. Наведений у листі розрахунок заборгованості зі сплати аліментів сторони виконавчого провадження не оскаржували. Як пояснив в судовому засіданні позивач, він не оспорює правильність здійсненого приватним виконавцем розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, але з огляду на відсутність підстав для сплати ним коштів за квитанціями, які не були прийняті як доказ сплати аліментів, вважає вказані кошти безпідставно набутими. IV. Мотивувальна частина рішення. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина 1 статті 509 ЦК України). За загальною умовою виконання зобов`язання, встановленою статтею 526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (раїни). Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Отже, під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах: від 10 вересня 2018 року у справі № 638/11807/15-ц (касаційне провадження № 61-1215св17), від 12 вересня 2018 року у справі № 154/948/16 (касаційне провадження № 61-4497ск18), від 12 грудня 2018 року у справі № 205/3330/14-ц (касаційне провадження № 61-1133св18). Водночас у статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Відповідно до вказаної норми закону не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних сум. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття (стаття 51 Конституції України) та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України (далі - СК України). Відповідно до положень статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (частина 1 статті 181 СК України). За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі (частина 2 статті 181 СК України) Частиною 3 зазначеної норми визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Стаття 179 СК України визначає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. З наведеного вбачається, що зобов`язання по утриманню дитини до досягнення нею повноліттяпокладається на батьків законом, а тому відсутність оформленого між сторонами письмового договору про участь позивача в утриманні дитини не свідчить про безпідставність набуття відповідних коштів відповідачем. Отже з огляду на те, що до звернення відповідача до суду з позовом про стягнення аліментів позивач сплачував кошти на утримання дитини добровільно та на законних підставах - на виконання прямої вказівки закону про обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття, ці кошти за будь-яких обставин не можуть вважатися безпідставно набутими та не підлягають поверненнювідповідно до пункту 1 частини 1 статті 1215 ЦК України. Вирішуючи вимоги позову про стягнення як безпідставно набутих коштів в сумі 10 000 грн., сплачених після визначеної в рішенні суду дати початку стягнення аліментів (27.08.2018), суд виходить з встановленого процесуальним законом стандарту доказування. Так, відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За приписами статті 76 цього Кодексу доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. За змістом норм статей 77, 78, 79, 80, 89 ЦПК України докази повинні бути належними, допустимими і об`єктивними, а в своїй сукупності - також достатніми, для підтвердження наявності або відсутності обставин справи, які відносяться до предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77 ЦПК України). Аналіз норм цивільного права, предметом регулювання яких є правовідносини, що виникають у зв`язку з безпідставним набуттям та збереженням майна, дають підстави для висновку, що позивач, заявляючи вимогу про повернення безпідставно набутого майна, повинен, зокрема, довести факт набуття або зберігання відповідачем майна за його рахунок, а відповідач, якщо він заперечує проти позову - наявність правової підстави для такого набуття. Дослідженням змісту квитанцій, якими позивач підтверджує факт сплати відповідачу коштів, установлено їх невідповідність критерію належності доказів, що полягає у відсутності відомостей про одержувача коштів та про номери рахунків, на які здійснювалось їх перерахування, у зв`язку з чим приватний виконавець і не врахував їх як докази добровільної сплати аліментів. Факт безпідставного набуття коштів за рахунок позивача відповідач заперечує, а інших доказів на підтвердження вказаної обставини суду не надано. Позивач вважав, що докази зарахування сплачених ним коштів на рахунки відповідача можуть бути надані банківською установою - АТ КБ «Приватбанк». Водночас процесуальний закон чітко визначає, що клопотання про витребування доказів подається позивачем разом з поданням позовної заяви (частина 1 статті 84, частина 3 статті 83 ЦПК України), а такого клопотання до позовної заяви не було додано. Не подавалось таке клопотання і разом з відповіддю на відзив, у зв`язку з чим клопотання про забезпечення доказів, яке було заявлене після початку розгляду справи по суті без належного обґрунтування неможливості його подання у встановлений строк, суд повернув без розгляду. Зважаючи на викладене, суд визнає необґрунтованими та недоведеними вимоги позову про стягненнябезпідставно набутих коштів в сумі 27 500 грн. та відмовляє у їх задоволенні. Оскільки вимоги про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних є похідними від вимоги про стягнення безпідставно набутих коштів, правові підстави для їх задоволення також відсутні. Згідно з приписами частини першої статті 1167 ЦК України, яка встановлює загальні підстави відповідальності за заподіяння моральної шкоди, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі, неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Виходячи зі змісту вказаної норми, загальними підставами для відшкодування моральної шкоди є наявність таких складових: протиправна поведінка (рішення, дія чи бездіяльність) відповідача; настання шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою; вина завдавача шкоди. Жодних обґрунтувань на підтвердження наявності підстав для відшкодування моральної шкоди позовна заява не містить, доказів неправомірності дій відповідача суду не надано, а відтак вимоги позову про відшкодування моральної шкоди у спірних правовідносинах є очевидно необґрунтованими. ІV. Розподіл судових витрат між сторонами. З огляду на те, що суд відмовляє у позові, визначені статтею 141 ЦПК України підстави для розподілу понесених позивачем судових витрат відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed