Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-01 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог 27.04.2021 позивач звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (далі відповідач), в якому зазначила, що між нею та відповідачем було укладено договір про фінансову послугу шляхом обрання форми укладання договору за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи, відповідно до якого позивачем було отримано позику. Звертає увагу суду на те, що нею не було підписано даний договір. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про електронну комерцію», права та обов`язки покупця(замовника, споживача) товарів, робіт, послуг у сфері електронної комерції за обсягом своїх прав та обов`язків прирівнюється до споживача у разі укладення договору поза торговельними або офісними приміщеннями та у разі укладення договору на відстані відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів». Посилаючись на норми частин 2, 3 ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів», частин 2, 3 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», позивач вказує, що відповідачем було проігноровано вимоги та не повідомлено письмово всю необхідну інформацію щодо умов договору. Відповідач скористався тим, що їй, як позичальнику, об`єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і вона була введена в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» не надав їй відомості, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті. Зокрема, їй не було надано розрахунку загальних витрат за споживчим кредитом, тобто, витрат з отримання, обслуговування та повернення кредиту, у зв`язку з чим реально нарахований їй відсоток за користування кредитними коштами став значно більшим, за зазначений працівниками фінустанови у розрахунку платежів. Позивач також зазначає, що оскільки порядок акцептування пропозиції відповідачем не відповідає положенням абз. 3 ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», такий договір, на думку позивача, не можна прирівняти до договору, укладеного у письмовій формі. Також посилається на те, що вимога про нарахування та сплату неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ч.ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України. Позивач просить визнати недійсним договір позики, укладений між нею та ТОВ «Споживчий центр». Процесуальні дії у справі Ухвалою від 29.04.2021 справу прийнято до розгляду та відкрито провадження. Визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Розпочато підготовче провадження, призначено підготовче судове засідання на 14 годину 04.06.2021, витребувано докази за клопотанням позивача. Разом з позовом від позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі та її представника за наявними в справі матеріалами. 27.05.2021 від відповідача надійшов відзив на позов. Ухвалою від 04.06.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 06.07.2021, яке за клопотанням представника відповідача відкладено на 14 годину 00 хвилин 02.08.2021. Позивач у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином. Заяв та клопотань до суду не надходило. Позиція відповідача У відзиві на позов відповідач вважає позовні вимоги незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки [PERSON] не укладала з ТОВ «Споживчий центр» кредитних договорів за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, а уклала кредитний договір №18.11.2020-100006229 від 18.11.2020 в письмовій (паперові) формі у відділенні відповідача. Позивачем не вказано жодної підстави для визнання недійним кредитного договору. Твердження позивача про те, що їй не була надана інформація, необхідна для укладення договору, є недостовірною та, на думку відповідача, наданою з метою створення штучних підстав для звернення з позовом та уникнення відповідальності за порушення договору. ТОВ «Споживчий центр» надало [PERSON] паспорт споживчого кредиту з усією інформацією, передбаченою ст. 9 ЗУ «Про споживче кредитування», про що свідчить особистий підпис позичальника. Неустойка за кредитним договором не нараховувалась. Волевиявлення позивача було вільним, договір відповідав її внутрішній волі, що вона сама підтвердила при укладенні договору. Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю з підстав, що викладені у відзиві. Встановлені судом обставини На підставі Кредитного договору №18.1.2020-100006229 від 18.11.2020 року ТОВ «Споживчий центр» було надано [PERSON] кредит у розмірі 10000 грн, строком на 14 календарних днів. Згідно договору кредит у розмірі 10000 грн та проценти у сумі 2800 грн сплачуються до 02.12.2020 року. Пролонгація строку користування кредитом здійснюється позичальником шляхом сплати ним процентів за весь попередній строк користування кредитом, що надає право позичальнику повернути кредит в останній день пролонгованого строку зі сплатою процентів за цей пролонгований строк. Кількість пролонгацій не обмежена, однак, право на пролонгацію втрачається, якщо в результаті пролонгації загальна сума процентів за кредитними договором досягне 20000 грн. Неустойка становить 200 грн за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми виконаного зобов`язання. Розмір процентів відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України становить 881,64% річних (а.с.45-46). Відповідно до паспорту споживчого кредиту, засвідченого підписом [PERSON] , 18.11.2020 року їй було надано фінансовий кредит в розмірі 10000 грн, строком на 14 днів, процентна ставка - 881,64 % річних, кредит у розмірі 10000 грн та проценти у сумі 2800 грн сплачуються до 02.12.2020 року (а.с.47). Згідно із квитанцією №0000026275 від 18.11.2020 [PERSON] отримала грошові кошти в сумі 10000 грн (а.с.48). Згідно із квитанцією №0000036946 [PERSON] було сплачено проценти за користування кредитом в розмірі 5000 грн (а.с.49). Відповідно до розрахунку ТОВ «Споживчий центр» сума заборгованості [PERSON] за період з 18.11.2020 по 19.05.2021 року становить 25000 грн ( а.с.50-54). Оцінка аргументів сторін та норми права, застосовані судом Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Позивач просить визнати договір позики, укладений між нею та ТОВ «Споживчий центр» недійсним, посилаючись на те, що відповідачем під час укладання договору не були дотримані вимоги Законів України «Про захист прав споживачів», «Про споживче кредитування» та «Про електронну комерцію». Суд, дослідивши докази, вважає, що обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, зокрема, в частині недотримання порядку акцептування пропозиції в порушення положень абз. 3 ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», з огляду на що договір не може бути прирівняний до укладеного у письмовій формі, не відповідають фактичним обставинам, що встановлені судом. Так, договір між позивачем та відповідачем № 18.11.2020-100006229 від 18.11.2020 був укладений у простій письмовій формі, а тому до спірних правовідносин не можуть бути застосовані норми Закону України «Про електронну комерцію». Таким чином, при вирішенні спору підлягають застосуванню норми ЦК України, а також норми Законів України «Про споживче кредитування» та «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа. Згідно з ч.2 ст.207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документа, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами(постанова КЦС ВС від 22.01.2020 року у справі №674/461/16-ц). Зі змісту спірних правовідносин вбачається, що позивачем оспорюється сам факт укладання кредитного договору із відповідачем, однак, як встановлено судом, в оспорюваному договорі є підпис позичальника. Позивач не оспорювала договору з підстав того, що вона не підписувала його власноруч та не ставила перед судом питання про призначення почеркознавчої експертизи, тобто, доказів, які б спростовували факт укладання оспорюваного договору між сторонами у простій письмовій формі, позивачем не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно із ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». За змістом ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування»(у редакції на час укладення оспорюваного договору)договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту; споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем. Платежі за додаткові та супутні послуги третіх осіб, пов`язані з договором про споживчий кредит, не включаються до загальних витрат за споживчим кредитом. Якщо укладення договору про надання додаткових чи супутніх послуг третіми особами є обов`язковим для отримання кредиту або для отримання кредиту на умовах, що пропонуються кредитодавцем, споживач має бути прямо проінформований про це у письмовій формі (ч.2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» у редакції, чинній на час укладання кредитного договору). Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору. Суд не погоджується з доводами позивача про те, що відповідач в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» не надав їй відомості, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті, оскільки це спростовується дослідженими судом письмовими доказами, які надані відповідачем - копіями кредитного договору та паспорта кредиту, які містять підпис позичальника [PERSON] та підтверджують факт ознайомлення її з даними документами; позивач не спростувала жодним доказом, що підпис у вказаних документах належить не їй. Відповідно до частин 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які с несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору. Позивач у позові визначила спосіб захисту своїх прав шляхом визнання кредитного договору недійсним з підстав, що відповідачем було введено її в оману на рахунок істотних умов договору, зокрема, розміру відсотків. Таким чином, позивач зобов`язана довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог. Однак, позивачем не надано суду жодного належного доказу, який би підтверджував та доводив обставини ненадання відповідачем інформації про умови кредитування та на підтвердження того, що оспорюваний нею договір є несправедливим. Судом достовірно встановлено з матеріалів справи, що оспорюваний договір вчинений у письмовій формі, він, як і паспорт кредиту, підписаний позичальником (споживачем) [PERSON] , таким чином, позивач, як позичальник, підписавши договір, ознайомилась із запропонованими умовами та погодиласьз ними. До того ж позивач, як позичальник, мала можливість протягом 14 днів з дня укладення договору (фактично протягом строку кредитування)відмовитися від даного договору без пояснення причин, у тому числі, в разі отримання нею грошових коштів (ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування»), однак, жодних дій щодо відмови від договору не вчинила, що в чергове свідчить про те, що вона погодилася з усіма істотними умовами договору. На підтвердження зазначеної обставини, свідчить і факт часткового виконання позивачем зобов`язань за оспорюваним договором, що підтверджено нефіскальним чеком № 0000036946 від 17.02.2021 про оплату позивачем процентів за користування кредитом у розмірі 5000 грн. Також не знайшло свого підтвердження посилання позивача на те, що вимога про нарахування та сплату неустойки є явно завищеною. Дійсно, в 1.3 оспорюваного договору визначено неустойку у розмірі 200 грн за кожен день прострочення незалежно від суми невиконаного зобов`язання. При цьому з карточки субконто (виписка по рахунку) встановлено, що відповідачем не проводилося нарахування неустойки взагалі, та, як зазначив представник відповідача на період дії карантину діє законодавча заборона про покладення на споживача відповідальності за невиконання зобов`язань, а тому позивачем не доведено належним доказом того факту, що відповідачем була заявлена до неї вимога про сплату неустойки, визначеної договорі. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовна вимога про визнання договору позики недійсним не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не надано належних доказів на її обгрунтування. Розподіл судових витрат Оскільки сторони не заявили про понесені судові витрати, суд не проводить розподілу між сторонами.

Outcome: dismissed