Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-21 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] (а.с.2-4). Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що з відповідачем є співвласниками квартири [ADDRESS] . Разом з нею в даній квартирі зареєстрований, але не проживає з 2000 року відповідач [PERSON] . Зазначає, що в 2000 році він поїхав на постійне проживання до Росії. Вказує, що за комунальні послуги відповідач не сплачує, а тому, посилаючись на положення ст.. 71, 72 ЖК України, ст. 391 ЦК України, просить визнати відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою. ІІ. Процесуальні дії у справі та заяви (клопотання) учасників справи, пояснення учасників справи в судовому засіданні. Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23.04.2019 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Протокольною ухвалою від 22 травня 2019 року розгляд справи відкладався у зв`язку з неявкою відповідача. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не прибув, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило, відзив у порядку ст. 178 ЦПК України не надав. Суд, у відповідності до ч.1 ст. 223 ЦПК України визнав можливим провести розгляд справи по суті у відсутності відповідача. Ш. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин Як вбачається із свідоцтва про право власності на житло від 10.06.1993 року, [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах належить квартира [ADDRESS] (а.с.7). Свідоцтво видане згідно розпорядження №782 від 08.06.1993 року. Також згідно витягу з Державного реєстру речових прав підтверджується, що вищевказана квартира є об`єктом спільної часткової (по 1/2 частині) власності позивача та відповідача (а.с.11). Згідно довідки Управління адміністративних послуг №4840 від 11.04.2019 року вбачається, що у квартирі [ADDRESS] зареєстровані позивач та відповідач (а.с.12). 10 квітня 2019 року мешканці будинку [ADDRESS] склали акт про те, що у квартирі №17 [PERSON] зареєстрований, але не проживає з травня 2000 року (а.с.13). Згідно наданих копій квитанцій вбачається, що на мешканців в кількості 2 чоловіка нараховуються комунальні платежі, які сплачує [PERSON] - позивач по справі (а.с.14-16). ІV. Норми права, які застосував суд та оцінка аргументів сторін Правовідносини між сторонами виникають із здійснення права власності і регулюються Цивільним кодексом України. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 457/967-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та Протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює права власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які правочини, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Згідно положень ст.ст.17, 319 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. Згідно зі ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Отже, відповідач [PERSON] , як співвласник квартири [ADDRESS] може вільно володіти, користуватися і не може бути обмежений у праві користування квартирою. Не проживання відповідача, який є співвласником, в квартирі за місцем своєї реєстрації, не може слугувати підставою для визнання його таким, що втратив право користування спірним житлом, оскільки до співвласника квартири, виходячи з непорушності права власності, такі вимоги не можуть бути застосовані. Суд не приймає до уваги посилання позивача на норми ст.ст.71, 72 ЖК України, так як вони не застосовуються до правовідносин з приводу житла, право власності на яке зареєстровано. Враховуючи вищевикладене, в задоволенні позову [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житлом, необхідно відмовити. V. Розподіл судових витрат. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходив із того, що відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір у разі відмови в позові покладається на позивача. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed