Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-05 00:00:00

І. Стислий виклад позицій учасників справи. 17.07.2020 [PERSON] (далі також - [PERSON] , мати, позивачка) в особі представника [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі також - [PERSON] , батько, відповідач) про позбавлення батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , стягнення аліментів на його утримання у твердій грошовій сумі в розмірі 5 000 грн. щомісячно, та додаткових витрат на дитину в розмірі 100 000 грн. Позов обґрунтований такими обставинами. Сторони є батьками малолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] . Сторони проживають окремо, при цьому син проживає разом з матір`ю, яка самостійно займається його утриманням та вихованням. Відповідач з сином не спілкується, участі у його вихованні не бере, жодної матеріальної допомоги на його утримання не надавав і не надає, не цікавиться здоров`ям та навчанням та створює перешкоди у його виїзді за кордон з метою відпочинку. Наведене свідчить про те, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, що є підставою для позбавлення його батьківських прав. Вимоги про стягнення аліментів мотивовані, зокрема, тим, що син сторін потребує регулярного медичного догляду, а відповідач є фізичною особою-підприємцем, має у власності кілька об`єктів нерухомості і транспортних засобів, у зв`язку з чим спроможний сплачувати заявлений розмір аліментів. На обґрунтування вимог про стягнення додаткових на дитину позивачка зазначила, що за останні три роки до моменту подачі позову нею було понесено витрати на навчання, відпочинок, оздоровлення та лікування сина в загальній сумі приблизно 200 000 грн., а тому відповідно до положень сімейного законодавства відповідач повинен відшкодувати половину цих витрат. Відповідач [PERSON] визнав свій обов`язок утримувати дитину та погодився із заявленим позивачкою розміром аліментів, вимоги про позбавлення його батьківських прав та стягнення додаткових витрат на дитину не визнав та пред`явив зустрічний позов про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною шляхом визначення способів його участі у вихованні сина за таким графіком: щоп`ятниці з 18-00 год. до 20-00 год.; у першу та третю неділі кожного місяця з 10-00 год. до 20-00 год.; щорічно, 7 днів поспіль, в період шкільних зимових канікул (без присутності матері, але за попереднім погодженням з нею та з урахуванням стану здоров`я дитини); щорічно, 14 днів поспіль, в період шкільних літніх канікул (без присутності матері, але за попереднім погодженням з нею та з урахуванням стану здоров`я дитини). На обґрунтування своєї позиції відповідач зазначив, що він любить свого сина, хоче і має змогу брати участь у його вихованні та утриманні, проте його права як батька порушуються позивачкою, яка чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною. Заперечення відповідача проти вимог позову про стягнення додаткових витрат на дитину мотивовані тим, що заявлені до відшкодування суми не доведені фінансовими документами, питання понесення таких витрат з ним не погоджувалось, а витрати на навчання сина, оздоровлення, відпочинок у Греції, придбання гаджета, купівлю іграшок та одягу не викликані особливими обставинами і не є додатковими витратами в розумінні статті 185 СК України. На вико нання вимог частини 5 статті 19 Сімейного кодексу України орган опіки та піклування в особі Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації надав висновки щодо розв`язання спору, відповідно до яких вважав за доцільне позбавити відповідача батьківських прав та не визначати йому графік зустрічей із сином. ІІ. Рух справи, заяви (клопотання) учасників справи та процесуальні дії суду. Ухвалою від 31.07.2020 суд відкрив провадження за позовом [PERSON] та призначив справу до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання на 22.10.2020. 21.09.2020 від відповідача надійшли відзив на позовну заяву та зустрічна позовна заява. 30.09.2020 від представника позивачки надійшли відповідь на відзив, клопотання про допит свідків та про витребування доказів. В підготовчому засіданні 22.10.2020 представник третьої особи надав висновок щодо розв`язання спору, суд прийняв до спільного розгляду з первісним позовом зустрічний позов, встановив строки для подання заяв по суті справи, частково задовольнив клопотання про допит свідків, відмовив у задоволенні клопотання про витребування доказів, закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті на 17.02.2021. 13.11.2020 від представника відповідача [PERSON] надійшли заперечення на відповідь на відзив. 18.11.2020 від представника позивачки надійшов відзив на зустрічну позовну заяву.. 02.12.2020 від представника відповідача надійшла відповідь на відзив. В судовому засіданні 17.02.2021 суд прийняв до розгляду усі заяви по суті справи, зобов`язав представника третьої особи надати висновок щодо вирішення вимог зустрічного позову, визнав явку відповідача в судове засідання обов`язковою та оголосив перерву до 13.05.2021. 06.05.2021 від третьої особи надійшов висновок щодо вирішення вимог зустрічного позову. 13.05.2021 від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. В судовому засіданні 26.05..2021 суд заслухав вступну промову представника позивачки, допитав свідків, дослідив письмові докази, зобов`язав позивачку забезпечити явку дитини до суду та оголосив перерву до 06.08.2021. В судовому засіданні 06.08.2021 суд в присутності представника органу опіки та піклування опитав дитину, заслухав додаткові пояснення учасників справи, їх виступи в судових дебатах та вийшов на нарадчої кімнати, після виходу з якої оголосив вступну та резолютивну частини рішення. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, норми права і мотиви їх застосування. [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] (т. 1 а.с. 16). З моменту народження дитина проживає з матір`ю, яка належним чином виконує свої материнські обов`язки: повністю забезпечує матеріальне утримання сина; піклується про його здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток; створила належні житлові та побутові умови для його повноцінного виховання і розвитку, що підтверджується сукупністю наданих позивачкою доказів (т. 1 а.с. 17, 20, 55. 56. 57-58, 59-62, 63-66, 71, 72-79, 80, 84, 85-88, 89, 90, 91, 93, 96, 217), і не заперечується відповідачем. З пояснень сторін вбачається, що батько регулярно бачився з сином у перші шість років після його народження, коли сторони періодично проживали разом, намагаючись налагодити свої відносини і побудувати сім`ю. В подальшому стосунки між сторонами остаточно зіпсувалися, вони стали проживати окремо, у зв`язку з чим участь відповідача у житті сина звелась до поодиноких і нерегулярних зустрічей. Відповідач визнав, що останній раз зустрічався з сином у 2017 р. і після тієї зустрічі, яка завершилась черговим конфліктом з позивачкою, він не бере жодної участі у вихованні сина, не піклується про його здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, а всю необхідну турботу і піклування дитині надавала і дотепер надає мати, в цьому їй допомагає її колишній чоловік, з яким вона співмешкає. Судом установлено, що сплати аліментів у судовому порядку позивачка не вимагала, а сам відповідач за власною ініціативою матеріальної допомоги на утримання дитини не надавав. У 2018 р. позивачка зверталася до суду з позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон посилаючись на те, що батько не надає згоди на виїзд дитини за межі України. Зі змісту рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26.02.2018 вбачається, що відповідач безумовно визнав позов, що і послугувало підставою для його задоволення (т. 1 а.с. 22-23). В подальшому позивачка неодноразово зверталася до Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації для отримання висновку щодо підтвердження проживання дитини з нею з метою тимчасового виїзду за межі України (т. 1 а.с. 24-25, 26-27). Допитані на прохання позивачки її повнолітня дочка [PERSON] та няня дитини [PERSON] підтвердили, що виховання дитини та її утримання здійснює лише мати, а батько свої батьківські обов`язки не виконує, жодного інтересу до сина не проявляє, син також не підтримує з батьком жодних зв`язків і взагалі його не згадує. З пояснень позивачки вбачається, що відносини сторін істотно погіршились у 2016 р. після того як позивачка у зв`язку з хворобою матері звернулася до відповідача з проханням про допомогу, у чому останній відмовив. Позивачка зазначила, що будь-яке спілкування батька з сином припинилося після того як син почув критичні висловлювання батька щодо низького рівня його знань, що викликало у дитини сильну негативну психологічну реакцію. З того часу відповідач жодного разу до сина не приходив, не цікавився його життям і навчанням, не спілкувався з ним телефоном та повністю ігнорував її намагання з ним зв`язатись. На цей час у її житті з`явився чоловік, який піклується про дитину і фактично виконує усі батьківські обов`язки. Водночас відповідач стверджує, що любить свого сина і має бажання приймати участь у його вихованні, проте позивачка впродовж тривалого часу чинить йому у цьому перешкоди. На обґрунтування своєї позиції послався на те, що позивачка постійно висувала йому безпідставні претензії, через що його зустрічі з сином часто закінчувались сварками, повернула подарований ним сину без погодження з нею електромотоцикл, не дозволила йому займатись з сином іноземними мовами, якими він добре володіє, а в подальшому взагалі заборонила бачитись з дитиною. Такі дії позивачки викликали у нього захисну реакцію, через що він припинив з нею будь-яке спілкування та перестав давати дозволи на виїзд дитини за кордон. З метою з`ясування думки дитини щодо предмету цього спору на виконання вимог статті 171 Сімейного кодексу України суд опитав сина сторін в судовому засіданні з участю представника органу опіки та піклування за відсутності батьків, з метою виключення будь-якого їх впливу на дитину. Син сторін в суді підтвердив факт відсутності будь-яких стосунків з батьком впродовж кількох останніх років та пояснив, що спілкування між ними припинилося після того як батько сказав матері, що він не дуже розумний і не знає того, що повинен знати у його віці. Вказав, що після тривалої перерви у цьому році він вперше розмовляв з батьком, коли той вітав його з днем народження, та висловив думку, що йому необхідно звикнути до батька і зрозуміти, чи є його бажання спілкуватися з ним щирим. Відповідно до положень статей 150, 151, 152, 155 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 141 цього Кодексу закріплене правило рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини, яке є визначальним принципом регулювання особистих немайнових прав і обов`язків батьків та дітей. Згідно з цією нормою розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом. Дитина, яка розлучена з одним із батьків чи обома батьками, має право регулярно підтримувати особисті стосунки й прямі контакти з обома батьками, крім випадків, коли це суперечить найвищим інтересам дитини. За нормою статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (стаття 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Конвенція про права дитини від 20.11.1989, ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991, яка є першим і основним міжнародно-правим документом, присвяченим широкому спектру прав дитини, визначає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 164 Сімейного кодексу України визначає підстави, при існуванні яких мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, серед яких законодавець передбачив таку підставу як ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини. Аналіз наведених норм права в їх сукупності дає підстави для висновку, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Виходячи з положень сімейного законодавства, які визначають завдання Сімейного кодексу України (стаття 1) та загальні засади регулювання сімейних відносин (стаття 7), зазначені фактори можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. За прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) при розгляді справ щодо дітей слід дотримуватися принципу справедливої рівноваги, при цьому особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні посправі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 ЄСПЛ наголосив, що що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, потребує детального вивчення ситуації і ретельної оцінки низки факторів, які можуть вплинути на інтереси дитини. Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування ухвалила висновок про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] взявши до уваги доводи позивачки про те, що протягом усього життя відповідач не утримував сина, не виявляв бажання спілкуватися з ним, брати участь у його вихованні та протиправно перешкоджав у виїзді за кордон. Однак суд не може погодитись з такою позицією органу опіки та піклування, оскільки переконливих даних, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем батьківськими обов`язками, судом не отримано. За результатами оцінки наданих сторонами доказів, їх особистих пояснень та пояснень дитини суд дійшов до переконання, що існуючі між сторонами непорозуміння переросли у тривалий особистісний конфлікт, який негативним чином вплинув і зараз впливає на життя сина сторін і його ставлення до батька. Описані учасниками справи події, коли син почув критичні висловлювання батька щодо його розумових здібностей, викликали у дитини негативну емоційну реакцію. У цій ситуації відповідач проявив нечутливість до емоційного стану сина, не допоміг йому впоратися з переживаннями та внаслідок конфлікту з позивачкою не вчинив дій, спрямованих на налагодження з ним відносин, що і стало визначальною причиною припинення між ними будь-яких контактів. Сукупність вищенаведених обставин призвела до того, що з 2017 р. відповідач повністю самоусунувся від участі у житті сина, проте активне заперечення ним позову про позбавлення батьківських прав, безумовне визнання вимог про стягнення аліментів та дії, спрямовані на відновлення стосунків з сином і добровільну сплату аліментів (т. 1 а.с. 235), дають підстави вважати, що дитина йому не байдужа, а відтак він заслуговує на шанс виправити допущені помилки. Достатніх даних, які б давали підстави поставити під сумнів щирість намірів відповідача брати участь у вихованні дитини, судом не встановлено, син сторін також допускає можливість налагодження відносин з батьком. Зважаючи на викладене, суд не вбачає підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, у зв`язку з чим відхиляє висновок органу опіки та піклування як такий, що не відповідає внутрішньому переконанню суду, яке ґрунтується на оцінці сукупності установлених при розгляді цієї справи фактів. Збереження юридичного зв`язку дитини з батьками надає дитині відчуття стабільності, безпеки, впевненості у сьогоденні та більш віддаленій часовій перспективі, право на одержання в майбутньому майнових прав, заснованих на їх спорідненості, та позбавляє дитину негативних психоемоційних переживань, пов`язаних з усвідомленням факту розриву сімейних зв`язків у судовому порядку, а відтак таке рішення цілком відповідає інтересам сина сторін. Правовою підставою вимог зустрічного позову є норма статті 159 СК України, якою передбачено, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні… другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Доказів вчинення відповідачу перешкод у спілкуванні з сином та його вихованні суду не надано,проте сам по собі факт заявлення позивачкою позову про позбавлення батьківських прав, у задоволенні якого було відмовлено, свідчить про наявність між сторонами спору щодо реалізації відповідачем своїх батьківських прав. Зміст відзиву на зустрічну позовну заяву та окремі висловлювання позивачки в судовому засіданні, наприклад: «он хотел (бачитись з дитиною) только на его условиях», також підтверджують відсутність між сторонамизгоди у питанні участі батька у вихованні дитини. За приписами частини другої статті 159 СК України суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Відповідач стверджує, що любить свою дитину і бажає приймати участь у її вихованні. Незважаючи на залученість дитини до конфлікту між батьками та тривалу перерву у спілкуванні з батьком, хлопчик його не забув і в цілому не заперечує проти відновлення їх стосунків. Судом установлено, що відповідач має професійно-технічну та дві вищі освіти, в тому числі педагогічну (викладач історії), зареєстрований як фізична особа-підприємець, здійснює діяльність в галузі вантажних автомобільних перевезень (т. 1 а.с. 141-156). Психічне здоров`я відповідача, наявність у нього нормальних умов проживання та відсутність шкідливих звичок, які б перешкоджали нормальному вихованню дитини, позивачкою не оспорюються. Що стосується стверджень позивачки про ймовірність негативного впливу відповідача на дитину, які мотивовані фактом притягнення його до адміністративної відповідальності за злісну непокору законній вимозі поліцейського, то ці доводи суд відхиляє, оскільки сам по собі факт вчинення особою правопорушення не щодо дитини не свідчить про неможливість виконання такою особою батьківських обов`язків. Більше того, зі змісту судового рішення (постанови) вбачається, що провадження у справі було закрите за закінченням строку накладення адміністративного стягнення без встановлення вини відповідача у вчиненні адміністративного правопорушення (т. 2 а.с. 38-39, 40), а відтак вказана постанова не містить жодної інформації щодо предмета доказування у цій справі. Як на ще один аргумент позивачка посилалась на те, що відповідач ухиляється від сплати податків, проте ці доводи не заслуговують на увагу з огляду на їх абсолютну бездоказовість. Отже на підставі оцінки сукупності установлених фактів суд дійшов до переконання, що регулярне спілкування батька з дитиною не лише не перешкоджатиме її нормальному розвитку і вихованню, а і буде сприяти цьому, оскільки любов і увага обох батьків позитивно впливає на розвиток дитини як особистості, а роль батька у вихованні хлопчика є надзвичайно важливою, особливо у підлітковому віці. За таких обставин суд визнає необґрунтованим висновок органу опіки та піклування щодо недоцільності визначення способів участі батька у вихованні дитини та погоджується із заявленим відповідачем графіком його спілкування з сином вважаючи його цілком справедливим і таким, що відповідає інтересам дитини. Зважаючи на вік дитини, відсутність між сторонами конструктивного діалогу та міжособистісні непорозуміння, зустрічі дитини з батьком мають відбуватися без присутності матері. З метою забезпечення фізичного і емоційного благополуччя дитини, надання їй відчуття стабільності і безпеки, суд зобов`язує батька дотримуватися розпорядку її дня, режиму харчування і рекомендацій лікарів. Водночас при ухваленні рішення суд ураховує, що внаслідок тривалої перерви у спілкуванні сина з батьком контакт між ними втрачений, а тому на даному етапі їх тривале спілкування і ночівля у житловому приміщенні батька створює ризик завдання шкоди психоемоційному благополуччю дитини. За таких обставин суд вбачає підстави для встановлення перехідного періоду, метою якого є налагодження контакту між батьком та сином. Відповідно до цього графіку упродовж перших шести місяців від дня набрання рішенням законної сили зустрічі батька з дитиною мають відбуватися щоп`ятниці протягом двох годин (з 18-00 год. до 20-00 год.) та кожної першої та третьої неділі кожного місяця протягом шести годин (з 14-00 год. до 20-00 год.) з можливістю відвідування житлового приміщення батька. На думку суду такий графік відповідає найкращому забезпеченню інтересів дитини, оскільки при регулярних зустрічах впродовж шести місяців дитина подолає емоційне відчуження і погодиться на більш тривале перебування з батьком в подальшому. Вирішуючи вимоги первісного позову про стягнення аліментів, суд виходить з наступного. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття (стаття 51 Конституції України) та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (статті 180 СК України). Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (частина 1 статті 181 СК України). Згідно з положеннями частини 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до статті 182 цього Кодексу розмір аліментів має бути необхідним і достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до положень статті 191 СК України аліменти присуджуються від дня пред`явлення позову. Норма частини четвертої статті 206 ЦПК України передбачає, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Отже ураховуючи, що відповідач безумовно визнав позов про стягнення з нього аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 5 000 грн., і таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, наявні підстави для задоволення позову, без з`ясування і дослідження інших обставин, якими позивачка обґрунтовувала свої вимоги у цій частині. Вимоги первісного позову про стягнення додаткових витрат на дитину ґрунтуються на приписах статті 185 СК України, відповідно до положень якої той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. За принципом змагальності цивільного судочинства кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (статті 12, 81 ЦПК України). Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази згідно положень статей 77-80 ЦПК України мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми. За обставинами цієї справи доказуванню підлягає факт понесення позивачкою додаткових витрат на дитину та їх розмір. Судом установлено, що у 2017-2019 роках син сторін навчався у позашкільному закладі «Алско» (ТОВ «Політико-правовий коледж «Алско»), у 2018 р. під час канікул поглиблено вивчав іноземну мову в денному таборі ТОВ «Мовна школа Грін Кантрі» та впродовж чотирьох місяців відвідував заняття у технічній студії «Винахідник», при цьому належними та допустимими доказами, поданими у встановлений процесуальним законом строк, доведено понесення позивачкою витрат на оплату вказаних послуг в загальному розмірі 32 305,20 грн. (т. 1 а.с. 67-69, 57-58, 54). Згідно з принципами, визначеними Декларацією прав дитини, що була прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності, дитині має надаватися освіта, яка сприятиме її загальному культурному розвитку і завдяки якій вона зможе, на основі рівності можливостей, розвинути свої здібності та особистий світогляд, а також усвідомити моральну та соціальну відповідальність і стати корисним членом суспільства. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за її освіту і навчання; насамперед таку відповідальність несуть її батьки. З урахуванням наведеного суд вважає, що сина його до вивчення іноземної мови і інших занять у позашкільний час, позивачка діяла в його інтересах, з метою надання належної освіти та забезпечення загального розумового і культурного розвитку, а відтак вищевказані витрати суд розцінює як витрати, спрямовані на розвиток здібностей дитини. З наданої позивачкою виписки із медичної карти пацієнта вбачається, що у травні 2018 р. син сторін захворів на алергічний кон`юнктивіт обох очей, що зумовило необхідність лікування у офтальмолога (т. 1 а.с. 80). Актом виконаних медичних послуг підтверджується факт оплати позивачкою офтальмологічного обстеження дитини та консультації лікаря в розмірі 405 грн. (т. 1 а.с. 81). Ці витрати пов`язані з хворобою дитини, а тому є витратами, у яких батьки зобов`язані брати участь. Докази, надані позивачкою на підтвердження інших її витрат, пов`язаних з лікуванням дитини, та витрат на оплату занять тенісом, суд відхиляє, оскільки усі питання щодо дитини батьки мають вирішувати спільно, а позивачкою не доведено, що вона погоджувала з відповідачем питання щодо дороговартісного лікування сина у приватній клініці «Борис» та його занять тенісом з персональним тренером. До того ж вказані докази подані разом з відзивом на зустрічну позовну заяву, з порушенням строку, визначеного статтею 83 ЦПК України, а тому не можуть бути взяті судом до уваги з огляду на принцип змагальності цивільного судочинства. З вищенаведеної підстави суд відхиляє також і докази, надані позивачкою на підтвердження оплати нею навчання сина у ліцеї «Наукова зміна». Більше того, зі змісту позовної вбачається, що вимог про стягнення з відповідача витрат на оплату навчання дитини у ліцеї позивачка взагалі не заявляла, надані на підтвердження цих витрат квитанції були складені вже після пред`явлення позову, а відтак ці документи не відповідають критерію належності доказів. Також позивачка просить відшкодувати інші її витрати на дитину, зокрема, на оплату квитка на виставу, літній відпочинок у Греції, придбання гаджетів, іграшок та одягу. Однак правові підстави для стягнення зазначених коштів відсутні, оскільки ці витрати не викликані жодними особливими обставинами, а відтак не є додатковими витратами в розумінні статті 185 СК України. Зважаючи на викладене, виходячи з принципу рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини, суд визнає обґрунтованими та доведеними вимоги первісного позову про стягнення з відповідача половини суми, витраченої на розвиток здібностей дитини, та витрат, пов`язаних з її хворобою, що загальному розмірі становить 16 355,10 (32 305,20 +405)/2). ІV. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже з огляду на результат розгляду справи суд покладає на позивачку судовий збір, сплачений нею за вимогу про позбавлення батьківських прав, та судовий збір, сплачений відповідачем за подання зустрічного позову. Позивачі за подання позовів про стягнення аліментів та оплату додаткових витрат на дитину звільнені від сплати судового збору на підставі статті 5 Закону України «Про судовий збір», а тому суд вбачає підстави для стягнення з відповідача судового збору за вказані вимоги в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial