Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-29 00:00:00

І. Стислий виклад позицій позивача та відповідача 1. Виклад позиції позивача. [PERSON] звернулася до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, який за підсудністю надіслано для розгляду до Шаргородського районного суду. У позові, в редакції заяви про зміну позовних вимог від 16.09.2019 року, яка прийнята судом до розгляду на підставі ухвали від 03.10.2019 року, позивач просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Турецької Республіки або до Арабської Республіки Єгипту доньці [PERSON] , [INFO] , у її супроводі, без згоди та супроводу батька [PERSON] , на 14 днів в період літніх канікул з 01.06.2020 року по 30.08.2020 року, з обов`язковим поверненням дитини до постійного місця проживання в Україні по закінченню визначеного строку. Мотивуючи позовні вимоги, позивачка зазначила, що перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, який за рішенням Вінницького міського суду від 16.12.2016 року розірвано. Від шлюбу з відповідачем у них є дитина - [PERSON] , [INFO] , яка після розірвання шлюбу залишилася проживати з нею. Відповідно до довідки Медичного центру Монастиря-Згромадження ДМК КПД РКЦ від12. 04.2019 року, донька потребує зміни клімату в весняно-осінній період і вона має намір оздоровити доньку шляхом перебування на морі, тому планує в літній період відпочити з дитиною в Турецькій Республіці або в Єгипті. Проте відповідач не надає нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини за кордон у її супроводі, пояснюючи це тим, що він не бажає надавати такий дозвіл. Всі її доводи про те, що відпочинок на морі сприятиме інтересам та оздоровленню дитини, розширить кругозір доньки за рахунок цікавих екскурсій, відповідачем залишені без належного реагування. Маючи намір владнати спір, який триває з 2016 року, мирним шляхом, вона звернулася із листом до відповідача, але відповіді не отримала. Вважає, що безпідставна відмова батька надати дозвіл дитині для тимчасового виїзду за кордон для відпочинку суперечить інтересам дитини. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини зща кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким дитина проживає та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. Вважає, що сама наявність у одного із батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. При зверненні з вказаним позовом, свої позовні вимоги вона обґрунтовує вимогами ст.51 Конституції України, ст.ст.7, 141, 157, 161 СК України, ст.313 ЦК України, п.п.1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини, ст.4 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», п.п.3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України та правовою позицією Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №14-244цс18. Крім того, при судовому розгляду справи просить урахувати встановлені обставини, зокрема, що дитина проживає з матір`ю, тобто з нею, а відповідач не заперечує щодо проживання дитини з нею, вона, як матір, забезпечує повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток та рівень життя, необхідний для такого розвитку. Вважає, що заперечуючи щодо надання дитині дозволу на виїзд за кордон на відпочинок, відповідач бере до уваги свої інтереси, а не інтереси дитини, оскільки його доводи не містять у собі посилань на обставини чи докази про те, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон на відпочинок суперечить якнайкращим інтересам дитини, тоді як такий відпочинок дитини в супроводі матері відповідає якнайкращим інтересам дитини та забезпечує баланс між бажанням матері безперешкодно переміщуватися з дитиною, не перебуваючи в залежності від поведінки батька. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник - адвокат Сидорчук Н.М., повноваження якої підтверджені ордером серії КВ №770368 від 11.07.2019 року та Договором б/н про надання правової допомоги від 11.03.2019 року (а.с.18, 74), підтримали позовні вимоги у редакції заяви про зміну позовних вимог від 16.09.2019 року, яка прийнята судом до розгляду на підставі ухвали від 03.10.2019 року, посилаючись на ті самі обставини. Позивач [PERSON] суду пояснила, що її позовні вимоги мотивовані найкращими інтересами дитини. Вона неодноразово в досудовому порядку пропонувала відповідачеві врегулювати спір, але останній відмовляється надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон для відпочинку, що суперечить інтересам дитини. Просить її позов задовольнити. Представник позивача - адвокат Сидорчук Н.М. суду пояснила, що сторони у справі перебували у шлюбі, який розірвано. За час шлюбу у сторін народилася донька, котра після розірвання шлюбу проживає із позивачем. На теперішній час між позивачем та відповідачем виник спір щодо виховання дитини, оскільки відповідач не надає дозволу на тимчасовий виїзд за кордон для відпочинку доньки в супроводі матері без супроводу батька, на строк 14 днів у період літніх канікул, що, на її думку, перешкоджає гармонійному розвитку дитини та шкодить найкращим інтересам. Позов просить задовольнити в редакції заяви про зміну позовних вимог, тобто надати дозвіл для виїзду дитини за кордон з обов`язковим поверненням до місця проживання у період з 01.06.2019 року по 30.08.2019 року на строк 14 днів. Позивачем обрано період літніх канікул для виїзду дитини сторін для відпочинку за кордон з тієї причини, що у неї наявна неповнолітня дитина від першого шлюбу, яку вона також має намір оздоровити на морі за кордоном одночасно із донькою [PERSON] . Представник позивача вважає позовні вимоги про надання дозволу на виїзд дитини за кордон у 2020 році не передчасними, оскільки з позовом до Вінницького міського суду позивач звернулася у травні 2019 року і вимоги про надання відповідно дозволу на період з 01.07.2019 року по 31.10.2019 року втратили свою актуальність, у зв`язку із чим і було подано заяву про зміну позовних вимог. Письмово до відповідача позивач із пропозицією про надання дозволу на виїзд дитини за кордон у літній період 2020 року не зверталася до того як змінила позовні вимоги, але вважає, що спір наявний і на майбутній час, що вбачається із відзиву відповідача та із пояснень останнього в судовому засіданні, в яких він зазначає, що не бажає надати відповідний дозвіл. Крім того, представник позивача звертає увагу суду на те, що відповідач не приймає участі в матеріальному утриманні дитини, тому вважає його заперечення щодо надання дозволу на виїзд дитини за кордон для оздоровлення безпідставними. Також, вважає безпідставними вимоги відповідача до позивача про надання детальної інформації щодо умов, конкретної країни, конкретного готелю з відповідними умовами проживання дитини та конкретного часу перебування дитини за кордоном, оскільки це не можливо повідомити наперед, так як не відомо, які найвигідніші умови позивачеві будуть запропоновані при придбанні путівок та у який час. Вважає, що права відповідача щодо спілкування з дитиною ніяким чином не будуть обмежені при задоволенні позовних вимог [PERSON] , оскільки дитина перебуватиме за кордоном на відпочинку лише 14 днів в період літніх канікул з 01.06.2020 року по 30.08.2020 року, з обов`язковим поверненням дитини до постійного місця проживання в Україні по закінченню визначеного строку. 2. Виклад позиції відповідача. Відповідач [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнав, у відзивах, наданих суду 13.08.2019 року на позов та 27.09.2019 року на позовну заяву із зміненими позовними вимогами (а.с.82-84, 98-100), зазначив, що позов [PERSON] не підлягає до задоволення, оскільки поставлена позовна вимога не відповідає за своїм змістом нормам чинного законодавства та грубо порушує його, як батька дитини, право рівності батьківських прав щодо виховання дитини та перешкоджає здійсненню даного права. Позивачем зазначено, що він не надає їй дозволу на виїзд їх доньки за кордон для відпочинку, чим грубо порушує права дитини, за захистом яких остання звернулася до суду, адже відпочинок на морі відповідає інтересам дитини. Однак вважає, що дане твердження не відповідає обставинам справи і тим відносинам, які склалися між сторонами справи із даного приводу. Крім того, відповідач зазначив, що ніколи не діяв та не діє всупереч інтересам дитини. Так, він не відмовляв позивачеві у наданні відповідного дозволу на виїзд дитини за кордон, оформленого через нотаріуса, а не надав даного дозволу у досудовому порядку з урахуванням тієї інформації, яку йому надано в усному порядку позивачем щодо умов, місця та часу перебування його дитини за кордоном, на що має право, гарантоване законом. При цьому, позивач ні до подання позову до суду, ні на теперішній час не надала ні йому, ні суду детальної інформації щодо умов, місця та конкретного часу перебування дитини за кордоном; зазначаючи орієнтовний перелік країн, не надає конкретної та впевненої інформації, в яку саме країну поїде дитина; назва країни «Єгипет», куди орієнтовно позивач бажає везти дитину, не відповідає офіційній назві цієї країни; строк 14 днів у період з 31.07.2019 року по 31.10.2019 року є дуже значним проміжком часу, а він не повідомлений про те, коли конкретно і який час дитина перебуватиме за кордоном, тоді як має на це право відповідно до вимог ст.157 СК України, яка передбачає зазначення обов`язкових умов виїзду дитини за кордон, - мета виїзду, держава прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі. До того ж, позивач не зазначає, чи ці виїзди за кордон будуть одноразові, чи багаторазові, тоді як законом передбачено надання дозволу на одноразовий визначений виїзд дитини за кордон. У випадку надання позивачем усіх документальних підтверджень місця, часу та умов передування доньки за кордоном він без будь-яких заперечень надасть згоду на відпочинок дитини за кордоном без його присутності, адже такий відпочинок беззаперечно відповідатиме інтересам дитини. Вважає, що суд повинен визначити відповідний часовий проміжок перебування дитини в іншій державі, а у протилежному випадку це суперечитиме рівності батьківських прав щодо виховання дитини та може бути перешкодою у здійсненні цих прав, створить ситуацію правової та його індивідуальної невизначеності і не прогнозованості з приводу того, в якій країні, в яких умовах, в який період часу дитина перебуватиме за кордоном, та чи відповідатиме такий дозвіл найкращим інтересам дитини. Щодо змінених позивачем позовних вимог, які остання обґрунтовує тим, що він формально підходить до вирішення питання про надання дозволу на виїзд дитини за кордон для відпочинку, вважає за необхідне зазначити, що як батько дитини, жодним чином не намагається зловживати своїми правами і не створює умисно перешкод для якісного відпочинку власної дитини, натомість, він, відповідно до закону, має право знати де, в який час і в яких умовах перебуватиме та відпочиватиме дитина, і це право не може бути піддано сумнівам або будь-яким обмеженням. Не надаючи йому, як батькові дитини, повну інформацію щодо перебування дитини за кордоном, але вимагаючи отримання дозволу на виїзд за кордон протягом дуже тривалого терміну, позивач сама створює ситуацію правової невизначеності, коли дитина їде у невідомий для нього час та не до чітко визначеної країни, оскільки за вибором позивача вказується дві країни. В зв`язку із невизначеністю конкретної країни перебування та місця перебування, не можливо спрогнозувати в яких погодних та кліматичних умовах буде проходити відпочинок доньки, як харчуватиметься дитина. Не визначаючи і не повідомляючи йому місця та часу відпочинку дитини, вимогу позивача надати дозвіл на виїзд за кордон майже на цілий рік наперед, тобто завчасно, вважає безвідповідальною з боку останньої, оскільки неможливо спрогнозувати, що така поїздка відповідатиме найкращим інтересам дитини, не суперечитиме безпеці дитини, гарантуватиме безпеку життя дитини за кордоном протягом тривалого часу в наступному році та її повернення на територію України у чітко визначений час. Крім того, вважає, що позивач, визначаючи проміжок часу з 01.06.2020 року по 30.08.2020 року для виїзду дитини за кордон, повністю позбавляє його, як батька, також скористатися своїм правом і поїхати на відпочинок із власною дитиною, адже має місце ситуація тієї ж правової і фактичної невизначеності часу перебування дитини за кордоном, чим зловживає наданими їй сімейним законодавством правами на участь у виховані дитини, умисно обмежуючи права батька на таку саму участь, що суперечитиме і інтересам дитини. Так як, на його думку, позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими, такими, що суперечать нормам ст.157 СК України, то просить у задоволенні позову [PERSON] відмовити у повному обсязі. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Пархоменко Д.М., повноваження якої підтверджені ордером серії ВН №064866 від 19.08.2019 року та Договором №07/08-19-СВА про надання правової (правничої) допомоги від 07.08.2019 року (а.с.75, 77-78), просили відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у редакції заяви про зміну позовних вимог від 16.09.2019 року, яка прийнята судом до розгляду на підставі ухвали від 03.10.2019 року, посилаючись на ті обґрунтування заперечень, зазначені у відзиві на позов та на позовну заяву із зміненими вимогами. Відповідач [PERSON] суду пояснив, що не визнає позовних вимог [PERSON] до нього про надання дозволу на виїзд дитини за кордон з тих підстав, що зазначені в позові, оскільки заявлені позовні вимоги не повністю відповідають інтересам дитини, її здоров`ю, гармонійному зростанню, враховуючи, що позивач не повідомляє ні його, ні суд, у яких умовах здійснюватиметься відпочинок дитини за кордоном, тобто у якій країні, у який період часу, коли дитина повернеться в Україну. Він не чинив і не чинить перешкод у виїзді дитини за кордон для відпочинку і будь-які спори з цього приводу були б відсутні, якби позивач належно виконала свій батьківський обов`язок, та повідомила про умови виїзду дитини за кордон: в яку конкретно країну, у який період, які умови для відпочинку будуть створені для дитини, щоб була можливість пересвідчитися в тому, що такий відпочинок відповідає якнайкращим інтересам дитини. Щоб уникнути будь-яких спорів з приводу виїзду дитини за кордон з позивачем, на засіданні органу опіки та піклування Вінницької міської ради він запропонував за власні кошти придбати путівку для доньки у ту країну та в той час, який влаштовує позивача, але остання відмовилася, так як не змогла назвати ні країну, у яку має намір поїхати з дитиною відпочивати, ні прийнятний для неї час відпочинку дитини за кордоном. Крім того, відповідач пояснив, що спору на майбутній 2020 рік з приводу виїзду дитини за кордон для відпочинку не існує, про те, що позивач змінила позовні вимоги він дізнався на засіданні органу опіки та піклування, який надавав свій висновок без врахування його думки з приводу відсутності спору на майбутнє у випадку повідомлення позивачем йому всіх умов відпочинку дитини за кордоном. Звертає увагу суду на те, що він відмовляв позивачеві до цього часу у наданні згоди на виїзд дитини за кордон також і з тих підстав, що не знає, куди відпускає дитину, чи повернеться вона в Україну, оскільки ні путівки, ні зворотних квитків позивач не представила, тоді як він несе таку саму відповідальність за дитину, як і позивач. Представник відповідача - адвокат Пархоменко Д.М. пояснив, що позов [PERSON] вважає необґрунтованим, так як у позові та в заяві про зміну позовних вимог відсутня будь-яка інформація як для батька, так і для суду, який розглядає справу, щодо того, у яку країну планує поїхати з дитиною на відпочинок позивач, які будуть умови проживання, харчування дитини, який період перебування дитини за кордоном і коли та чи повернеться дитина в Україну. Для батька дитини у зв`язку із такими обставинами створена ситуація невизначеності та не прогнозованості, а тому невпевненості у тому, що надання відповідачем дозволу на виїзд дитини за кордон у супроводі матері без будь-якої об`єктивної інформації відповідає інтересам дитини, тоді як батько несе таку саму відповідальність за гармонійний розвиток і виховання дитини, як і матір. Також, представник відповідача зазначив, що останній не чинить перешкод для виїзду дитини за кордон, а ненадання добровільного дозволу на виїзд дитини якраз і відповідає інтересам дитини, так як відсутні будь-які розуміння та обізнаність про умови відпочинку дитини у відповідному готелі у конкретній країні у певний часовий проміжок, зокрема, коли саме матиме місце 14 днів відпочинку серед тримісячного періоду з 01.06.2020 року по 30.08.2020 року. Крім того, представник відповідача звертає увагу суду на те, що позов не відповідає вимогам ст.157 СК України, яка вимагає при наданні дозволу на виїзд дитини за кордон вказати інформацію про строк перебування дитини за кордоном і повернення в Україну, оскільки законодавством вимагається вказівка саме про строк перебування дитини за кордоном, а не про строк виїзду дитини за кордон. До того ж, вважає безпідставним звернення [PERSON] , з якою проживає дитина, із відповідним позовом до суду в порядку ст.157 СК України, якою передбачено, що з таким позовом має право звертатися той з батьків, хто проживає окремо від дитини у випадку відмови у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон тим з батьків, з яким проживає дитина. Також, при наданні дозволу на виїзд дитини за кордон протягом трьох місяців літніх канікул 2020 року буде порушено право відповідача у літній період поїхати на відпочинок з донькою з метою оздоровлення дитини, оскільки невідомо, коли саме у тримісячний строк позивач має намір використати 14 днів для відпочинку, так як остання не надає конкретної інформації ні відповідачеві, ні суду. При зміні позовних вимог, позивачем визначено строк протягом трьох місяців у 2020 році для надання дозволу для виїзду дитини за кордон, але спір на майбутнє між позивачем та відповідачем відсутній. Звертає увагу суду на те, що орган опіки та піклування, надаючи свій висновок у цій справі, розглядав заяву позивача [PERSON] у редакції зміни позовних вимог, тоді як зміна позовних вимог ще не була прийнята судом, тому рішення органу опіки вважає однобічним та передчасним. Крім того, представник відповідача просить не приймати до уваги твердження позивача про встановлені, з її слів обставини про те, що відповідач не приймає участі у вихованні та в утриманні дитини і що позивач самостійно забезпечує дитині повний, гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток та рівень життя, необхідний для такого розвитку, оскільки твердження про вказані обставини, як встановлені, заперечується відповідачем, так як останній приймає участь у вихованні та утриманні дитини, за його заявами встановлено час спілкування з дитиною, він сплачує аліменти на утримання дитини. До того ж, ці обставини не є предметом позову, який розглядається в суді. Так як позов вважає незаконним, необґрунтованим та безпідставним, просить відмовити у його задоволенні. 3. Виклад позиції третьої особи. Третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей Вінницької міської ради не скористалася своїм право на подання до суду пояснень щодо позову [PERSON] та відзиву [PERSON] , не дивлячись на пропозицію суду, викладену в ухвалі про відкриття провадження у справі від 05.07.2019 року. Представник третьої особи не прибув в судове засідання для розгляду справи по суті. 4. Виклад позиції органів, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах неповнолітніх осіб, - органу опіки та піклування Вінницької міської ради та Шаргородської районної державної адміністрації Вінницької області як органу опіки та піклування. Представник органу опіки та піклування Вінницької міської ради не прибув в судове засідання для розгляду справи по суті. Органом опіки та піклування Вінницької міської ради - виконкомом міської ради надіслано до суду «Висновок про доцільність виїзду за кордон дитини [PERSON] , [INFO] » від 25.09.2019 року за № [NUMBER] (а.с.105-106), відповідно до якого орган опіки та піклування вважає за доцільне надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Турецької Республіки або до Арабської Республіки Єгипет дитині [PERSON] , [INFO] у супроводі матері [PERSON] на 14 днів у період з 01.06.2020 року по 30.08.2020 року з обов`язковим поверненням дитини до постійного місця проживання по закінченню визначеного строку. Шаргородською РДА як органом опіки та піклування 15.07.2019 року подано до суду пояснення від 11.07.2019 року за №01.1-38/1668 про неможливість надання висновку щодо розв`язання спору у зв`язку із тим, що відповідач не проживає на території Шаргородського району, хоча зареєстрований у с. Пеньківка Шаргородського району Вінницької області (а.с.42). В судовому засіданні представник Шаргородської РДА як органу опіки та піклування Бабій С.В., повноваження якої підтверджені довіреністю від 15.07.2019 року за №01.1-38/1668 (а.с.48), підтримала позовні вимоги [PERSON] в редакції заяви про зміну позовних вимог, а також висновок органу опіки та піклування Вінницької міської ради від 25.09.2019 року, зсилаючись на те, що надання дозволу для виїзду дитини за кордон у супроводі матері для оздоровлення та відпочинку на 14 днів у період літніх канікул з 01.06.2020 року по 30.08.2020 року відповідає інтересам дитини. Крім того, [PERSON] пояснила, що [PERSON] РДА не може надати висновок щодо вирішення спору, оскільки ні позивач, ні відповідач, ні дитина не проживають на території Шаргородського району і не зверталися із відповідними заявами про вирішення спору до Шаргородської РДА як органу опіки та піклування. ІІ. Заяви, клопотання позивача, відповідача, третьої особи, органів, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах неповнолітніх осіб. 1. Позивач [PERSON] 16.09.2019 року подала до суду заяву про зміну позовних вимог (а.с.93-95). 2. Органом, якому законом надано право звертатися до суду в інтересах неповнолітніх осіб, - Шаргородською районною державною адміністрацією Вінницької області як органом опіки та піклування подано до суду пояснення щодо неможливості надати висновок щодо розв`язання спору (а.с.42). 3. Відповідач [PERSON] 05.08.2019 року подав заяву про ознайомлення з матеріалами справи (а.с.58). 4. Представник органу, якому законом надано право звертатися до суду в інтересах неповнолітніх осіб, - органу опіки та піклування Вінницької міської ради Марценюк Л.Є. 09.08.2019 року надіслала заяву про відкладення розгляду справи до вирішення спору органом опіки та піклування і надання відповідного висновку (а.с.61). 5. Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору - Служби у справах дітей Вінницької міської ради - Остапець Н.М. 09.08.2019 року надіслала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с.62). ІІІ. Процесуальні дії у справі 1. 28.05.2019 року ухвалою Вінницького міського суду позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон передано на розгляд Шаргородського районного суду Вінницької області за підсудністю (а.с.21). 2. Відповідно до ухвали судді від 05.07.2019 року прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , з участю третьої особи без самостійних вимог - Служби у справах дітей Вінницької міської ради - про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 25.07.2019 року (а.с.32-33). 3. Підготовче судове засідання відкладено на 13.08.2019 року та 03.10.2019 року у зв`язку із клопотаннями сторін (а.с.52, 80). 4. Ухвалою суду від 03.10.2019 року задоволено клопотання позивача [PERSON] про прийняття до розгляду заяви про зміну позовних вимог (а.с.109-110). 5. 03.10.2019 року закрито підготовче провадження, розгляд справи по суті призначено на 30.10.2019 року (а.с.113-114). ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Докази, відхилені судом, мотиви їх відхилення. Вирішуючи спір, суд встановив, що між сторонами виникли сімейні правовідносини щодо вирішення батьками питань щодо виховання дитини, зокрема, щодо надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за межі України. Судом встановлено наступні фактичні обставини, що підтверджуються доказами. Так, судом встановлено, що підставою звернення до суду із цим позовом позивач [PERSON] вказує ненадання відповідачем [PERSON] згоди на виїзд їх малолітньої дитини [PERSON] , 09.04.2015 року за кордон для відпочинку та оздоровлення. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.11.2014 року, який за рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16.12.2016 року розірвано (а.с.13). Позивач та відповідач від спільного шлюбу мають неповнолітню дитину: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , (а.с.8). Малолітня дитина сторін - [PERSON] , [INFO] , проживає із позивачем [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , а зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що вбачається із довідки Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради №22110 від 23.05.2018 року та довідки Квартального комітету «Вінниченко» за №578 без зазначення дати (а.с.11, 12), а також підтверджується поясненнями позивача та не заперечується відповідачем. Рішення органу опіки та піклування чи судових рішень про визначення місця проживання дитини [PERSON] з матір`ю [PERSON] , а також заперечень відповідача щодо місця проживання дитини сторонами суду не представлено, у зв`язку із чим суд вважає, що місце проживання дитини з матір`ю визначено сторонами за добровільною згодою між собою. Відповідач [PERSON] проживає окремо від дитини, йому органом опіки та піклування установлено спосіб участі у вихованні дочки, що визнається сторонами. Також судом встановлено, що малолітня дитина сторін відвідує дошкільний навчальний заклад - дитячий садок у м. Вінниці, що не заперечується сторонами. Судом встановлено, що до складу сім`ї позивача також входить син - [PERSON] , [INFO] (а.с.12). Згідно з довідкою Медичного центру Монастиря-Згромадження ДМК КПД РКЦ від 12.04.2019 року, малолітня дитина [PERSON] знаходиться на обліку в амбулаторному центрі з лютого 2018 року як часто хворіючи дитина, яка майже щомісяця приймає противірусну, десенсибілізуючу та гормональну терапію, з діагнозом: бронхіолі з частими обструкціями. Для покращення стану дитини рекомендовано у весняно-осінній період зміну клімату (а.с.9). З довідки Вінницького міського суду Вінницької області №32508 від 18.04.2019 року вбачається, що позивач [PERSON] до означеного суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання доньки [PERSON] не зверталася (а.с.10), разом з тим, суд звертає увагу сторін на те, що питання стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання доньки свідчить про обставини станом на квітень 2019 року та не є предметом позову у справі, яка розглядається, у зв`язку із чим, на переконання суду, відповідно до вимог ст.77 ЦПК України, є неналежним доказом. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч.1, 4 ст.77 ЦПК України). З наведених підстав довідка Вінницького міського суду Вінницької області №32508 від 18.04.2019 року, з якої вбачається, що позивач [PERSON] до означеного суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання доньки [PERSON] не зверталася, як неналежний доказ, відхиляється судом. 03.05.2019 року позивач [PERSON] звернулася до відповідача [PERSON] із заявою «Про надання дозволу», в якій просить надати нотаріально посвідчений дозвіл на виїзд доньки [PERSON] за кордон на літній оздоровчий відпочинок, який запланований на 14 днів у період з 01.06.2019 року по 01.11.2019 року біля моря (а.с.14). Крім того, у заяві позивач повідомляє, що бюджет поїздки за кордон нею не визначений, у зв`язку із чим просить відповідний дозвіл на виїзд дитини видати у Туреччину та Єгипет, в залежності від вартості відпочинку. Таким чином, із заяви [PERSON] не вбачається ні конкретна країна виїзду дитини, ні конкретна дата виїзду дитини за кордон на строк 14 днів у певний період, ні дата повернення дитини в Україну. Означена заява [PERSON] відповідачем отримана (а.с.15, 16). При цьому, нотаріально посвідченого дозволу на виїзд дитини за кордон на підставі заяви [PERSON] від 03.05.2019 року на 14 днів у період з 01.06.2019 року по 01.11.2019 року відповідач [PERSON] не надав, що визнається сторонами, але письмово про відмову у наданні відповідного дозволу не повідомив. 27.05.2019 року [PERSON] звернулася з позовом до Вінницького міського суду до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон. 16.09.2019 року позивачем [PERSON] надіслано до суду заяву про зміну позовних вимог, відповідно до якої просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Турецької Республіки або до Арабської Республіки Єгипту доньці [PERSON] , [INFO] , у її супроводі, без згоди та супроводу батька [PERSON] , на 14 днів в період літніх канікул з 01.06.2020 року по 30.08.2020 року, з обов`язковим поверненням дитини до постійного місця проживання в Україні по закінченню визначеного строку (а.с.93-95). До подання вказаної заяви із будь-яким зверненням до відповідача про надання відповідного дозволу на виїзд дитини за кордон у зазначений період позивач [PERSON] не зверталася, що не заперечується сторонами. 25.09.2019 року виконкомом Вінницької міської ради надано висновок за №01-00-011-47888 «Про доцільність виїзду за кордон дитини [PERSON] , [INFO] (а.с.105-106), який надійшов до суду 30.09.2019 року. З вказаного висновку вбачається, що [PERSON] звернулася до Шаргородського районного суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, у зв`язку із чим орган опіки та піклування Вінницької міської ради надає висновок щодо розв`язання спору по суті на підставі ухвали суду від 05.07.2019 року. Розгляд питання про надання відповідного висновку здійснювався 27.08.2019 року та 17.09.2019 року з участю батьків дитини, які надали органу опіки та піклування пояснення, але не дійшли згоди щодо строків виїзду дитини за кордон. Крім того, з вказаного висновку вбачається, що на засіданні органу опіки та піклування [PERSON] . повідомила, що має намір наступного літа відпочити з донькою за кордоном на морі, у зв`язку із чим просить надати можливість виїхати влітку 2020 року з дитиною до Турецької Республіки або до Арабської Республіки Єгипет на термін 14 днів. Згідно з висновком №01-00-011-47888 від 25.09.2019 року «Про доцільність виїзду за кордон дитини [PERSON] , [INFO] » виконавчий комітет Вінницької міської ради як орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважає за доцільне надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Турецької Республіки або до Арабської Республіки Єгипет дитині [PERSON] , [INFO] у супроводі матері [PERSON] , на 14 днів в період з 01.06.2020 року по 30.08.2020 року з обов`язковим поверненням дитини до постійного місця проживання по закінченню визначеного строку (а.с.105-106). При цьому, суд звертає увагу на те, що вказаний висновок органом опіки та піклування Вінницької міської ради подано не на виконання ухвали Шаргородського районного суду від 05.07.2019 року, оскільки означеною ухвалою лише відкрито провадження у справі і залучено орган опіки та піклування Вінницької міської ради як орган, якому надано право звертатися до суду в інтересах неповнолітніх осіб, для подання висновку та висловлення думки щодо розв`язання спору по суті. Означеною ухвалою суд не уповноважував органи опіки та піклування подавати висновки щодо розв`язання спору по суті. В підготовчому судовому засіданні та під час судового розгляду сторони у справі не зверталися до суду із клопотанням про зобов`язання органу опіки та піклування Вінницької міської ради та Шаргородської РДА як органу опіки та піклування подати суду відповідні висновки, враховуючи, що відповідний висновок був наданий виконкомом Вінницької міської ради, але не щодо первісних позовних вимог позивача [PERSON] , а щодо змінених нею позовних вимог на підставі заяви від 16.09.2019 року, яка прийнята до провадження і розгляду судом лише 03.10.2019 року, у зв`язку із чим вказаний висновок, на думку суду, є, відповідно до вимог ст.78 ЦПК України, недопустимим доказом. Так, ч.1 ст.78 ЦПК України встановлено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. З наведених підстав висновок виконавчого комітету Вінницької міської ради як органу опіки та піклування Вінницької міської ради за №01-00-011-47888 від 25.09.2019 року «Про доцільність виїзду за кордон дитини [PERSON] , [INFO] », як недопустимий доказ, відхиляється судом. Як встановлено судом, ні позовна заява [PERSON] із первісними вимогами, ні заява із зміненими позовними вимогами не містить зазначення конкретної держави прямування, конкретної адреси місця перебування та відповідного часового проміжку перебування дитини сторін у цій державі, зазначення доказів на підтвердження повернення дитини на територію України, про що можуть свідчити авіаквитки, та часу такого повернення. Крім того, докази на підтвердження вказаних вище обставин не надані позивачем до позову та під час судового розгляду. Внаслідок незазначення позивачем конкретної держави прямування з дитиною, конкретної адреси місця перебування та відповідного часового проміжку перебування дитини сторін у цій державі, незазначення доказів на підтвердження повернення дитини на територію України, про що можуть свідчити авіаквитки, та часу такого повернення, а також внаслідок ненадання суду доказів на підтвердження цих обставин створено ситуацію правової невизначеності та не прогнозованості, що, на переконання суду, не відповідає найкращим інтересам дитини. Отже, судом не встановлено порушення, невизнання чи оспорювання прав позивача [PERSON] відповідачем [PERSON] при вирішенні питання щодо виїзду дитини за кордон для відпочинку. Під час судового розгляду суд не викликав для з`ясування думки малолітню дитину [PERSON] , враховуючи думку сторін, які заперечували щодо виклику дитини, а також, суд вважає, що внаслідок малолітства дитина не може висловити свою думку при вирішення спору між батьками щодо виїзду за кордон для відпочинку, що відповідає положенням ч.2 ст.171 СК України. V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування. Норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, сімейні правовідносини щодо вирішення батьками питань щодо виховання дитини, зокрема, щодо надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за межі України, які регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Сімейним кодексом України, ЗУ «Про охорону дитинства», Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, і є частиною національного законодавства України. Відповідно до ст.51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 3 Конвенції про права дитини встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці Конвенції зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки батьків…, які відповідають за неї за законом… Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (ч.2 ст.3 СК України). Правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (ст.6 СК України). Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини (ч.8 ст.7 СК України). Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (ч.ч.9, 10 ст.7 СК України). Відповідно до ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток (ч.2 ст.150 СК України). Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч.ч.1, 2 ст.155 СК України). Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею (ч.ч.1, 2 ст.157 СК України). Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (ст.171 СК України). Аналогічні положення закріплені у ст.12 Конвенції про права дитини, якою передбачено, що держави-учасниці Конвенції забезпечують дитині, здатній сформулювати свої власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Відповідно до ст.6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25.01.1996 року, під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватися, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Разом з тим, враховуючи малолітство [PERSON] , [INFO] , судом не встановлено підстав для допиту дитини в судовому засіданні. Згідно із ст.33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. За приписами ч.1 ст.313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, що затвердженні постановою КМУ від 27 січня 1995 року за №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на постійний консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другогозбатьків; довідки про наявність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, виданої органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем; 3) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця під час пред`явлення рішення суду або органу опіки та піклування (районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі його утворення), сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади) або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав, у якому визначено (підтверджено) місце проживання дитини з одним із батьків, який має намір виїзду з дитиною або який уповноважив на це нотаріально посвідченою згодою інших осіб; 4) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця та більше дитини з інвалідністю, дитини, яка хворіє на захворювання, передбачені частиною п`ятою статті 157 Сімейного кодексу України, під час пред`явлення таких документів або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав: довідки, виданої органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем, про наявність заборгованості із сплати аліментів (у разі коли сукупний розмір заборгованості перевищує суму відповідних платежів за три місяці); документа, виданого лікарсько-консультативною комісією лікувально-профілактичного закладу, в порядку та заформою, встановленими МОЗ (у разі коли сума заборгованості по аліментах становить понад три місяці, але не більше чотирьох місяців). Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги нормами ст.ст.157, 161 СК України щодо врегулювання питання надання дозволу на виїзд дитини за кордон. Частиною 5 ст.157 СК України встановлено, що той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі. Той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк до одного місяця та більше з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, у разі: 1) наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, підтвердженої довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів; 2) наявності заборгованості зі сплати аліментів, підтвердженої довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три місяці, якщо аліменти сплачуються на утримання дитини з інвалідністю, дитини, яка хворіє на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісне орфанне захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, або на утримання дитини, яка отримала тяжкі травми, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією лікувально-профілактичного закладу в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, не має заборгованості зі сплати аліментів, звертається рекомендованим листом із повідомленням про вручення до того з батьків, з яким проживає дитина, за наданням згоди на виїзд дитини за межі України з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі в складі організованої групи дітей. У разі ненадання тим із батьків, з яким проживає дитина, нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини за кордон із зазначеною метою, у десятиденний строк з моменту повідомлення про вручення рекомендованого листа, той із батьків, хто проживає окремо від дитини та у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів, має право звернутися до суду із заявою про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди другого з батьків. Довідка про наявність заборгованості зі сплати аліментів видається органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем у порядку, встановленому законом. Проаналізувавши вказану норму ст.157 СК України, суд приходить до переконання, що вона не може бути застосована при вирішенні позовних вимог [PERSON] , оскільки ч.5 ст.157 СК України регулює питання самостійного вирішення одним із батьків, з яким проживає дитина питання тимчасового виїзду дитини за межі України, а також питання надання нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини за кордон тому із батьків, хто проживає окремо від дитини та питання звернення з позовом до суду про надання згоди на виїзд дитини за кордон саме того з батьків, хто проживає окремо від дитини, тоді як судом встановлено, що дитина проживає з позивачем, а саме відповідач проживає окремо від дитини. Також, суд не застосовує ст.161 СК України, на яку зсилається позивач у заяві про зміну позовних вимог як на підставу обґрунтування позовних вимог, оскільки вказана норма права стосується розв`язання спору між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини, тоді як предметом позову [PERSON] не є питання розв`язання спору про місце проживання доньки, а про надання дозволу на виїзд дитини за кордон. Також, суд вважає, що не підлягає застосуванню при вирішенні даного спору ст.4 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», якою керується позивач [PERSON] при зверненні з позовом до суду, виходячи з наступного. Так, ст.1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» врегульовано, що громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну. Разом з тим, ст.4 вказаного Закону регулює порядок оформлення документів для постійного проживання громадян України за кордоном, що не є предметом позову у справі, яка розглядається. VІ. Висновки суду Аналіз перевірених і оцінених в судовому засіданні доказів переконує суд, що вимоги позивача про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, є необґрунтованими та безпідставними, тому позов [PERSON] задоволенню не підлягає, оскільки обставини викладені позивачкою не підтверджуються належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, проаналізованими судом. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч.1 ст.78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.1 ст.81 ЦПК України). Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України). Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. В п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). Відтак, суд, проаналізувавши та оцінивши кожний аргумент, наведений сторонами, представниками сторін та іншими учасниками справи, а також представлені докази, констатує той факт, що позивачем не доведено факту порушення, оспорювання або невизнання її прав з боку відповідача. Так, тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватися за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. Вказаний висновок суду ґрунтується на правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №712/10623/17 (провадження №14-244цс18). У вказаній постанові ВПВС встановлено, що з урахуванням обставин справи №712/10623/17, дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон дитини у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків, наданий на підставі рішення суду із визначенням початку та закінчення періоду, відповідатиме найкращим інтересам дитини. При цьому, обставини надання такого дозволу за рішенням суду, що викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18), на яку позивач посилається у позовній заяві, суттєво відрізняються від предмета позову та обставин у справі, яка розглядається, оскільки предметом позову у даній справі є надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон для відпочинку та оздоровлення, тоді як предметом позову у справі, яка розглянута ВПВС, є надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон для на навчання. Виходячи з положень проаналізованих вище у рішенні норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків (на підставі рішення суду) може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. З огляду на викладене, вбачається що діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки. При цьому, найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Надання судом дозволу на виїзд дитини за кордон у супроводі одного із батьків без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України, про що можуть свідчити авіаквитки, створить ситуацію правової невизначеності та не прогнозованості, що суперечить інтересам дитини, тоді як рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Вказаний висновок суду ґрунтується також на висновках, що викладені в постанові Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №643/1090/17 (провадження №61-28548св18), які суд враховує відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України. Так, Верховним Судом роз`яснено, що не зазначення позивачем конкретної адреси місця перебування дитини за кордоном та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини. З метою встановлення, чи є втручання «необхідним у демократичному суспільстві», відповідно до п.53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року, слід брати до уваги справу в цілому, при цьому, аналіз того, що має найкраще задовольняти інтереси дитини, є дуже важливим у таких справах. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага…, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків, що вбачається із правової позиції Європейського суду з прав людини, висловленої у п.54 рішення у справі «Хант проти України». Оскільки позивачем не зазначено та за час розгляду справи не надано суду доказів про країну прямування дитини, адреси, за якою перебуватиме дитина у цій країні, не вказано та не надано доказів про конкретний термін перебування дитини за кордоном у її супроводі, а також не надано доказів на підтвердження наміру повернути дитину на територію України, про що могли б свідчити авіаквитки, то надання судом дозволу на виїзд дитини за кордон не відповідає найкращим інтересам дитини та створить ситуацію правової невизначеності та не прогнозованості як щодо інтересів дитини, так і щодо прав та обов`язків батьків у вихованні дитини. При цьому, суд залишає поза увагою твердження представника позивача в судовому засіданні про те, що позивач діятиме тільки в інтересах малолітньої дитини та не зможе вчиняти дії, які суперечитимуть інтересам дитини, оскільки вказане твердження ґрунтується на припущеннях, так як судом не встановлено жодних перешкод у наданні суду позивачем інформації та доказів про країну прямування дитини, адреси, за якою перебуватиме дитина у цій країні, не вказано та не надано доказів про конкретний термін перебування дитини за кордоном у її супроводі, а також не надано доказів на підтвердження наміру повернути дитину на територію України. Також, суд залишає поза увагою твердження позивача та її представника про те, що поведінка відповідача, який, не приймаючи участі в утриманні дитини, заперечує щодо надання дозволу на виїзд дитини за кордон для відпочинку, свідчить про порушення права дитини на гармонійний розвиток і виховання, оскільки факт заперечення відповідача щодо позову про надання дозволу на виїзд дитини за кордон при обставинах відсутності інформації та доказів про країну прямування дитини, адреси, за якою перебуватиме дитина у цій країні, доказів про конкретний термін перебування дитини за кордоном у супроводі позивача, а також доказів на підтвердження наміру повернути дитину на територію України, на думку суду свідчить про його інтерес до дитини та до її прав. Повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши ті докази, на які зсилаються сторони, суд прийшов до переконання, що у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон слід відмовити.

Outcome: dismissed