Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивачів, відповідача, третьої особи. 1. Виклад позиції позивачів. 02.11.2021 року адвокат Залокоцька В.Д. звернулася до Шаргородського районного суду з позовом в інтересах [PERSON] та [PERSON] до Джуринської сільської ради про визнання в порядку спадкування права постійного користування земельною ділянкою. В позові, в редакції заяви від 12.11.2021 року, представник позивачів просить: визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] [PERSON] право постійного користування на Ѕ частину земельної ділянки загальною площею 3 (три) гектари для ведення селянського (фермерського) господарства, що розташована на території Джуринської сільської ради Жмеринського району (колишня назва адміністративно-територіальної одиниці - Шаргородський район) Вінницької області, яка належала [PERSON] на праві постійного користування землею на підставі Державного акту серії ВН від 14.12.2000 року на право постійного користування землею, що зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №54; визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] [PERSON] право постійного користування на Ѕ частину земельної ділянки загальною площею 3 (три) гектари для ведення селянського (фермерського) господарства, що розташована на території Джуринської сільської ради Жмеринського району (колишня назва адміністративно-територіальної одиниці - Шаргородський район) Вінницької області, яка належала [PERSON] на праві постійного користування землею на підставі Державного акту серії ВН від 14.12.2000 року на право постійного користування землею, що зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №54. В обґрунтування позову представник позивачів - адвокат Залокоцька В.Д. зазначила, що [INFO] помер батько позивачів - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, зокрема земельна ділянка площею 3,00 га, яка знаходиться на території Деребчинської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, а тепер ця територія відноситься до юрисдикції Джуринської сільської ради Жмеринського району Вінницької області, із цільовим призначенням - для ведення селянського (фермерського) господарства, що підтверджується Державним актом на право постійного користування землею серії ВН б/н. Позивачі [PERSON] та [PERSON] спадщину прийняли, що підтверджується матеріалами спадкової справи, відкритої на ім`я померлого [INFO] [PERSON] . Інше спадкове майно оформлено спадкоємцями у встановленому законодавством порядку, що також підтверджується матеріалами спадкової справи. Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до державного нотаріуса Шаргородської державної нотаріальної контори Вінницької області Масилюк Р.М. з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом. Але у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом було відмовлено у зв`язку з тим, що не було подано документу, який посвідчує право власності спадкодавця на майно, а не право постійного користування землею. Отже, отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку позивачі не мають можливості у зв`язку з тим, що не було подано документу, який посвідчує право власності спадкодавця на майно, а не право постійного користування землею, тобто відсутня встановлена законодавцем процедура нотаріального оформлення спадкування права постійного користування землею. Спадкодавець [PERSON] в силу вимог ст.ст.21-23 Земельного Кодексу України (в ред.1960 року), що діяв на час отримання державного акту, набув право постійного користування земельною ділянкою площею 3 га, розташованою на території Деребчинської сільської ради, переданої йому для ведення селянського (фермерського) господарства. Відтак, на момент смерті [PERSON] до складу спадщини входило його право постійного користування на зазначену земельну ділянку, і яке не припинилося внаслідок його смерті. Вважає, що право позивачів, яке перейшло в порядку спадкування від спадкодавця на право користування земельною ділянкою, в даному випадку, не може бути звужено чи обмежено. Перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщини, визначений у ст.1219 ЦК України. За змістом вказаного у цій нормі закону переліку право постійного користування земельною ділянкою, яке належало спадкодавцю, не є тим правом, яке не можна успадкувати. А тому вважає, що таке право за загальним правилом входить до складу спадщини. Право постійного користування земельною ділянкою, яку отримав для ведення селянського (фермерського) господарства його засновник, може бути об`єктом спадкування, якщо зазначена особа до її смерті не змогла створити (зареєструвати) селянське (фермерське) господарство. Тільки у такому разі право постійного користування зазначеною ділянкою входить до складу спадщини у разі смерті цієї особи та може бути успадкованим лише для мети, для якої це право отримав спадкодавець. Представник позивачів вважає, що, вказане право постійного користування землею входить до спадкової маси, так як фермерське господарство спадкодавцем [PERSON] не було створено, а відтак спадкоємці - позивачі [PERSON] та [PERSON] мають право на спадкування за законом права постійного користування земельною ділянкою в рівних частинах. Крім того, представник позивачів вважає, що позовні вимоги обґрунтовуються нормами ЦК України, ЗК України та покликається на норми статей 1216, 1217, 1218, 1219, 1270 ЦК України, статей 524, 525 529, 543, 548, 549 ЦК УРСР, статей 21, 23, 27, 114 ЗК УРСР, ст.141 ЗК України. У підготовче засідання позивачі [PERSON] та [PERSON] , а також їх представник - адвокат Залокоцька В.Д. не прибули, про його дату, час та місце повідомлені належним чином. Представник позивачів - адвокат Залокоцька В.Д. 01.12.2021 року на електронну адресу суду надіслала заяву про розгляд справи у підготовчому засіданні у її та позивачів відсутності, просить позовну заяву задовольнити в редакції заяви про зміну предмету позову від 12.11.2021 року (а.с.129). 2. Виклад позиції відповідача. Відповідач - Джуринська сільська рада не скористалася своїм правом на подання відзиву і відзиву із викладом своїх заперечень щодо позову не подала. 04.11.2021 року, 22.11.2021 року, 26.11.2021 року представником відповідача - сільським головою Попсуй Г.М., повноваження якої підтверджуються рішенням Джуринської сільської ради №1 від 26.11.2020 року «Про початок повноважень Джуринського сільського голови (а.с.41) та витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.128), на електронну адресу суду надіслано заяви, у яких остання просить розглянути справу у відсутності представника відповідача, заперечень щодо задоволення позову [PERSON] та [PERSON] , в тому числі в редакції від 12.11.2021 року не має (а.с.27, 40, 127). 3. Виклад позиції третьої особи. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - [PERSON] не скористався своїм правом подати пояснення щодо позову і не подав до суду письмових пояснень щодо позову із викладенням своїх аргументів і міркувань на підтримку або заперечення проти позову, не дивлячись на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 23.11.2021 року (а.с.118-119), яку отримав 25.11.2021 року (а.с.123). Також, у підготовче засідання [PERSON] не прибув, але 25.11.2021 року подав до Шаргородського районного суду заяву про визнання позову, у якій зазначив, що у повному обсязі визнає позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] до Джуринської сільської ради, не заперечує щодо задоволення позову та щодо ухвалення судового рішення у підготовчому судовому засіданні (а.с.124). ІІ. Заяви, клопотання позивачів, відповідача, третьої особи. 1. 02.11.2021 року представник позивачів - адвокат Залокоцька В.Д. разом із позовною заявою подала клопотання про витребування доказів (а.с.18). 2. 12.11.2021 року представником позивачів - адвокатом Залокоцькою В.Д. подано клопотання про проведення підготовчого судового засідання, призначеного на 12.11.2021 року у її відсутності та про розгляд поданих нею клопотань та заяв (а.с.28). 3. 12.11.2021 року представником позивачів - адвокатом Залокоцькою В.Д. подано заяву в порядку ст.49 ЦПК України щодо зміни предмету позову (а.с.29). 4. 04.11.2021 року представником відповідача - Джуринським сільським головою Попсуй Г.М. на електронну адресу суду надіслано заяву, у якій остання просить розглянути справу у відсутності представника відповідача, заперечень щодо задоволення позову [PERSON] та [PERSON] не має (а.с.27). 5. 22.11.2021 року представником відповідача - Джуринським сільським головою Попсуй Г.М. на електронну адресу суду надіслано заяву, у якій остання просить розглянути справу у відсутності представника відповідача, заперечень щодо задоволення позову [PERSON] та [PERSON] в редакції від 12.11.2021 року не має (а.с.40). 6. 22.11.2021 року представником позивачів - адвокатом Залокоцькою В.Д. подано заяву про приєднання доказів (а.с.42). 7. У підготовчому судовому засіданні 23.11.2021 року представником позивачів - адвокатом Залокоцькою В.Д. заявлено усне клопотання про залучення до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - [PERSON] , котрий є спадкоємцем за законом померлого [PERSON] . 8. 25.11.2021 року третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - [PERSON] подав до Шаргородського районного суду заяву про визнання позову (а.с.124). 9. 26.11.2021 року представником відповідача - Джуринським сільським головою Попсуй Г.М. на електронну адресу суду надіслано заяву, у якій остання просить розглянути справу у відсутності представника відповідача, заперечень щодо задоволення позову [PERSON] та [PERSON] не має (а.с.127). 10. 01.12.2021 року представник позивачів - адвокат Залокоцька В.Д. на електронну адресу суду подала заяву про розгляд справи у її та позивачів відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить позов задовольнити (а.с.129). ІІІ. Процесуальні дії у справі 1. Відповідно до ухвали судді від 02.11.2021 року прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] , [PERSON] , в інтересах яких діє адвокат Залокоцька В.Д., до Джуринської сільської ради Жмеринського району Вінницької області - про визнання в порядку спадкування права постійного користування земельною ділянкою та відкрито провадження у справі; розгляд цивільної справи призначено в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого провадження, призначено підготовче судове засідання на 12.11.2021 року, запропоновано відповідачеві у п`ятнадцятиденний строк подати відзив на позов (а.с.20-21). 2. 12.11.2021 року, 23.11.2021 року відкладено підготовчі судові засідання у справі за клопотаннями про відкладення, у зв`язку із витребуванням доказів, залученням третьої особи (а.с.30, 117). 3. Відповідно до ухвали суду від 12.11.2021 року задоволено клопотання представника позивачів про витребування доказів та приєднано до справи і прийнято до провадження заяву адвоката Залокоцької В.Д. в інтересах позивачів [PERSON] та [PERSON] в порядку ст.49 ЦПК України (про зміну предмету позову) (а.с.32-33). 4. У підготовчому судовому засіданні 23.11.2021 року, відповідно до вимог ч.4 ст.259 ЦПК України, не виходячи до нарадчої кімнати, суд постановив ухвалу про задоволення заяви адвоката Залокоцької В.Д. від 22.11.2021 року про приєднання доказів (а.с.117). 5. На підставі ухвали суду від 23.11.2021 року задоволено усне клопотання адвоката Залокоцької В.Д. та залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - [PERSON] ; підготовче засідання відкладено на 01.12.2021 року у зв`язку із залученням до участі в справі третьої особи та наданням їй триденного строку на подання пояснень щодо позову (а.с.118-119). 6. В підготовчому засіданні 01.12.2021 року, відповідно до вимог ч.4 ст.259 ЦПК України, не виходячи до нарадчої кімнати, суд задовольнив заяви представників позивачів та відповідача, третьої особи про розгляд справи у їх відсутності у зв`язку із повним визнанням відповідачем позовних вимог [PERSON] та [PERSON] . 7. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з вимогами ч.ч.1, 2, 4, 5 ст.206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнання позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення… У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. Визнання відповідачем Джуринською сільською радою позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси відповідача та інших осіб, права Джуринського сільського голови [PERSON] не обмежуються в частині визнання позову, тому наявні підстави для прийняття судом визнання нею позовних вимог [PERSON] та [PERSON] про визнання в порядку спадкування права постійного користування земельною ділянкою. 8. В підготовчому судовому засіданні, відповідно до вимог ч.4 ст.259 ЦПК України, не виходячи до нарадчої кімнати, суд постановив ухвалу про прийняття визнання відповідачем Джуринською сільською радою позовних вимог [PERSON] та [PERSON] про визнання в порядку спадкування права постійного користування земельною ділянкою. 9. За таких обставин суд вважає, що перешкод для здійснення розгляду справи за відсутності позивачів, відповідача, третьої особи та ухвалення судового рішення у підготовчому судовому засіданні - немає. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Вирішуючи спір, суд встановив, що між сторонами виникли цивільно-правові та земельні правовідносини щодо успадкування за законом права постійного користування земельною ділянкою, зокрема, земельною ділянкою, що надана у постійне користування для ведення селянського (фермерського) господарства. Судом встановлено наступні фактичні обставини, що підтверджуються доказами. Так, суд встановив, що [INFO] у с. Мала Деребчинка Шаргородського району Вінницької області помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Деребчинської сільської ради Шаргородського району Вінницької області 18.09.2017 року (а.с.10). Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, яке складається у тому числі з права постійного користування землею площею 3,00 га, яка знаходиться на території Деребчинської сільської ради Шаргородського (тепер - Жмеринського) району Вінницької області (а.с.11). Так, на підставі рішення 11 сесії 3 скликання Шаргородської районної Ради народних депутатів Шаргородського району Вінницької області від 28 вересня 2000 року [PERSON] , що мешкав у с. Мала Деребчинка, надано у постійне користування земельну ділянку площею 3,00 гектари в межах згідно з планом. Земельна ділянка розташована на території Деребчинської сільської ради. Землю надано для ведення селянського (фермерського) господарства (а.с.11). Право постійного користування земельною ділянкою [PERSON] підтверджується Державним актом на право постійного користування землею серії ВН від 14 грудня 2000 року, виданим Шаргородською районною Радою народних депутатів та зареєстрованим у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №54 (а.с.11). Спадкоємцями за заповітом [PERSON] є онук [PERSON] , донька [PERSON] та син [PERSON] . Так, 18.09.2012 року [PERSON] зробив заповітне розпорядження на випадок своєї смерті, згідно із яким належну йому на праві приватної власності земельну ділянку на території Деребчинської сільської ради, згідно із державним актом серії ІІ-ВН №011270 в розмірі 2,79 га заповів синові [PERSON] (а.с.59, 99). 20.09.2012 року [PERSON] зробив заповітне розпорядження на випадок своєї смерті, згідно із яким належний йому на праві приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями в [ADDRESS] , заповів онуку [PERSON] (а.а.58). 03.07.2013 року [PERSON] зробив заповітне розпорядження на випадок своєї смерті, згідно із яким належну йому на праві приватної власності Ѕ частку нежитлової будівлі - бару-магазину, який знаходиться в [ADDRESS] заповів своїй доньці [PERSON] (а.с.67). Спадкоємці за заповітами [PERSON] - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] оформили свої спадкові права після смерті спадкодавця, що вбачається із матеріалів спадкової справи №56/18/02-14 до майна померлого [PERSON] , та підтверджується відповідними свідоцтвами про право на спадщину за заповітом від 07.08.2018 року (а.с.89), від 13.12.2018 року (а.с.114). Відтак, судом встановлено, що спадкодавець [PERSON] не зробив заповітного розпорядження на земельну ділянку [PERSON] , що належала йому на праві постійного користування, яке підтверджується Державним актом на право постійного користування землею серії ВН від 14 грудня 2000 року, виданим Шаргородською районною Радою народних депутатів та зареєстрованим у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №54. Разом з тим, вказана земельна ділянка входить до складу спадщини, виходячи з наступного. На час надання [PERSON] права постійного користування спірною земельною ділянкою діяв ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року, який у відповідній редакції передбачав таке регулювання відносин щодо права постійного користування земельною ділянкою: постійним визнавалося землекористування без заздалегідь установленого строку (ч.2 ст.7 зазначеного Кодексу у редакції, чинній на час надання спірної земельної ділянки у постійне користування). Право постійного користування землею посвідчували державні акти. Їх видавали та реєстрували сільські, селищні, міські, районні Ради народних депутатів (ч.1 ст.23 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року); громадянам України, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, земельні ділянки передавалися у власність або надавалися в користування, в тому числі на умовах оренди, включаючи присадибний наділ (ч.1 ст.50 вказаного Кодексу). Землю у постійне користування надавали Ради народних депутатів, зокрема і для ведення громадянами України селянського (фермерського) господарства (п.1 ч.5 ст. 7 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року). Після одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягало у 30-денний строк державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку. Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) й одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування або укладання договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набувало статусу юридичної особи, одержувало печатку з його найменуванням і адресою, відкривало розрахунковий та інші рахунки в установах банку, вступало у відносини з підприємствами, установами та організаціями, визнавалося державними органами та органами місцевого самоврядування як самостійний товаровиробник при плануванні економічного і соціального розвитку регіону (ч.ч.1. 2 ст.9 Закону №2009-XII «Про селянське (фермерське) господарство»). 1 січня 2002 року набрав чинності ЗК України від 25 жовтня 2001 року, згідно з ч.1 ст.92 якого право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Вичерпний перелік осіб, які могли набувати земельні ділянки у постійне користування, був визначений у частині другій ст.92 ЗК України від 25 жовтня 2001 року. Фермерські господарства та фізичні особи до вказаного переліку не належали. Але у п.6 розділу Х «Перехідні положення» зазначеного Кодексу було передбачено, що громадяни та юридичні особи, які вже мали у постійному користуванні земельні ділянки, не могли мати їх на такому праві та повинні були у визначений строк переоформити право власності або право оренди на них відповідно до встановленого порядку. При переоформленні права постійного користування земельними ділянками, наданими для ведення селянських (фермерських) господарств, у довгострокову оренду її строк мав визначатися відповідно до закону. Разом з тим, 22 вересня 2005 року Конституційний Суд України ухвалив рішення №5-рп/2005, згідно з яким визнав неконституційним пункт 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України від 25 жовтня 2001 року щодо обов`язку переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або на право оренди. Конституційний Суд України вказав, що немає підстав визнавати неконституційною статтю 92 ЗК України від 25 жовтня 2001 року, оскільки використання у ній терміна «набувають» (який означає «ставати власником чого-небудь, здобувати що-небудь») вказує на те, що ця стаття не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте в установлених законодавством випадках станом на 1 січня 2002 року до його переоформлення (абзац 11 пункту 5.3 мотивувальної частини вказаного рішення). Звідси громадяни та юридичні особи, які до 01 січня 2002 року отримали у постійне користування земельні ділянки, правомочні використовувати отримані раніше земельні ділянки на підставі цього правового титулу без обов`язкового переоформлення права постійного користування на право власності на землю чи на право оренди землі. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.06.2020 року у справі №179/1043/16-ц зробила висновок, що право постійного користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку до 1 січня 2002 року, не втрачається внаслідок його непереоформлення користувачем, який за ЗК України від 25 жовтня 2001 року не є суб`єктом такого права. Право постійного користування земельною ділянкою зберігається за таким користувачем до приведення прав і обов`язків щодо вказаної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі №663/1738/16-ц. Тому право постійного користування земельною ділянкою, яке у 2000 році отримав [PERSON] , не припинилося ані через зміни у земельному законодавстві, ані через його смерть. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що згідно із загальнодозвільним принципом правового регулювання, який поширюється на сферу правомірних приватних відносин (зокрема, на відносини спадкування), дозволено те, що не заборонено законом. Можливість спадкування права постійного користування земельною ділянкою забезпечує сталість цивільного обороту й уникнення ситуацій, за яких можливий необґрунтований перерозподіл земельних ділянок і прав на них. Також, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року у первинній редакції не передбачав можливості набуття фізичною особою земельної ділянки у приватну власність. Натомість цей Кодекс гарантував фізичним особам право набувати земельні ділянки, зокрема, у довічне успадковуване володіння та у постійне користування. Обидва інститути передбачали можливість користування земельною ділянкою без обмеження будь-яким строком і, на думку Великої Палати Верховного Суду, відповідні майнові права могли бути об`єктом спадкування. У постанові від 5 листопада 2019 року у справі №906/392/18 Велика Палата Верховного Суду вказала, що право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з передбачених у статті 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року підстав, перелік яких є вичерпним. Ця стаття не регламентувала припинення права постійного користування земельною ділянкою, наданою для ведення селянського (фермерського) господарства на підставі приписів ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року. А у ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року не було такої підстави для припинення права постійного користування земельною ділянкою як смерть фізичної особи-користувача. Припинення права користування земельною ділянкою згідно з п.3 ч.1 ст.27 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року могло відбутися, зокрема, через припинення діяльності селянського (фермерського) господарства. Так, ст.141 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент смерті [PERSON] ) передбачено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; систематична несплата земельного податку або орендної плати; набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини. Відповідно до приписів частини першої ст.27 Земельного кодексу України (у редакції Закону від 13 березня 1992 року), яка діяла до 01 січня 2002 року, право користування земельною ділянкою або її частиною припиняється у разі: 1) добровільної відмови від земельної ділянки; 2) закінчення строку, на який було надано земельну ділянку; 3) припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства; 4) систематичного невнесення земельного податку в строки, встановлені законодавством України, а також орендної плати в строки, визначені договором оренди; 5) нераціонального використання земельної ділянки; 6) використання земельної ділянки способами, що призводять до зниження родючості ґрунтів, їх хімічного і радіоактивного забруднення, погіршення екологічної обстановки; 7) використання землі не за цільовим призначенням; 8) невикористання протягом одного року земельної ділянки, наданої для сільськогосподарського виробництва, і протягом двох років - для несільськогосподарських потреб; 9) вилучення земель у випадках, передбачених статтями 31 і 32 цього Кодексу. З викладеного вбачається, що підставою припинення права постійного користування земельною ділянкою, наданою громадянину для ведення фермерського господарства, є припинення діяльності такої юридичної особи як селянське (фермерське) господарство (фермерське господарство). Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст.1216 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщину визначений у ст. 1219 ЦК України. Відтак, ВП ВС у постанові від 23.06.2020 року у справі №179/1043/16-ц зробила висновок, що за змістом вказаного переліку право постійного користування земельною ділянкою, яке належало спадкодавцю, не є тим правом, яке не можна успадкувати. А тому таке право за загальним правилом входить до складу спадщини. Також, ВП ВС у постанові від 23.06.2020 року у справі №179/1043/16-ц зробила висновок стосовно права постійного користування земельною ділянкою, наданою фізичній особі для ведення селянського (фермерського) господарства, що таке право може бути об`єктом спадкування, якщо зазначена особа до її смерті не змогла створити (зареєструвати) селянське (фермерське) господарство. Тільки у такому разі право постійного користування зазначеною ділянкою входить до складу спадщини у разі смерті цієї особи та може бути успадкованим лише для мети, для якої це право отримав спадкодавець. Оскільки після проведення державної реєстрації селянського (фермерського) господарства як юридичної особи право постійного користування земельною ділянкою, наданою засновникові для ведення такого господарства, набуває останнє, то смерть засновника селянського (фермерського) господарства не породжує у спадкоємців такого засновника права успадкувати право постійного користування земельною ділянкою, яку засновник отримав для ведення зазначеного господарства та створив (зареєстрував) останнє за Законом №2009-XII. Судом встановлено, що [PERSON] до своєї смерті не зміг створити (зареєструвати) селянське (фермерське) господарство, що вбачається із повідомлення державного реєстратора Шаргородської міської ради Бабіна О.О. від 22.11.2021 року (а.с.43) та роздруківками із аналітичної системи перевірки та моніторингу контрагентів по «Пошуку персон» та по «Пошуку фізичних осіб» (а.с.44, 45). На відповідні відносини щодо такого володіння земельною ділянкою поширюються гарантії, встановлені статтею 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст.41 Конституції України. Ці норми не лише гарантують право постійного користування землею (як різновид «мирного володіння майном» в розумінні Конвенції, та як речове право, захищено статтею 41 Конституції України), але і обмежують у можливості припинити відповідне право. Поняття «майно» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації певного блага у внутрішньому праві країни. Згідно з Конвенцією, інші права та інтереси є активами, тому можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном». Звідси право користування земельною ділянкою, отриманою громадянином для ведення селянського (фермерського) господарства, є майном у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, право на яке підпадає під її захист. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява №17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява №20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява №20166/92, § 36). З огляду на вищевикладене можна констатувати, що до спадкоємців має переходити право постійного користування земельною ділянкою на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були спадкодавця. Оскільки спадкодавець [PERSON] не зробив заповітного розпорядження на земельну ділянку, що належала йому на праві постійного користування землею, яке підтверджується Державним актом на право постійного користування землею серії ВН від 14 грудня 2000 року, виданим Шаргородською районною Радою народних депутатів та зареєстрованим у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №54, не створив селянського (фермерського) господарства, то вказана земельна ділянка входить до складу спадщини, тому вона підлягає спадкуванню спадкоємцями за законом. Спадкоємцями майна [PERSON] за законом є його дружина [PERSON] , яка проживала зі спадкодавцем на день смерті (а.с.83) і яка повідомила нотаріуса, що їй відомий зміст заповітів від імені її чоловіка, від отримання обов`язкової частки у спадщині вона відмовляється (а.с.61), та діти: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.71, 101), при цьому, [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину після смерті батька, що підтверджується матеріалами спадкової справи №56/18/02-14 (а.с.48-116). При зверненні в нотаріальну контору з заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, що належала спадкодавцю [PERSON] на праві постійного користування, яке підтверджується Державним актом на право постійного користування землею серії ВН від 14 грудня 2000 року, виданим Шаргородською районною Радою народних депутатів та зареєстрованим у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №54, спадкоємцям за законом [PERSON] та [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом через відсутність правовстановлюючого документу на земельну ділянку, що підтверджується постановами державного нотаріуса Шаргородської державної нотаріальної контори Вінницької області Масилюк Р.М. від 21.08.2021 (а.с.12, 13). Спадкоємець за законом [PERSON] - [PERSON] подав нотаріусу заяву про те, що спадщини після смерті батька не прийняв і на неї не претендує (а.с.46). Вказану обставину [PERSON] , що залучений судом до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог, підтвердив у заяві до суду від 25.11.2021 року (а.с.124). Таким чином суд вважає, що позивачами надано належні, достовірні, допустимі та достатні докази на підтвердження обставин щодо належності спадкодавцеві [PERSON] земельної ділянки на праві постійного користування, виданої для ведення селянського (фермерського) господарства, щодо не створення спадкодавцем такого господарства та щодо підставності позовних вимог про визнання за ними права постійного користування по Ѕ частині земельної ділянки у порядку спадкування за законом. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч.1 ст.78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.1 ст.81 ЦПК України). Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України). Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення. Об`єктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо). З наведених підстав суд вважає обґрунтованими позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] , а відтак, судом встановлено підстави для задоволення вказаних позовних вимог позивачів. V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування. Норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування. Встановленим судом фактам відповідають цивільно-правові та земельні правовідносини щодо успадкування за законом права постійного користування земельною ділянкою, зокрема, земельною ділянкою, що надана у постійне користування для ведення селянського (фермерського) господарства, які регулюються Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, ЗК України, ЦК України. Відповідно до ст.13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Згідно із ст.14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю… Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Тобто, за змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права. Відповідно до ч.2 ст.116 ЗК України, набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Стаття 7 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року №561-XII (чинного на час видачі державного акта) визначала, що користування землею може бути постійним або тимчасовим. Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, серед іншого: громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства. Відповідно до ст.19 ЗК УРСР сільські, селищні Ради народних депутатів надають земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами, зокрема, для особистого підсобного господарства. Стаття 22 ЗК УРСР встановлювала, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. За приписами статті 23 ЗК УРСР право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Стаття 27 ЗК УРСР встановлювала, що право користування земельною ділянкою чи її частиною припиняється у разі: добровільної відмови від земельної ділянки; закінчення строку, на який було надано земельну ділянку; припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства; систематичного не внесення земельного податку в строки, встановлені законодавством України, а також орендної плати в строки, визначені договором оренди; нераціонального використання земельної ділянки; використання земельної ділянки способами, що призводять до зниження родючості ґрунтів, їх хімічного і радіоактивного забруднення, погіршення екологічної обстановки; використання землі не за цільовим призначенням; невикористання протягом одного року земельної ділянки, наданої для сільськогосподарського виробництва, і протягом двох років-для несільськогосподарських потреб; вилучення земель у випадках, передбачених статтями 31 і 32 цього Кодексу. Право користування землею може бути також припинено у випадках, зазначених у ст.114 цього Кодексу. Право користування орендованою землею припиняється також при розірванні договору оренди землі. У ст.56 ЗК УРСР зазначено, що для ведення особистого підсобного господарства громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються безплатно у власність земельні ділянки, в межах населених пунктів, у розмірах, вказаних у земельно-облікових документах, або надаються безплатно у власність у розмірі не більше 0,6 гектара. За бажанням громадян їм додатково можуть надаватися земельні ділянки у користування. Загальна площа цих ділянок не повинна перевищувати одного гектара. 01 січня 2002 року набрав чинності Земельний Кодекс України від 25.10.2001 року. Відповідно до ч.1 ст.92 ЗК України, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 вказав, що ст.92 ЗК України не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте громадянами в установлених законодавством випадках. Раніше видані державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними та підлягають заміні у разі добровільного звернення осіб (Постанова Кабінету Міністрів від 2 квітня 2002 року № 449 (чинна до 23 липня 2013 року). Статтею 141 ЗК України (у редакції, чинній на момент смерті [PERSON] ) передбачено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; систематична несплата земельного податку або орендної плати; набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини. Відповідно до приписів ч.1 ст.27 Земельного кодексу України (у редакції від 13 березня 1992 року), яка діяла до 01 січня 2002 року, право користування земельною ділянкою або її частиною припиняється у разі: 1) добровільної відмови від земельної ділянки; 2) закінчення строку, на який було надано земельну ділянку; 3) припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства; 4) систематичного невнесення земельного податку в строки, встановлені законодавством України, а також орендної плати в строки, визначені договором оренди; 5) нераціонального використання земельної ділянки; 6) використання земельної ділянки способами, що призводять до зниження родючості ґрунтів, їх хімічного і радіоактивного забруднення, погіршення екологічної обстановки; 7) використання землі не за цільовим призначенням; 8) невикористання протягом одного року земельної ділянки, наданої для сільськогосподарського виробництва, і протягом двох років - для несільськогосподарських потреб; 9) вилучення земель у випадках, передбачених статтями 31 і 32 цього Кодексу. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.3 ст.1223, ч.1 ст.1220, ч.1 ст.1270 ЦК України). Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст.1216 ЦК України). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (ч.1 ст.1258 ЦК України). У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст.1261 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її… Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч.ч.1, 3 ст.1268 ЦК України). Відповідно до ст.1219 ЦК України, не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу. Представник позивачів вважає, що позовні вимоги обґрунтовуються нормами ЦК УРСР та покликається на норми статей 524, 525 529, 543, 548, 549 ЦК УРСР. Суд вважає, що при вирішенні вказаного цивільного правового спору не підлягають застосуванню вимоги статей 524, 525 529, 543, 548, 549 ЦК УРСР, оскільки спадщина відкрилася у 2017 році та прийнята спадкоємцями [PERSON] за заповітом і за законом за нормами ЦК України. VІ. Висновки суду. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід`ємними частинами «права на суд» слід розглядати, зокрема, наступні вимоги: вимога «змагальності» процесу відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає наявність можливості бути поінформованим і коментувати зауваження або докази, представлені протилежною стороною, в ході розгляду; право на «публічне слухання», що передбачає право на усне слухання і особисту присутність сторони в цивільному судовому процесі перед судом (рішення у справі «T. та В. проти Сполученого Королівства» від 16 грудня 1999 року). Частинами першою та другою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи з вимог проаналізованого вище законодавства, суд зауважує, що особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виділяє такий спосіб, як визнання права. Реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду, позивач повинен вказати в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватися судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. Такий правовий висновок зробив Верховний Суд у постанові від 16.12.2020 року у справі №182/7347/18 (провадження №61-19252св19), який суд враховує, відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України. Верховний Суд звертає увагу на те, що суд, згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони»), під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та при вирішенні справи застосовує ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, якою нормою матеріального права потрібно керуватися для вирішення спору. Враховуючи, що при зверненні в нотаріальну контору з заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, що належала спадкодавцю [PERSON] на праві постійного користування, яке підтверджується Державним актом на право постійного користування землею серії ВН від 14 грудня 2000 року, виданим Шаргородською районною Радою народних депутатів та зареєстрованим у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №54, спадкоємцям за законом [PERSON] та [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом через відсутність правовстановлюючого документу на земельну ділянку, що підтверджується постановами державного нотаріуса Шаргородської державної нотаріальної контори Вінницької області Масилюк Р.М. від 21.08.2021, а також враховуючи, що вказана земельна ділянка входить до складу спадщини, то права позивачів на успадкування спірної земельної ділянки підлягають судовому захисту шляхом задоволення позову. При цьому, при вирішенні вказаного цивільного правового спору не підлягають застосуванню вимоги статей 524, 525 529, 543, 548, 549 ЦК УРСР, оскільки спадщина відкрилася у 2017 році та прийнята спадкоємцями [PERSON] за заповітом і за законом за нормами ЦК України.

Outcome: approved