Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-13 00:00:00

Міжрайонний природоохоронний прокурор Київської області (далі-позивач), в інтересах держави, уповноваженими органами якої є Київська обласна державна адміністрація, Державна інспекція сільського господарства в Київській області звернувся до суду з позовом до Макарівської районної державної адміністрації Київської області (далі - відповідач 1), [PERSON] (далі - відповідач 2) про визнання розпорядження незаконним та його скасування посилаючись на те, що постановою Апеляційного адміністративного суду Київської області від 20.01.2011 року у справі №2-а-136/07 апеляційну скаргу прокурора задоволено, скасовано постанову суду першої інстанції та прийнято нову постанову, якою у задоволенні позову [PERSON] до Макарівської РДА, Київського обласного головного управління земельних ресурсів про визнання дій незаконними відмовлено, як наслідок, просить визнати незаконним та скасувати розпорядження Макарівської РДА та визнати недійсними державні акти. В ході судового розгляду представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач 1 належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи в судове засідання не з»явився, представника не направив. Представники відповідача 2 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували з мотивів пропуску позивачем строків позовної давності, подали письмове клопотання про застосування строків позовної давності. Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Постановою Макарівського районного суду Київської області від 27.06.2007 року у справі № 2-а-136/07 задоволено повністю позовні вимоги гр. [PERSON] до Макарівської районної державної адміністрації, Київського обласного головного управління земельних ресурсів та зобов'язано Макарівську районну державну адміністрацію надати останньому дозвіл на підготовку проекту відведення земельної ділянки площею 10,00 га для зміни її цільового призначення із ведення особистого селянського господарства на землі для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель та споруд загального користування, зобов'язано Макарівську районну державну адміністрацію після виготовлення та перепогодження[PERSON] проекту відведення земельної ділянки прийняти відповідне рішення щодо зміни цільового призначення земельних ділянок, та зобов'язано Київське обласне головне управління земельних ресурсів надати позитивний висновок землевпорядної експертизи щодо зміни цільового призначення вказаної земельної ділянки. Дана постанова суду була оскаржена міжрайонним природоохоронним прокурором Київської області в апеляційному порядку. За результатами розгляду апеляційної скарги міжрайонного природоохоронного прокурора Київської області на постанову Макарівського районного суду Київської області від 27.06.2007 року у справі № 2-а-136/07 Київським апеляційним адміністративним судом 20.01.2011 року винесено постанову, якою апеляційну скаргу прокурора задоволено, постанову суду першої інстанції скасовано та прийнято нову постанову, якою у задоволенні позову гр. [PERSON] до Макарівської районної державної адміністрації, Київського обласного головного управління земельних ресурсів про визнання дій незаконними відмовлено. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише па підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ст. 19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико- культурного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Відповідно до ст. 38 Земельного кодексу України до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування. Відповідно до ст. 39 Земельного кодексу України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови. Відповідно до ч.3 ст. 203 Земельного кодексу України зміна цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.2 Порядку зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2002 року № 502, зміна цільового призначення земельної ділянки проводиться за поданням заяви (клопотання) її власника до сільської, селищної, міської ради, якщо земельна ділянка розташована в межах населеного пункту, або районної держадміністрації, якщо земельна ділянка розташована за межами населеного пункту. Згідно п. 8 Порядку районна держадміністрація розглядає подані проектні матеріали та приймає рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки, яка знаходиться за межами населеного пункту, якщо така зміна пов'язана з наступним використанням цієї ділянки для сільськогосподарських потреб, ведення лісового і водного господарства, будівництва об'єктів, призначених для обслуговування членів територіальних громад району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо). Відповідно до п. 9 Порядку, якщо зміна цільового призначення земельної ділянки, яка розташована за межами населеного пункту, передбачає використання ділянок для інших потреб, ніж визначених пунктом 8 цього Порядку, районна держадміністрація розглядає проектні матеріали, готує свій висновок з цього питання і подає його разом з матеріалами до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласної держадміністрації. Земельна ділянка, яка належала [PERSON] на праві власності, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства площею 10,00 та, знаходиться за межами населеного пункту смт. Макарів та її цільове призначення Макарівською районною державною адміністрацією Київської області не могло бути змінено для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських споруд та будівель, так, як відповідно до п. 8 Порядку зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, районна держадміністрація приймає рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки, яка знаходиться за межами населеного пункту, якщо така зміна пов'язана з наступним використанням цієї ділянки для сільськогосподарських потреб, ведення лісового і водного господарства, будівництва об'єктів, призначених для обслуговування членів територіальних громад району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо). Цей перелік є вичерпний. Відповідно до ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. За таких умов розпорядження Макарівської районної державної адміністрації від 09.07.2007 року № 2075 та від 06.08.2007 року № 2657, а також державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №795275, кадастровий номер земельної ділянки 3222755100:00:004:0011 видані з істотними порушеннями норм земельного та містобудівного законодавства. Згідно ст. 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. Враховуючи викладене, спірна земельна ділянка вибула із категорії земель сільськогосподарського призначення з порушенням вимог чинного законодавства щодо зміни цільового призначення земель. Одночасно, позивачем у даній справі пропущено строки позовної давності, зважаючи на наступне. Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України,позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається з копій спірних розпоряджень відповідача 1, останні було прийнято 06.07.2007 року та 06.08.2007 року (а.с. 15-16, 17). Слід зазначити, що строк звернення особи до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу обмежує час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Трирічний строк визнано законодавцем достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що її права, свободи чи інтереси порушено, визначилася, чи буде вона звертатися до суду із відповідним позовом. Відповідно до статті 19 частини 2 Закону України «Про прокуратуру», перевірка виконання законів прокурорами проводиться за заявами та іншими повідомленнями про порушення законності, що вимагають прокурорського реагування, а за наявності приводів - також з власної ініціативи прокурора. Пунктом 4.1 наказу Генерального прокурора України від 26 грудня 2011 року №1гн «Про організацію роботи і управління в органах прокуратури України» на міські, районні, міжрайонні, інші прирівняні до них прокуратури як на головну ланку системи органів прокуратури покладено здійснення на відповідній території правозахисної діяльності шляхом нагляду за додержанням і застосуванням законів місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, правоохоронними органами, органами державного контролю, підприємствами, установами й організаціями, незалежно від форм власності, підпорядкованості та приналежності, їх посадовими і службовими особами, громадянами. Пунктом 4 наказу Генерального прокурора України від 19.09.2005 №3гн «Про у організацію прокурорського нагляду за додержанням і застосуванням законів щодо захисту прав і свобод громадян, державних та публічних інтересів», прокурорам необхідно зосередити зусилля на додержанні законів, спрямованих на захист економічних інтересів держави від неправомірних посягань, зокрема щодо земельних ресурсів та природного середовища. Відповідно до пункту 8 наказу Генерального прокурора України № 3/2гн від 4 жовтня 2011 року «Про особливості організації діяльності органів прокуратури у сферах охорони навколишнього природного середовища та земельних відносин», міським, районним, міжрайонним та прирівняним до них прокурорам правозахисну діяльність необхідно здійснювати шляхом нагляду за додержанням і застосуванням законів районними державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування і спеціально уповноваженими органами державної виконавчої влади районного рівня, які здійснюють управління і державний контроль у сферах охорони навколишнього природного середовища та земельних відносин, підприємствами, установами, організаціями. Пунктом 16 цього ж наказу галузеві підрозділи центрального апарату та прокуратур обласного рівня зобов'язано забезпечувати належну взаємодію природоохоронних та екологічних прокурорів з міськими, районними, міжрайонними та прирівняними до них прокурорами, із спеціально уповноваженими органами державного контролю у сферах охорони довкілля та земельних відносин. Отже, згідно з вимогами чинного законодавства та відомчих наказів Генерального прокурора України нагляд за додержанням законодавства у цій сфері здійснюється прокурорами не епізодично, а постійно. А тому прокурор мав довідатися про порушення відповідного права держави, в даному випадку це пов»язується із прийняттям спірних розпоряджень відповідача 1, безпосередньо після їх прийняття, тобто в 2007 році. На вказане представник позивача в судовому засіданні зазначила, що дійсно їй відомо, що прокуратура має згідно з відомчими наказами Генпрокурора України здійснювати саме постійний, а не епізодичний нагляд за додержанням законодавства у сфері земельних відносин, проте зазначила при цьому, що такий моніторинг мала здійснювати саме Макарівська районна прокуратура Київської області. Одночасно, зважаючи на те, що відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про прокуратуру», прокуратура України становить єдину систему, на яку покладаються відповідні функції, то суд не погоджується із вищевказаною позицією представника позивача. Посилання представника позивача у судовому засіданні на те, що звернення прокуратури до Київського апеляційного адміністративного суду із апеляційною скаргою на постанову суду першої інстанції від 27.06.2007 року позбавляло прокурора можливості до розгляду вказаної апеляційної скарги і прийняття по ній рішення звернутися із даним позовом до суду, є безпідставними і необґрунтованими, оскільки прокурор мав можливість звернутися з таким позовом до суду відразу після виявлення ним відповідних порушень чинного законодавства України допущених при зміні цільового призначення спірної земельної ділянки і обґрунтовувати такі порушення під час розгляду справи безпосередньо, а у разі якщо суд в процесі такого розгляду прийшов би до висновку про неможливість розгляду таких позовних вимог до розгляду Київським апеляційним адміністративним судом зазначеної апеляційної скарги прокурора, то в силу вимог п. 4 ч. 1 ст. 201 ЦПК України зупинення провадження за вказаним позовом до розгляду Київським апеляційним адміністративним судом зазначеної апеляційної скарги прокурора було би обов»язком суду. Крім того, в даному випадку існує численна кількість обставин, не пов»язаних безпосередньо з вищевказаними судовими рішеннями, які самі по собі є підставою для задоволення позовних вимог прокурора. А рішення Київського апеляційного адміністративного суду за результатами розгляду апеляційної скарги прокурора має виключно доказове значення в даному випадку поряд з іншими доказами, не маючи при цьому жодних переваг над іншими доказами. Одночасно представник позивача в судовому засіданні зазначав, що приписами п. 4 ч. 1 ст. 268 Цивільного кодексу України встановлено, що на вимогу власника або іншої особи визнання незаконним правового акту органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право позовна давність не поширюється. Відповідно до ч. 2 Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» № 4176-ІУ від 20.12.2011 року, пункт 4 частини першої статті 268 ЦК України було виключено, але пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 4176-ІУ від 20.12.2011 року зазначено, що протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом, зокрема, про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи. А тому, виходячи з приписів Закону України № 4176-ІУ від 20.12.2011 року, на думку представника позивача, на день звернення позивача до суду строк позовної давності не сплив. Проте, вказані твердження представника позивача знову ж таки є безпідставними, оскільки по-перше в даному випадку не йде мова про порушення права власності держави на спірну земельну ділянку, так як сама передача даної земельної ділянки з власності держави в приватну власність не оспорюється прокурором, а оспорюється саме зміна цільового призначення спірної земельної ділянки, яка на момент проведення такої зміни вже перебувала в приватній власності відповідача 2. По-друге, в даному позові прокурор просить не тільки визнати незаконними спірні розпорядження відповідача 1, а й скасувати їх, а також визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, а відповідно позовні вимоги прокурора ширше, ніж встановлено приписами п. 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Провнесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» від 20.12.2011 року. Зважаючи на вищевикладене на вказані позовні вимоги прокурора розповсюджується загальний трирічний строк позовної давності. При цьому, відповідно до ч. 5 ст. 267 Цивільного кодексу України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Проте, позивачем не було заявлено клопотання про поновлення строку позовної давності і він не вважає, що такий строк ним було пропущено. Відповідно пункту 4 статті 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Зважаючи на вищевикладене, суд вважає за необхідне застосувати строк позовної давності і відмовити в задоволенні позовних вимог саме з цієї підстави, оскільки в цілому позовні прокурора в даному випадку є обґрунтованими. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed