Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-03 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог. В січні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, який обґрунтував тим, що він є військовослужбовцем Збройних Сил України та проходить дійсну військову службу. Позивач є користувачем службової квартири, яка є перебуває на балансі МОУ та знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Право на зайняття цього жилого приміщення позивач отримав на підставі рішення виконавчого комітету Бориспільської міської ради від 29 січня 2009 року в складі сім`ї з чотирьох осіб: дружини [PERSON] та двох доньок: [PERSON] та [PERSON] . В подальшому шлюб між позивачем та [PERSON] був розірваний на підставі рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 січня 2016 року. Таким чином [PERSON] перестала бути членом сім`ї позивача. З лютого 2015 року і по теперішній час [PERSON] не користується вказаним жилим приміщенням, переїхала на постійне місце проживання до м. Івано-Франківськ, вивезла все належне їй майно та жодного разу за адресою колишнього проживання в м. Борисполі не з`являлась. Незважаючи на це, [PERSON] залишилась на реєстраційному обліку в м. Бориспіль та добровільно знятись з реєстрації з даного жилого приміщення відмовилась. У зв`язку з цим, [PERSON] просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Процесуальні дії у справі. Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 січня 2019 року було відкрито провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання (а.с.21). Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 квітня 2019 року, занесеної до протоколу судового засідання, зустрічний позов [PERSON] прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] (а.с.85-86). Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 червня 2019 року, занесеної до протоколу судового засідання, до участі в розгляді цивільної справи залучено Київське квартирно-експлуатаційне управління в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (а.с.150). Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 серпня 2019 року було закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті (а.с.222). Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 березня 2020 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, залишений без розгляду. ІІІ. Ставлення учасників цивільного процесу до пред`явленого позову. У судовому засідання [PERSON] підтримав пред`явлений позов та наполягав на його задоволенні. Відповідач [PERSON] надала відзив на позовну заяву, яким просила відмовити у задоволенні позову [PERSON] у повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень проти позову вказала на те, що позивач є неналежною стороною даного спору. Оскільки, позивач не довів своє речове право як титульного власника службового приміщення за адресою: [ADDRESS] , наданого на підставі рішення МОУ №11987/з від 20 жовтня 2008 року, власником якого є виключно МОУ. Крім цього, відсутність [PERSON] у спірному жилому приміщенні обумовлена поважними причинами, а саме: фізичним та психологічним насильством, яке вчиняв [PERSON] стосовно неї, а також іншими перешкодами у вигляді заміни замків у квартирі, постійними погрозами особисто відповідачу та її батькам. Саме у зв`язку з вказаними обставинами [PERSON] змушена була залишити місце проживання в м. Борисполі та певний час проживати у своїх батьків в м. Івано-Франківськ. Тому позовні вимоги [PERSON] є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. У відповіді на відзиві [PERSON] вказав на те, що реєстрація відповідача у жилому приміщенні, яка не є членом сім`ї військовослужбовця, значно ускладнює правовідносини з органами місцевої влади та структурними підрозділами МОУ, на балансі якого знаходиться дане жиле приміщення, що порушує права позивача. Тому твердження відповідача щодо неналежності сторони позивача є безпідставними. Відповідач з лютого 2015 року з власної ініціативи припинила користуватись жилим приміщенням та переїхала на постійне місце проживання у власне житло до м. Івано-Франківськ, жодного разу за адресою колишнього місця проживання не з`являлася. Звинувачення відповідача щодо фізичного та психологічного насильства стосовно неї особисто та її батьків та будь-якої іншої протиправної поведінки у вигляді створення перешкод у доступі до жилого приміщення є неправдивими. Зокрема, в період з 29 квітня 2017 року по 30 квітня 2018 року, тобто протягом календарного року позивач проходив службу у складі миротворчого персоналу місії ООН в Демократичній Республіці Конго. Тобто, позивач фізично не міг створювати будь-яких перешкод відповідачу у користуванні жилим приміщенням. Представник третьої особи [PERSON] підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити. IV. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що на підставі ордера виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області №128 від 03 лютого 2009 року [PERSON] отримав право на зайняття жилого приміщення у квартирі [ADDRESS] з сім`єю у складі чотирьох осіб: дружини [PERSON] та доньок [PERSON] та [PERSON] (а.с.7). Вказана квартира перебуває на обліку Київського квартирно-експлуатаційного управління МОУ (а.с.120). В період часу з 05 червня 1999 року по 18 січня 2016 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 січня 2016 року (а.с.8). За змістом довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні будинку осіб від 13 грудня 2018 року в квартирі [ADDRESS] зареєстровані наступні особи: [PERSON] , [PERSON] , донька, [PERSON] , донька, [PERSON] , колишня дружина (а.с.10). V. Норми права, якими керується суд при вирішенні спору. Згідно з ч.1 та ч.2 ст.71, ст.72 ЖК Української\~РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.10 постанови від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням на підставі статті 71 ЖК Української РСР, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Аналізуючи положення статей 71,72\~ЖК Української\~РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Вказаний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року справа №490/12384/16-ц, провадження №61-37646св18; від 22 листопада 2018 року справа №760/13113/14-ц, провадження №61-30912св18. VI. Мотиви, якими керується суд при вирішенні спору. За змістом акту обстеження житлових і матеріально-побутових умов, складеного депутатом Бориспільської міської ради (а.с.9), вбачається, що [PERSON] , колишня дружина [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] не проживає з лютого 2015 року. За місцем реєстрації за вказаною адресою не з`являється, участі в оплаті житлово-комунальних послуг не приймає. За твердженням позивача, починаючи з лютого 2015 року та станом на час судового розгляду даної цивільної справи [PERSON] з власної ініціативи припинила користуватись жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] та переїхала на постійне місце проживання до м. Івано-Франківськ. Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.170-171) [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Та обставина, що [PERSON] дійсно проживає в м. Івано-Франківськ підтверджується наступними письмовими доказами: декларацією про доходи, роздрукованої з Єдиного державного реєстру декларацій, за звітний 2018 рік, згідно якої адреса фактичного місця проживання вказано м. Івано-Франківськ (а.с.184-187); копією позовної заяви [PERSON] , пред`явленої до [PERSON] про розірвання шлюбу з реєстраційним штампом Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 жовтня 2015 року (а.с.103), згідно якої фактичне місце проживання [PERSON] зазначено м. Івано-Франківськ; копії виписного епікризу з історії хвороби №2947 міського клінічного полового будинку м. Івано-Франківськ (а.с.71) в період з 06 по 17 листопада 2017 року [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні у відділенні оперативної гінекології; копії листків непрацездатності, виданих КНП «Івано-франківський міський клічнічний перинатальний центр» (а.с.73) в період з 30 листопада по 20 грудня 2017 року [PERSON] перебувала на лікарняному. Аналізуючи вказані письмові докази суд погоджується з доводами позивача стосовно того, що [PERSON] , починаючи з 2015 року не проживає за адресою: [ADDRESS] . Про це свідчить, зокрема власноручне зазначення [PERSON] адреси свого фактичного місця проживання в м. Івано-Франківськ під час офіційного спілкування з державними органами та установами, зокрема судом, лікарнею, НАЗК тощо. За змістом відзиву на позовну заяву, вбачається, що [PERSON] стверджує, що її відсутність у жилому приміщенні за адресою: [ADDRESS] обумовлена поважними причинами, які полягають у застосуванні до неї фізичного та психологічного насильства, яке чинив щодо неї позивач, а також іншими перепонами, зокрема зміна вхідних замків у квартирі, постійні погрози в її бік та бік її батьків. [PERSON] неодноразово здійснювались спроби потрапити до зазначеної квартири в м. Борисполі, але позивач постійно створював для цього перешкоди, щоб унеможливити доступ до квартири, зокрема застосовував нецензурну лайку, фізичне насильство, погрожував фізичною розправою. За правилами ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України саме відповідач повинен довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Всупереч, цьому матеріали цивільної справи не містять доказів на підтвердження того, що позивач створював будь-які перешкоди для доступу [PERSON] до спірного жилого приміщення, зокрема шляхом застосування фізичного чи психологічного насильства, заміни замків до вхідних дверей. Так, судом критично сприймається висновок ДІМ Бориспільського МВ ГУ МВС України в Київській області капітана міліції Сахно Ю.І. від 12 серпня 2013 року (а.с.62) стосовно того, що [PERSON] звернулась до Бориспільського МВ з повідомленням про нанесення їй тілесних ушкоджень чоловіком. Оскільки, вказаний висновок не стосується періоду, який досліджується судом та є предметом спору. Судом також критично оцінюється твердження [PERSON] з приводу того, що [PERSON] є неналежною стороною даного спору, не має права на пред`явлення даного позову, оскільки не довів своє речове право титульного власника службового приміщення за адресою: [ADDRESS] . Зважаючи, на те, що власником даного жилого приміщення є виключно МОУ, тому лише МОУ в особі командирів військових частин та начальників КЕУ, КЕВ району на обліку яких перебуває службове приміщення мають право звернутись до суду з вимогою про усунення перешкод у здійсненні ними права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з положенням ч.1 ст.15 та ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Враховуючи, що відповідач фактично не проживає у жилому приміщені за адресою: [ADDRESS] , дана обставина змушує позивача сплачувати житлово-комунальні послуги у надмірному розмірі, виходячи з розрахунку осіб, які зареєстровані у вказаному жилому приміщенні. Зокрема, послуги з водовідведення, централізованого опалення, вивіз твердих побутових відходів, послуги з утримання будинку та прибудинкової території розраховуються з кількості зареєстрованих у жилому приміщенні осіб, що підтверджується копіями відповідних рахунків з оплати житлово-комунальних послуг (а.с.89, 89-зворот). На переконання суду дана обставина об`єктивно свідчить про порушення прав саме позивача. Крім цього, Київське КЕУ як балансоутримувач жилого приміщення у повному обсязі підтримує пред`явлені [PERSON] позовні вимоги, а також вказує про те, що в спірних правовідносинах порушуються права саме наймача, тобто [PERSON] , а не Київського КЕУ. З огляду на викладені обставини в їх сукупності, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних, тому пред`явлений [PERSON] позов слід задовольнити. VII. Розподіл судових витрат між сторонами. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При пред`явленні позову [PERSON] не сплатив судовий збір, оскільки звільнений від його сплати на підставі п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». Пред`явлений ним позов задоволений. Тому з [PERSON] належить стягнути в дохід держави судовий збір у розмірі 768 гривень 40 копійок. На підставі викладеного та

Outcome: approved