Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-16 00:00:00

І. Стислий виклад позицій учасників справи. У червні 2018 р. [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору про відступлення прав за договором застави (іпотеки), укладеного 28.01.2014 між Відкритим акціонерним товариством «Банк «БІГ Енергія» (далі - ВАТ «Банк «БІГ Енергія») та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі - ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»), посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горобинською Ганною Анатоліївною, запис у реєстрі за № 122. Позов обґрунтований посиланням на те, що ВАТ «Банк «БІГ Енергія» не мало законних підстав для укладення оспорюваного договору, оскільки 25.02.2010 вже уклало з Публічним акціонерним товариством «Акціонерний банк «Порто-Франко» (далі - ПАТ «АБ «Порто-Франко») договір застави майнових прав, відповідно до умов якого в заставу ПАТ «АБ «Порто-Франко» було передано право вимоги за двома кредитними договорами та договором іпотеки. Позивач вказує, що під час укладення оспорюваного договору було допущено порушення вимог статті 50 Закону України «Про заставу», статті 514 ЦК України та пункту 3.4.2. договору застави майнових прав, що прямо порушує майнові права позивача, яка не вважає ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» належним заставодержателем. Заперечення ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» проти вимог позову мотивовані тим, що наведені у позовній заяві обставини не відповідають дійсності, доводи позову не ґрунтуються на законі, а позивач не довела порушення оспорюваним договором її суб`єктивних прав. Відповідач зазначив, що правомірність вимог ПАТ «АБ «Порто-Франко» на належні позивачу житловий будинок та земельну ділянку вже були предметом судового розгляду, при цьому рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлено, що ПАТ «АБ «Порто-Франко» не є заставодержателем за договором застави від 15.09.2003. Отже відсутність у ПАТ «АБ «Порто-Франко» будь-якого права на предмет обтяження виключає необхідність отримання його згоди на відчуження такого майна. Окрім того обставини, якими обґрунтовано даний позов, вже досліджувались Господарським судом м. Києва, який відмовив у задоволенні позову ПАТ «АБ «Порто-Франко» до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та ВАТ «Банк «БІГ Енергія» про визнання недійсними договорів купівлі-продажу права вимоги. В ході розгляду справи ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» також було подано заяву про застосування строків позовної давності. Відповідач ВАТ «Банк «БІГ Енергія» та треті особи ПАТ «АБ «Порто-Франко» і приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Горобинська Г.А. про день та час розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку за їхнім місцезнаходженням, проте судові документи повернулися без вручення з відмітками: «адресат виїхав», «адресат відсутній», «за закінченням встановленого строку зберігання», відзив та пояснення від них не надійшли. ІІ. Процесуальні дії суду та заяви (клопотання) учасників справи. Ухвалою від 30.07.2018 позов залишено без руху. 18.10.2018 представником позивача подано позовну заяву з виправленими недоліками. Ухвалою від 23.11.2018 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання. 13.03.2019 представником відповідача (ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія») подано відзив на позов. 03.04.2019 представником позивача подано відповідь на відзив. 23.04.2019 представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив. 15.10.2019 представником відповідача подано заяву про застосування строків позовної давності. Ухвалою (протокольною) від 15.10.2019 закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 17.02.2020. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом. 22.08.2003 між ВАТ «Банк «БІГ Енергія» та позичальником [PERSON] укладено кредитний договір № 11/20-08-2003, відповідно до умов якого [PERSON] отримала кредит на придбання нерухомого майна в сумі 214 000 грн. під 21% річних на строк до 22.08.2013 (а.с. 17-19). 15.09.2003 між ВАТ «Банк «БІГ Енергія» та позичальником [PERSON] укладено кредитний договір № 11/15-09-2003, відповідно до умов якого [PERSON] отримала кредит на споживчі цілі в сумі 45 000 дол. США під 14% річних на строк до 22.08.2013 (а.с. 20-22). Згідно з умовами, визначеними пунктами 6.5 вищевказаних кредитних договорів, право вимоги за кредитними договорами можуть бути передані банком іншій особі або перейти до неї в будь-якому порядку відповідно до чинного законодавства України. Виконання [PERSON] зобов`язань за даними кредитними договорами забезпечувалось заставою (іпотекою) згідно з договором застави (іпотеки) від 15.09.2003, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановим П.Ю., зареєстрованим в реєстрі за № 2062. Відповідно до умов договорузастави [PERSON] передала в заставу банку належні їй на праві власності жилий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,1000 га за цією ж адресою. 25.12.2003 між ВАТ «Банк «БІГ Енергія» та Акціонерним комерційним банком «Порто-Франко» (далі - АКБ «Порто-Франко»), правонаступником якого є ПАТ «АБ «Порто-Франко», укладено генеральну угоду № 251203/2 про порядок проведення міжбанківських операцій, предметом якої є загальні умови та порядок проведення операцій на міжбанківському валютному та грошовому ринках. Дія цієї генеральної угоди поширюється на будь-які види операцій між сторонами, які можуть бути представлені як комбінація конверсійних та/або кредитних угод, операцій з цінними паперами. Постановою Правління Національного банку України від 24.02.2010 № 97 починаючи з 01.03.2010 відкликано банківську ліцензію та ініційовано процедуру ліквідації ВАТ «Банк «БІГ Енергія». 25.02.2010 між АКБ «Порто-Франко» (заставодержателем) та ВАТ «Банк «БІГ Енергія» (заставодавцем) з метою забезпечення виконання зобов`язань за генеральною угодою від 25.12.2003 № 251203/2 укладено договір застави майнових прав № 100225/01 (а.с. 25-27). Предметом даного договору є майнові права: ?за кредитним договором від 22.08.2003 № 11/20-08-2003 та додатковими угодами до нього, укладеними між заставодавцем та [PERSON] (боржник, іпотекодавець) (далі - майнові права 1), відповідно до якого боржник повинен повернути заставодавцю суму кредиту переданого в заставу станом на 25.02.2010 в сумі 543 370 грн. і нараховані проценти з кінцевим терміном повернення 25.02.2010 та сплачувати проценти за користування ним за ставкою 21% річних. Зобов`язання, що випливають із кредитного договору від 22.08.2003 №11/20-08-2003 з додатковими угодами до нього, забезпечуються договором застави (іпотеки) від 15.09.2003, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановим П.Ю., зареєстрованим в реєстрі за № 2062, з додатковими угодами до нього; ?за кредитним договором від 15.09.2003 № 11/15-09-2003 з додатковими угодами до нього, укладеними між заставодавцем та боржником (далі - майнові права 2), відповідно до якого боржник повинен повернути заставодавцю суму кредиту переданого в заставу станом на 25.02.2010 у сумі 305 423,88 дол. США і нараховані проценти з кінцевим терміном повернення 25.02.2010 та сплачувати проценти за користування ним за ставкою 16 % річних. Зобов`язання, що випливають із кредитного договору від 15.09.2003 № 11/15-09-2003 з додатковими угодами до нього, забезпечуються договором застави (іпотеки) від 15.09.2003, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановим П.Ю., зареєстрованим в реєстрі за № 2062, та усіма додатковими угодами до нього. Відповідно до пункту 4.1 договору застави майнових прав підписанням цього договору заставодавець уступає заставодержателю право вимоги до боржника, що випливає із кредитного договору від 22.08.2003 № 11/20-08-2003 та усіх додаткових угод до нього у сумі 543 370,10 грн. та із кредитного договору від 15.09.2003 №11/15-09-2003 та усіх додаткових угод до нього у сумі 305 423,88 дол. США, а також процентів та інших видів платежів, що підлягають сплаті на підставі цих кредитних договорів. Згідно з пунктом 4.2 договору застави майнових прав у частині уступки права вимоги цей договір укладено із відкладальною умовою відповідно до статті 212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Права вимоги переходять до заставодержателя наступного дня після настання строку виконання зобов`язань за кредитним договором, якщо вони не будуть виконані повністю або частково, або після настання випадку, передбаченого підпунктом 3.1.4 цього договору. У серпні 2010 р. ПАТ«Порто-Франко» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про визнання права вимоги сплатити заборгованість та визнання заставодержателем (цивільна справа № 2-1460/11). 06.01.2012 Дарницький районний суду м. Києва ухвалив у даній справі рішення, яким відмовив у задоволенні позову ПАТ «АБ «Порто-Франко». Ухвалюючи дане рішення суд виходив з того, що починаючи з 01.03.2010 перехід (уступка) права вимоги за кредитними договорамиможливий лише за погодженням з ліквідатором у порядку, визначеному Законом України «Про банки і банківську діяльність» або договором застави, тоді як право вимоги до [PERSON] за зазначеними вище кредитними договорами до ПАТ «АБ «Порто-Франко» перейшло б з наступного дня після настання строку виконання зобов`язань за кредитними договорами (строк виконання зобов`язань ВАТ «Банк «Біг Енергія» перед позивачем - 01.03.2010, що випливає з генеральної угоди про порядок проведення міжбанківських операцій, та передбачений SWIFT-повідомленням), якщо вони не були виконані повністю або частково (як це зазначено у пунктах 4.1, 4.2 договору застави майнових прав), а саме з 02.03.2010, і лише у тому разі, якщо б Національний банк України не відкликав банківську ліцензію та не ініціював процедуру ліквідації ВАТ Банк «Біг Енергія». Зважаючи на вищенаведене, суд дійшов висновку, що ПАТ«Порто-Франко» не є заставодержателем за договором застави від 15.09.2003, а тому не може звернути стягнення на предмет застави - жилий будинок та земельну ділянку. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 09.04.2013 рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06.01.2012 у справі № 2-1460/11 було залишене без змін. 27.12.2013 між ВАТ «Банк «Біг Енергія» (первісний кредитор) та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (новий кредитор) укладено договір купівлі-продажу права вимоги, за умовами якого первісний кредитор відступає за плату, а новий кредитор набуває право вимоги, належне первісному кредиторові відповідно до контракту, укладеного між первісним кредитором та боржником [PERSON] , а також відповідно до договору забезпечення. 28.01.2014 між ВАТ «Банк «Біг Енергія» (первісний заставодержатель) та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (новий заставодержатель) укладено договір про відступлення прав за договором застави (іпотеки), за яким новий заставодержатель набуває право замість первісного заставодержателя одержати переважно перед іншими кредиторами заставодавця, у порядку, визначеному договором застави та Законом України «Про іпотеку», задоволення всіх своїх вимог (повернення суми основної заборгованості, сплати нарахованих процентів, комісій, можливої неустойки (штраф, пеня) відшкодування збитків тощо), які випливають з умов кредитних договорів та/або договорів застави, за рахунок майна, вказаного у пункті 1.4 цього договору. У 2015 р. ПАТ «АБ «Порто-Франко» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та ВАТ «Банк «БІГ Енергія» про визнання недійсними договору купівлі-продажу права вимоги від 27.12.2013 № 3-233 та договору про відступлення прав за договором застави (іпотеки) від 28.01.2014 (справа № 910/10047/15). Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.07.2015, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.10.2015, у задоволенні позову відмовлено з підстав відсутності належного обґрунтування порушеного права позивача на час вчинення оспорюваних правочинів. Відмовляючи у задоволенні позову, господарський суд послався, зокрема, на рішення Дарницького районного суду м. Києва у цивільній справі № 2-1460/11 визнавши відображені у ньому обставини преюдиціальними в розумінні частини 3 статті 35 ГПК України. Водночас рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12.07.2016, яке набрало законної сили, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06.01.2012 у цивільній справі № 2-1460/11 скасовано та ухвалене нове рішення про часткове задоволення позову ПАТ «АБ «Порто-Франко». Вказаним рішенням суд звернув стягнення на предмет застави (іпотеки) - житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,1000 га по [ADDRESS] , для задоволення вимог ПАТ «АБ «Порто-Франко» до [PERSON] в загальній сумі 3 582 424,89 грн., визначивши способом звернення стягнення продаж майна на прилюдних торгах. ІV. Зміст спірних правовідносин, оцінка суду, норми права та мотиви їх застосування. За нормами статей 15, 16 ЦК України підставою для судового захисту цивільного права або інтересу є його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, у зв`язку з невідповідністю змісту правочину цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства. Частина третя статті 215 ЦК України визначає, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відтак правом оспорювати правочин цивільний закон наділяє не лише сторону (сторони) правочину, а й інших, третіх осіб, які не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи». З огляду на зазначене та з урахуванням положень статей 4, 5 ЦПК України можна дійти висновку, що кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Як розтлумачив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 01.12.2004 за № 18-рп/2004, поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто не випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушенням охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага. Водночас за відсутності об`єктивного порушення прав чи законних інтересів особи її вимоги не підлягають задоволенню. Таким чином оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина 3 статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. За положеннями статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог і заперечень, проте позивачем [PERSON] не надано належних обґрунтувань та доказів, які б давали підстави вважати, що укладений між ВАТ «Банк «Біг Енергія» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» договір про відступлення прав за договором застави (іпотеки)порушує її право або цивільний інтерес. Так, однією з загальних засад цивільного законодавства є свобода договору, яка полягає у визнанні за суб`єктом цивільного права можливості укладати договори і визначати їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої домовленості, яка знайшла своє вираження у статтях 3, 6, 626, 627, 628, 629, 638 ЦК України. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України). Передбачені цивільним законодавством забезпечувальні заходи виконання зобов`язання завжди виникають у зв`язку з основним зобов`язанням і, як правило, мають залежний від основного зобов`язання характер, тобто їх дійсність залежить від дійсності основного правочину. Одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є застава, в силу якої кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (стаття 572 ЦК України). Застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду (стаття 1 Закону України «Про заставу»). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина перша статті 575 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про заставу» предметом застави можуть бути майно та майнові права. Згідно із частиною другою статті 586 ЦК України заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором. При заставі майнових прав реалізація предмета застави провадиться шляхом уступки заставодавцем заставодержателю вимоги, що випливає із заставленого права, заставодержатель набуває право вимагати в судовому порядку переводу на нього заставленого права в момент виникнення права звернення стягнення на предмет застави (стаття 23 Закону України «Про заставу»). Відповідно до положень цивільного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України однією з підстав заміни кредитора у зобов`язанні є передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України). Жодних обмежень щодо заміни заставодержателя (кредитора) у зобов`язанні, що випливає з договору застави, закон не містить. Таких обмежень не встановлено і укладеним між ВАТ «Банк «БІГ Енергія» та [PERSON] договором застави. За положенням статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 514 ЦК України визначає, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України). Згідно зі статтею 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Стаття 24 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (частина третя статті 24 Закону України «Про іпотеку»). Договір про відступлення прав за договором застави (іпотеки) підписано його сторонами, скріплено печатками, нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горобинською Г.А. та зареєстровано в реєстрі за № 122. Рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/10047/15 встановлено, що в Державному реєстрі речових на нерухоме майно були зареєстровані відомості про відступлення прав за іпотечним договором на користь нового іпотекодержателя, а саме ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія». Відповідно до статті 518 ЦК України боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред`явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов`язок до пред`явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання. Стаття 519 цього Кодексу визначає, що первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором. У разі заміни кредитора боржник має право пред`явити проти вимоги нового кредитора свою зустрічну вимогу до первісного кредитора (частина 1 статті 603 ЦК України). Аналізуючи вищенаведені положення цивільного законодавства, суд дійшов висновку, що заміна кредитора є внутрішньою зміною у зобов`язанні, а тому не впливає на обсяг прав та обов`язків сторін у зобов`язанні. Отже у разі існування (дійсності) боргового зобов`язання, у якому відбулося договірне відступлення права вимоги кредитора, визначеними законом способами захисту чи поновлення порушених прав боржника є висунення проти вимоги нового кредитора заперечень, які боржник мав проти первісного кредитора, або пред`явлення проти вимоги нового кредитора зустрічної вимоги до первісного кредитора, при цьому в силу прямої вказівки закону саме первісний кредитор відповідає за недійсність переданої ним вимоги. За обставинами справи встановлено, що [PERSON] є боржником у зобов`язаннях, що виникли на підставі укладених нею з ВАТ «Банк «БІГ Енергія» кредитних договорів, які не були виконані нею у встановлений договорами строк, а відтак на час розгляду справи існує забезпечене заставою (іпотекою) зобов`язання позивача щодо повернення суми кредиту, сплати процентів та інших передбачених договорами платежів. Позивачем не наведено переконливих обґрунтувань та не надано жодних доказів, які б свідчили про те, що особа кредитора впливає на зміст на обсяг існуючого боргового зобов`язання, а відтак не доведено, що оспорюваним договором порушуються права чи інтереси позивача. У позовній заяві зазначено, що оспорюваний договір суперечить положенням статті 50 Закону України «Про заставу» (визначає обов`язки заставодавця при заставі майнових прав) та статті 514 ЦК України (визначає обсяг прав, що переходять до нового кредитора у зобов`язанні), проте посилання на порушення цих норм є безпідставними, оскільки ні у позовній заяві, ні в судовому засіданні, сторона позивача не обґрунтувала, в чому ж полягає це порушення, та не довела, що мало місце порушення її суб`єктивних прав. Доводи позову про те, що оспорюваний договір було укладено всупереч положенням пункту 3.4.2. договору застави майнових прав № 100225/01, за умовами якого заставодавець зобов`язаний не відчужувати майнові права в будь-який спосіб та не обтяжувати їх зобов`язаннями на користь третіх осіб без отримання попередньої письмової згоди заставодержателя (ПАТ «АБ «Порто-Франко») заслуговують на увагу, проте оспорювати договір з цієї підстави мають право лише сторони вищевказаного договору. Відтак ураховуючи, що позивач не була стороною договору застави майнових прав, вказана обставина не може бути підставою для визнання оспорюваного договору недійсним. Отже з огляду на те, що [PERSON] належним чином не обґрунтовано наявності свого порушеного права чи законного інтересу на час вчинення оспорюваного правочину, вимоги позову суд вважає безпідставними і недоведеними та відмовляє у їх задоволенні. V. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову - на відповідача. З огляду на результат розгляду справи та понесення судових витрат лише позивачем, судові витрати розподілу не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed