Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-16 00:00:00

І. Короткий зміст і підстави заявлених позовних вимог. [PERSON] (далі - позивач) звернулась до Московського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), в якому просить суд визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , з нею за адресою: [ADDRESS] . Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що з 2013 року донька постійно проживає з нею, та вона повністю опікується її інтересами і потребами, займається її вихованням, слідкує за розвитком та здоров`ям, при цьому відповідач не сплачує аліменти та не займається вихованням доньки, у зв`язку з цим вважає необхідним визначити місце проживання доньки разом із нею. ІІ. Рух справи. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 24.06.2021 прийнято позов до розгляду та відкрито провадження у справі № 643/11081/21, відмовлено у задоволенні клопотання позивача про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження, на підставі статті 53 Цивільного процесуального кодексу України залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Службу у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області, підготовче засідання призначено на 27.07.2021 року, зобов`язано Службу у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області, відповідно до положень ч. 5 ст. 19 Сімейного кодексу України, надати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. 27.07.2021 року підготовче засідання відкладено на 17.08.2021 року у зв`язку з неявкою учасників справи. У підготовче засідання 17.08.2021 року позивач не з`явився, проте подав до канцелярії Московського районного суду м. Харкова заяву, відповідно до змісту якої просить суд залучити до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Службу у справах дітей та сім`ї Височанської селищної ради Харківського району Харківської області, означене клопотання просила розглядати у її відсутність. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 17.08.2021 відповідно до частини 3 статті 189 Цивільного процесуального кодексу України продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, підготовче засідання відкладено на 22.09.2021 року, на підставі статті 53 Цивільного процесуального кодексу України залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Службу у справах дітей та сім`ї Височанської селищної ради Харківського району Харківської області, зобов`язано Службу у справах дітей та сім`ї Височанської селищної ради Харківського району Харківської області, відповідно до положень ч. 5 ст. 19 Сімейного кодексу України, надати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. 22.09.2021 року на адресу Московського районного суду м. Харкова від третьої особи-2, відповідно до положень ч. 5 ст. 19 Сімейного кодексу України, надійшов висновок. 22.09.2021 року на адресу Московського районного суду м. Харкова надійшло клопотання, відповідно до змісту якого третя особа-2 просить суд розглядати справу без участі представника Служби у справах дітей та сім`ї Височанської селищної ради Харківського району Харківської області. 22.09.2021 року на адресу Московського районного суду м. Харкова надійшло клопотання, відповідно до змісту якого позивач просить: - долучити до матеріалів справи додаткові докази; - підготовче засідання провести у її відсутність; - справу призначити до судового розгляду по суті. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 22.09.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу № 643/11081/21 до судового розгляду по суті. ІІІ. Пояснення учасників справи. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позові. У судове засіданні відповідач не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позов, заяви про розгляд справи у його відсутність, суду не надав. У судовому засіданні представник третьої особи-2 підтримала висновок Служби у справах дітей та вважала доцільним визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . У судове засідання третя особа-1 не з`явилась, належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, причину неявки суду не повідомила. Статтею 223 Цивільного процесуального кодексу України визначені наслідки неявки учасника справі у судове засідання. Зокрема, згідно з частиною 3 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Відповідно до частини 2 статті 191 Цивільного процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. При цьому, відповідно до частини 4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Водночас, оскільки суд надавав можливість учасникам справи реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд не знаходить підстав для відкладення розгляду справи. Відповідно до ч. 4 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач та третя особа-1 належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи, суд розглядає справу за їх відсутності та, зі згоди позивача, ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. [PERSON] народилася [INFO] , батьками записані: [PERSON] та [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане 14 березня 2011 року Височанською селищною радою Харківського району Харківської області. Згідно довідки про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку осіб, [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки № 02-27/66 від 07.09.2021, [PERSON] , навчається у Харківському ліцеї № 161 «Імпульс» Харківської міської ради Харківської області. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 12 лютого 2014 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки, [PERSON] , [INFO] , у розмірі 400, 00 грн. щомісячно, починаючи з 17 грудня 2013 року і до досягнення дитиною повноліття, стягнуто з [PERSON] судовий збір у дохід держави в розмірі 243, 60 грн. [PERSON] має заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 25 716, 00 грн., про що свідчить розрахунок заборгованості по сплаті аліментів здійснений державним виконавцем Зябченко В.Є. Відповідно до висновку комісії викладеному в Акті обстеження матеріально-побутових умов від 07.04.2021, [PERSON] забезпечує задовільні умови для виховання доньки, матеріально забезпечує, створює умови для розвитку та навчання. Батько дитини [PERSON] не приймає участі у вихованні дитини, матеріально не забезпечує, не проживає разом. Згідно характеристики наданої депутатом [PERSON] , [PERSON] з 2005 року зареєстрована за адресою [ADDRESS] , виховує доньку [PERSON] , 2011 року народження, одна, без батька. Батько [PERSON] , 1989 року народження, тривалий час не мешкає разом з сім`єю та не приймає участі в вихованні доньки. [PERSON] одна забезпечує матеріальні умови для виховання та розвитку дитини, приділяє достатньо часу для виховання, розвитку та навчання доньки [PERSON] . Актом від 07.04.2021 року, складеним депутатом Височанської селищної ради Дурневою В.О., на предмет обстеження житлово-побутових умов [PERSON] , [INFO] , зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] , встановлено, що її донька [PERSON] , [INFO] , має задовільні умови проживання за даною адресою. Для виховання та розвитку дитини створені задовільні умови, є місце для навчання та проведення дозвілля дитини, є окреме спальне місце. Порушення санітарно-гігієнічних норм не виявлено, житлове приміщення знаходиться в задовільному стані. Відповідно до довідки про доходи від 11.05.2021, загальна сума доходу [PERSON] , за період з листопада 2020 року по квітень 2021 року становить 71 114, 77 грн. [PERSON] , [INFO] , на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, про що свідчать медична довідка про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів та сертифікат про проходження профілактичного наркологічного огляду. Служба у справах дітей та сім`ї Височанської селищної ради, як представник органу опіки та піклування, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] , [INFO] . V. Мотиви, з яких виходить суд при вирішенні спору та застосовані норми права. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з приписами статті 141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Статтею 150 Сімейного кодексу України передбачений обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 Сімейного кодексу України). Відповідно до ч. 4 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 157 Сімейного кодексу України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст. 160 Сімейного Кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. В силу приписів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно з прецедентною практикою Європейського Суду з прав людини об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13). Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім - права батьків. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Враховуючи вимоги статті 51 Конституції України, статей 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, статті 7 Сімейного кодексу України, а також положення прецедентної практики Європейського суду з прав людини, при вирішенні справи, зокрема, про визначення місця проживання дитини встановлення обставин, які, на думку суду, забезпечують найкращі інтереси дитини та зазначення вказаних обставин у відповідному рішенні є обов`язком суду. Частинами першою, другою статті 171 Сімейного кодексу України встановлено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання. У судовому засіданні була заслухана думка малолітньої [PERSON] , яка у присутності представника служби у справах дітей та сім`ї Височанської селищної ради Харківського району Харківської області, пояснила, що вона проживає разом із матусею, яка їй купує одяг, іграшки та їжу. Бабуся та дідусь водять її до школи, крім того додатково вона вивчає англійську мову та займається спортивними танцями. Батько не приходить. Зазначила, що вона і надалі бажає проживати разом із матусею. Судом приймається до уваги, що на момент ухвалення судового рішення [PERSON] досягла 10 річного віку, тобто за своїм віковим розвитком може висловити свою думку щодо того, з ким з батьків вона має бажання проживати. Вислухавши сторін, дослідивши письмові докази, та перш за все, враховуючи інтереси дитини, яка має особисту прихильність до матері, ті обставини, що за місцем проживання дитини створені всі умови, суд вважає, що на даний час проживання дитини з матір`ю, буде відповідати саме інтересам дитини, позитивно сприятиме її розвитку як психологічному, так і фізичному. Крім того, суд зауважує, що батько дитини, у разі визначення місця проживання дитини з матір`ю, не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір`ю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. При цьому, суд зазначає, що відповідно до вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Згідно з частиною 2 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки. У відповідності до частини 1 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Положеннями частин 1 та 3 статті 83 Цивільного процесуального кодексу України унормовано, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (частина 4 статті 83 Цивільного процесуального кодексу України). Разом з цим відповідач не скористався правом на подання відзиву на позов впродовж встановленого строку. При цьому, в матеріалах справи відсутні докази в підтвердження того, що відповідач був позбавлений можливості у порядку частини 4 статті 83 Цивільного процесуального кодексу України письмово та завчасно повідомити суд про неможливість подання у встановлений законом строк доказів та об`єктивних причини, з яких такі докази не могли бути подані у зазначений в ухвалі про відкриття провадження у справі строк. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частина 7 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України). При цьому, за приписами частини 4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків. З огляду на вищевикладене, суд вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з урахуванням наведеного. VІ. Розподіл судових витрат. Згідно з ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Outcome: approved