Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог та доводів позивача. 23 липня 2021 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, яким просить: - Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей - [PERSON] , [PERSON] у розмірі однієї третини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подання цієї позовної заяви та до досягнення найстаршою дитиною повноліття. - Визначити місце проживання малолітніх [PERSON] та [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] ) за адресою реєстрації матері: [ADDRESS] або за будь - якою іншою адресою проживання матері. Аргументи учасників справи. З моменту фактичного припинення шлюбних відносин у квітні 2021 року малолітні діти проживають разом з [PERSON] та перебувають на її утриманні, яка в межах власних можливостей забезпечує дітей всім необхідним, займається їх розвитком, навчанням, відпочинком та іншими аспектами життя. Відповідач, в свою чергу, після ініціювання з боку [PERSON] процесу розірвання шлюбу відмовляється надавати допомогу у матеріальному забезпеченні спільних дітей та фактично ігнорує будь - які спроби вирішити дане питання у позасудовому порядку. Відповідач приймає участь у матеріальному забезпеченні дітей лише вибірково, на власний розсуд. Фактично, [PERSON] витрачає на дітей грошові кошти лише в залежності від власного настрою та лише на деякі розваги, солодощі та інші речі, які хоч і приносять деяке задоволення, але не можуть вважатись повноцінною участю у забезпеченні дітей нормальним рівнем життя; ним абсолютно ігноруються витрати на такі критично важливі потреби дітей, як харчування, одяг, компенсація комунальних платежів за житло, в якому [PERSON] проживає разом з дітьми. [PERSON] зверталась до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] аліментів у розмірі однієї третини заробітку (доходу) платника аліментів, у видачі якого їй було відмовлено у зв`язку з тим, що разом з [PERSON] зареєстрована лише одна дитина - [PERSON] , а донька [PERSON] не зареєстрована взагалі. При цьому, зареєструвати дитину разом з собою без згоди батька, який повністю ігнорує таке прохання, [PERSON] , не може. Підтримання звичного для дітей режиму життя та побуту, зокрема, розташування житла по відношенню до постійних місць відвідування (дитячий садок, дитячі майданчики, розважальні заклади), звичні маршрути прямування, друзі, які проживають поряд та ходять в один дитячий садок можливо виключно за умови проживання саме з матір`ю. Для малолітніх дітей є звичним та комфортним проживання саме з матір`ю та забезпечення їх основних потреб саме матір`ю. Стресові ситуації, які можуть бути викликані насильною зміною місця проживання негативно позначаться на дітях та на їх подальшому житті, особливо, перед такими хвилюючими та важливими для дітей подіями. Житло, в якому сторони по справі проживали до розірвання шлюбних відносин, а наразі проживає [PERSON] разом з дітьми належить їй на праві власності, що свідчить про те, що проживаючи разом з [PERSON] , діти проживатимуть у житлі, до якого звикли та в якому впевнені, без ризику раптової зміни обстановки з причин, які не залежать від них та, як наслідок, стресової ситуації. При цьому, [PERSON] , який не володіє власним майном та орендує житло не може забезпечити дітям таку стабільність. Крім того [PERSON] не чинить жодних перешкод у спілкуванні Відповідача зі спільними дітьми та всіляко підтримує бажання [PERSON] приймати участь у вихованні дітей, який не обмежений у реалізації власних прав та обов`язків в якості батька малолітніх дітей. Проте, особистий конфлікт сторін по справі може безпосередньо вплинути на розвиток та нормальне життя дітей. [PERSON] уточнені під час судового засідання позовні вимоги визнав та пояснив, що є відповідальним батьком, який любить своїх дітей та усіляко допомагає їм, до кримінальної відповідальності не притягався, наркотичні засоби та алкогольних напоїв не вживає, психічних розладів не має. Щодо реєстрації доньки за місцем реєстрації [PERSON] пояснив, що з його боку перешкод не було оскільки позивач не є єдиною власницею квартири, а під час подання заяви про видачу судового наказу про стягнення аліментів була відсутня доказова база. Крім того [PERSON] зазначено, що [PERSON] з 2015 року не працювала оскільки була у декретній відпустці та з 2020 року, по виходу з відпустки, звільнилась за згодою сторін. До моменту подання позову [PERSON] та діти перебували на повному утриманні [PERSON] . У період з березня по травень 2021 року [PERSON] перенесла гостре респіраторне захворювання, наслідком якого стало виникнення психічних розладів з нервовою системою, при цьому позивач знаходилась на обстеженні та лікуванні у різних лікарів. В період з 05 березня по 15 березня 2021 року позивач знаходилася на лікуванні на денному стаціонері у психіатра [PERSON] в Клініці ментального здоров`я «Рг. Isaenko», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та в період з 01 по 15 квітня 2021 року надала усвідомлену згоду на госпіталізацію до психіатричного закладу до Харківської клінічної лікарні на залізничному транспорті №1 Філії «Центр охорони здоров`я» AT «Українська залізниця», що знаходиться за адресою: 61103, м. Харків, пров. Балакірєва, 5. До лікарів [PERSON] супроводжував [PERSON] , де був свідком, що остання за призначенням лікарів приймала певні лікарські засоби. З метою з`ясування яким саме чином впливають вказані лікарські засоби та препарати на прийняття тією чи іншої людиною зважених вольових та управлінських рішень, зокрема, це стосується і розірвання шлюбу, та при яких діагнозах нервової системи назначаються тій чи іншій людині ці медичні препарати, були направлені відповідні адвокатські запити до зазначених медичних установ відносно отримання загально - інформативної консультації, що не стосуються медичної таємниці конкретної особи та інформації з обмеженим доступом. Проте, у наданні медичної консультації установами Клінікою ментального здоров`я «Dr. Isaenko» та Харківською клінічною лікарнею на залізничному транспорті №1 Філії «Центр охорони здоров`я» AT «Українська залізниця» було відмовлено з підстав, що дані установи не надають консультативно - інформаційних відомостей. У своїй відповіді на відзив, адвокат зазначає, що відзив містить критику наведених [PERSON] відомостей. Рух справи. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26 липня 2021 року відкрито провадження по справі та призначено проведення підготовчого засідання. 06 серпня 2021 року [PERSON] в порядку ст. 178 ЦПК України, через канцелярію суду подано відзив на позовну заяву. 06 вересня 2021 року представник позивача адвокат Олійник О.А. скориставшись правом подав відповідь на відзив. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справа № 646/4814/21 передана на розгляд цьому складу суду. Ухвалою суду від 12 листопада 2021 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про стягнення аліментів та визначення місця проживання дітей прийнято до провадження та призначено проведення підготовчого засідання. Ухвалою суду від 30 листопада 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. У судовому засіданні позивач та її представник адвокат Носенко А.Ю. вимоги позову підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити шляхом визначення місця проживання дітей, разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , та стягнення з [PERSON] на її користь аліментів у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), але не менше ніж розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дати подачі позову та до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Пояснення позивача та його представника зводились до доводів, що наведені ними у заявах по суті. У судовому засіданні відповідач [PERSON] пояснив про обставини, наведені ним у відзиві на позов. Та зважаючи на обставини, що склалися, погодився із уточненими позовними вимогами позивача. Третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради у судове засідання не з`явились, повідомлялись про розгляд справи належним чином, надали суду заяву з проханням слухати справу у їх відсутності, та надали письмовий висновок щодо визначення місця проживання дітей разом із матір`ю [PERSON] . Заслухавши пояснення сторін та представника позивача, дослідивши надані сторонами докази, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, з огляду на наступне. Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду. За приписами ч. 1 ст.\~2\~ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно доч.ч.1,2ст.13ЦПКУкраїнисуд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом установлено, що сторони по справі перебувають у шлюбі з 31 жовтня 2014 року, що підтверджується відповідним свідоцтвом серії [NUMBER] , виданим Дзержинським відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 998 /а.с. 8/. Від шлюбу подружжя має дітей: [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане Червонозаводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 350), [PERSON] , [INFO] , (свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане Червонозаводським районним у місті Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 1295) /а.с. 9-10/. На момент звернення з позовною заявою про стягнення аліментів та визначення місця проживання дітей, в провадженні Червонозаводського районного суду перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Також, судовим розглядом встановлено та не заперечується учасникам справи, що станом на час розгляду справи діти проживають разом із матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до акту обстеження умов проживання від 17 вересня 2021 року, затвердженого Начальником Сліжби у справах дітей по Основ`янському району Департаменту служб у справах дітей ХМР, приватизована ізольована квартира розміщена на 4 поверсі 9 поверхового будинку, складається з 2 кімнат, коридору, кухні та санвузлу, умови проживання задовільні, для виховання та розвитку дітей створено належні умови /а.с. 90/. Як вбачається з листа Департаменту охорони здоров`я ХМР Комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча клінічна лікарня № 24» ХМР від 08 липня 2021 року, зі слів лікаря-педіатра [PERSON] хлопчика до амбулаторії під час хвороби, проведення профілактичних оглядів та щеплень супроводжує мати. З наказу Комунального закладу «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №345 Комбінованого типу Харківської міської ради» № 108-Д від 17 липня 2017 року, вбачається, що [PERSON] зарахован до групи молодшого віку № 2 /а.с. 19/. Відповідно до висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради Харківської області від 17 листопада 2021 року, Департамент вважає за доцільне визначити місце проживання дітей разом із матір`ю [PERSON] /а.с. 88/. Приходячи до висновку про часткове задоволення вимог позову, суд зазначає наступне. Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Преамбула Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» (далі Закон № 2402-ІІІ) визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини. За визначенням термінів, наведених у статті 1 цього Закону, дитина - особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно з законом, застосовуваним до неї, вона не набуває прав повнолітньої раніше; дитинство - період розвитку людини до досягнення повноліття; забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити; охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав. Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається з цього Закону, а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері. Завданням законодавства про охорону дитинства є розширення соціально-правових гарантій дітей, забезпечення фізичного, інтелектуального, культурного розвитку молодого покоління, створення соціально-економічних і правових інститутів з метою захисту прав та законних інтересів дитини в Україні (ст. 2 Закону № 2402-ІІІ). Відповідно до статті 8 Закону № 2402-ІІІ кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ст. 11 Закону № 2402-ІІІ). Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 12 цього Закону на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідно до положень статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Стаття 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Частинами 1-3 статті 160 СК України визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до положень частини першої статті 3, частини першої статті 9 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками в супереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене вище узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, що викладений у постанові від 23 грудня 2019 року у справі № 648/2062/18. З урахуванням встановлених обставин, суд, врахувавши інтереси дітей, вважає, що наявні усі правові підстави для визначення місця проживання дітей з матір`ю, оскільки проживання дітей з [PERSON] сприятиме якнайкращому забезпеченню інтересів дітей, зростанню дітей у безпечних, стабільних взаємовідносинах для забезпечення їх нормального розвитку та виховання. При цьому, суд зазначає, що батько дітей [PERSON] зберігає право на спілкування з дітьми, прийняття участі у їх вихованні та піклуванні. Стосовно вимог [PERSON] про стягнення аліментів суд зазначає наступне. Відповідно до\~ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі\~ст. 141 СК України\~мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом\~статті 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Зі змісту\~ст.183 СК України\~вбачається, що за загальним правилом аліменти визначаються судом у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Частинами 1, 5\~ст. 183 Сімейного кодексу України\~визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину однієї чверті, на двох дітей однієї третини, на трьох і більше дітей половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Частинами 1, 2\~ст. 182 СК України\~передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Як установлено судовим розглядом, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , фактично проживають разом із матір`ю [PERSON] . Оскільки, відповідно до вимог сімейного законодавства дитина має право на отримання матеріальної допомоги з боку обох батьків, суд вважає необхідним покладення на відповідача аліментного зобов`язання. При визначенні розміру аліментів на утримання малолітніх дітей, окрім вищевказаних обставин, суд також враховує прожитковий мінімум, встановлений\~Законом України «Про державний бюджет України на 2021 рік»\~для дітей віком від 6 до 18 років, який станом на 01 липня 2021 року становить 2510 гривень, для дітей віком до 6 років, станом на 01 липня 2021 року становить 2013 гривень. Прожитковий мінімум визначається як вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (Закон України від 05 жовтня 2000 року № 2017-111 «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії»). Враховуючи вищевикладені обставини, а також рівний обов`язок батьків щодо утримання дітей, суд, задовольняючи частково вимоги позивача, вважає необхідним встановити розмір аліментів на утримання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частки заробітку (доходу), але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 23 липня 2021 року до досягнення найстаршою дитиною повноліття, що, на думку суду, є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного його розвитку та відповідає вимогам ст. ст. 181, 182 СК України. Інші доводи та заперечення учасників справи означених висновків суду не спростовують. При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29). Щодо судових витрат Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення вимог позову [PERSON] у частині визначення місця проживання дитини, з відповідача на її користь підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 908,00 грн. Разом із цим, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача підлягають стягненню в дохід держави витрати по сплаті судового збору у розмірі 908,00 грн. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного та

Outcome: partial