Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-06 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. [PERSON] (далі - Позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON], треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона, [PERSON], 09.10.2010 року уклала шлюб з [PERSON] (далі - Відповідач), який був зареєстрований Виконавчим комітетом Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, актовий запис № 73. Від шлюбних стосунків маємо малолітню дитину: сина - [PERSON], [INFO]. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09.04.2013 року шлюб між позивачем та відповідачем був розірваний. У вересні 2011 року [PERSON] був засуджений до 5 років позбавлення волі. Звільнившись з місця позбавлення волі, відповідач проживав окремо, спілкувався з дитиною дуже рідко. Від початку народження дитини відповідач взагалі не приймає участі у вихованні сина, не цікавиться його навчанням, не відвідує навчальний заклад, не провідує дитину вдома. Також, позивач зазначає, що вихованням дитини займається вона за допомогою своєї матері та батька, з якими вони разом проживають. Зазначене підтверджується довідкою - характеристикою на сина [PERSON], учня 1-А класу з місця навчання Комунального закладу освіти «Середня загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 147 імені Вячеслава Чорновола» Дніпровської міської ради від 22.05.2018 року, актом обстеження умов проживання від 22.05.2018 року, складеним адміністрацією служби у справах дітей. Відповідач не виконує свої батьківські обов'язки, передбачені законом та моральними засадами суспільства, він самоусунувся від будь -якого спілкування з дитиною та її виховання і утримання. Дитина не знає його, як свого батька, не має до нього родинних почуттів. У зв'язку з вищевикладеним, позивач змушена звернутися до суду та просити суд позбавити батьківських прав [PERSON], [INFO] у відношенні до його малолітньої дитини: сина - [PERSON], [INFO]. Відповідач у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк, відзив на позовну заяву не подав. Будь-яких інших заяв по суті справи до суду також не надходило. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Позивач в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву в якій просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, розглянути справу без її участі, проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с.48). Розгляд справи за відсутності учасника справи узгоджується з положеннями ч.3 ст.211 ЦПК України. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчать судові повістки (а.с.27,35, 46), про причини неявки в судове засідання не повідомив, ніяких письмових заяв чи клопотань до суду не надходило. З наведеного вбачається, що незважаючи на неодноразове повідомлення поштового відділення, про надходження судового листа, зазначене поштове відправлення відповідачем отримано не було (а.с.29,30). Відсутність такого відповідача за зазначеною адресою та неотримання поштового відправлення слід розцінювати як належне повідомлення про день та час розгляду справи по суті такої особи. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служби у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, також в судове засідання не з'явився, надали суду заяву в якій просять розглядати справу без участі їхнього представника та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечують (а.с.37). ІІІ. Процесуальні дії у справі. Процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) судом не застосовувалися. У відповідності до ч.4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, який належним чином був повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ними причини визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки наявних у даній цивільній справі доказів достатньо для вирішення спору по суті та враховуючи, що належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання відповідач в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив та не подав відзив, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, то суд у відповідності до норм ст. 280 ЦПК України ухвалив здійснювати заочний розгляд справи. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з'явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів сторін, суд ухвалює заочне рішення про задоволення позову з огляду на наступне. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що 09.10.2010 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] (свідоцтво про шлюб серія [NUMBER] видане виконавчим комітетом Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, актовий запис № 73 від 09.10.2010 року), та взяла прізвище [PERSON]. Від цього шлюбу у подружжя народилась дитина. Судом також встановлено, що згідно зі свідоцтвом про народження дитини [PERSON], [INFO] (серії [NUMBER] від 06.04.2011 року, виданого Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 332 від 06.04.2011 року) батьками дитини є: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7). Судом також встановлено, що [PERSON] 28 грудня 2010 року був засуджений вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська до 5 років позбавлення волі, що призвело до припинення шлюбних відносин. [PERSON] відбував покарання в місцях позбавлення волі за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, виправна колонія № 80 та проти розірвання шлюбу не заперечував. Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09.04.2013 року шлюб між подружжям був розірваний (а.с.5). Також, із матеріалів справи вбачається, що після розлучення батьків малолітня дитина [PERSON], [INFO] залишився проживати разом із матір'ю [PERSON], її батьками та родичами за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до довідки про склад сім'ї від 02.07.2018 року вих. № 9534, виданої відділом обліку фізичних осіб мати, дитина, а також родичі з боку матері (бабуся, дідусь дитини, тітка дитини та її донька) зареєстровані за адресою: [ADDRESS] Актом обстеження житлово-побутових умов від 30.08.2018 року встановлено, що за адресою: [ADDRESS], родина мешкає в двокімнатній приватизованій квартирі, де є централізоване водопостачання, електропостачання, опалення, в наявності побутова техніка, меблі, матір'ю дитини створені необхідні умови для повноцінного життя та розвитку дитини: окреме спальне місце, місто для навчання, постільна білизна, одяг, взуття на всі сезони, іграшки, книжки, облаштоване місце для дозвілля (а.с. 9). Згідно з характеристикою Комунального закладу освіти «Середня загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 147 імені Вячеслава Чорновола» Дніпровської міської ради від 22.05.2018 року вихованням малолітнього [PERSON], [INFO], займаються мати, бабуся, дідусь з боку матері, які цікавляться успіхами в навчанні та відвідують батьківські збори (а.с.13). Судом встановлено, що батько дитини [PERSON], [INFO], який зареєстрований за адресою: [ADDRESS], самоусунувся від виконання батьківських обов'язків, надав заяву, засвідчену приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу від 08.06.2018 року, зареєстрованої в реєстрі за № 991 про згоду на позбавлення його батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с. 11). Згідно висновку Служби у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпрі ради від 05.10.2018 року за № 18/5 -515, такий компетентний орган вважає за доцільне в інтересах дитини позбавити відповідача [PERSON], [INFO], батьківських прав у відношенні до його малолітньої дитини, сина - [PERSON], [INFO] (а.с.38-40). V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Статтею 150 СК України передбачені обов'язки батьків, що полягають у вихованні дитини в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуванні про здоров'я дитини, фізичний, духовний і моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, підготовки її до самостійного життя, повазі до дитини. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.Згідно норм ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30.03.2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який застосовується при наявності негативного впливу батьків (одного з батьків) на розвиток дитини. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкоджати цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції (пункт 49 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» та пункт 47 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»). Таким чином, у даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у її право на повагу до свого сімейного життя, яке у свою чергу не є абсолютним. Під час розгляду справи по суті судом встановлено, що відповідач характеризується негативно, протягом тривалого часу не займається утриманням, вихованням та навчанням дитини, під час розгляду справи не змінив своє ставлення до виконання своїх батьківських обов'язків, що свідчить про відсутність в нього наміру займатись вихованням та утриманням своєї дитини. Суд надав можливість стороні відповідача надати будь-які докази, що б свідчили про виконання такою стороною своїх батьківських обов'язків, або надати докази поважності причин не виконання таких обов'язків. Однак відповідач, будучи належним чином повідомлений про день та час розгляду даної цивільної справи по суті, заперечень на позов та доказів на їх обґрунтування суду не надав, що дає суду право при заочному розгляді справи обмежитись доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. З наведеного вбачається, що вказане втручання є виправданим і пропорційним, оскільки цього нагально потребують інтереси дитини, яка після народження протягом тривалого часу залишилася без турботи з боку батька, який не виявляв про неї батьківського піклування. Така поведінка батька відносно своєї дитини дає підстави для обґрунтованих сумнівів у її спроможності та волевиявленні виконувати свої природні батьківські обов'язки і свідчить про ризик неналежного виховання дитини. Таким чином, суд в даному випадку діє в межах своєї дискреції, а втручання в сімейне життя відповідача здійснено для захисту здоров'я та моралі малолітньої дитини, тобто відповідає цілям, зазначеним у пункті 2 статті 8 Конвенції. Безпосередньо позбавлення судом відповідача батьківських прав здійснюється згідно із національним законом, зокрема вищенаведеним пунктом 1 частини першої статті 164 СК України. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору в розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved