Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-18 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за розписками. В обґрунтування позову позивач зазначив, що в лютому - травні 2019 року [PERSON] позичив у нього грошові кошти в сумі 457 400 грн. на лікування сина [PERSON] , який на той час працював на підприємстві, власником якого є він, про що надані розписки: від 22.02.2019 на суму 10 000 грн.; 02.03.2019 на суму 93 000 грн.; 08.03.2019 на суму 10 000 грн.; 15.03.2019 на суму 160 000 грн.; 22.03.2019 на суму 55 000 грн.; 27.03.2019 на суму 9 050 грн.; 21.02.2019 на суму 10 000 грн.; 24.02.2019 на суму 6 600 грн.; 22.04.2019 на суму 10 000 грн.; 26.04.2019 на суму 25 000 грн.; 13.05.2019 на суму 68 750 грн. 10.07.2020 р. він направив на адресу відповідачів претензію про сплату боргу, проте борг так і не сплачений. У зв`язку з чим, позивач просить суд стягнути з відповідачів [PERSON] , [PERSON] солідарно на його користь заборгованість за розписками в сумі 457 400 грн. та судові витрати. В судове засідання позивач та його представник не з`явились, представник надала заяву про розгляд справи за відсутністю представника позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, надала додаткові пояснення по справі. В судове засідання відповідачі не з`явились, представник відповідачів надала суду заяву, у якій просить суд розглянути справу у її відсутність. Відповідач [PERSON] надав відзив на позов, зазначає, що дійсно між позивачем та ним виникли відносини, в ході яких були передані грошові кошти, але природа їх отримання була добровільна допомога з боку позивача на лікування сина [PERSON] . Кошти були передані без визначення в них строку повернення, що є істотною умовою договору позики, тому просить відмовити в задоволенні позову. 28 жовтня 2020 року ухвалою суду відкрито провадження по справі, ухвалою відмовлено у задоволені заяви про забезпечення позову. 25 січня 2021 р. ухвалою призначено справу до розгляду по суті. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, від яких надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає положенням ч. 3 ст. 211 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані суду докази, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин з посиланням на докази Як вбачається з матеріалів справи, на ім`я [PERSON] від імені відповідача [PERSON] були оформлені розписки: 22.02.2019 на суму 10 000 грн.; 02.03.2019 на суму 93 000 грн.; 08.03.2019 на суму 10 000 грн.; 15.03.2019 на суму 160 000 грн.; 22.03.2019 на суму 55 000 грн.; 27.03.2019 на суму 9 050 грн.; 21.02.2019 на суму 10 000 грн.; 24.02.2019 на суму 6 600 грн.; 22.04.2019 на суму 10 000 грн.; 26.04.2019 на суму 25 000 грн.; 13.05.2019 на суму 68 750 грн. (а.с.5-15). Як вбачається зі змісту розписок дата повернення коштів не зазначена, зазначена мета надання їх позивачем [PERSON] , в особі директора підприємства ТОВ «Адмірал», в якості матеріальної допомоги, добровільної допомоги на лікування відповідача [PERSON] , який постраждав на підприємстві під час виконання своїх зобов`язань 19 лютого 2019 року в результаті виробничої травми на ТОВ «Адмірал». Застосовані норми права Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав встановлених ст. 11 ЦК України, однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори. Відповідно до ст. ст. 526, 530, 629 ЦК України, зобов`язання маються виконуватися належним чином відповідно до умов договору та в встановлені строки. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Наслідки порушення договору позичальником визначені статтею 1050 ЦК України, відповідно до частини першої якої, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Так, в судовому засіданні встановлений факт того, що позивач надав грошові кошти відповідачу в розмірі 457 400 грн. на лікування [PERSON] , який на той час працював на підприємстві, про що було відображено в розписках та отримані кошти були надані в якості добровільної допомоги на лікування [PERSON] , який постраждав на підприємстві під час виконання своїх обов`язків 19 лютого 2019 року та в результаті виробничої травми на ТОВ «Адмірал», тому вказані кошти були передані не у борг відповідачам та без визначення в них строку повернення. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. ЄСПЛ зазначив, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. Щодо судових витрат Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, розподіл судових витрат між сторонами покладаються, у разі відмови в позові - на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed