Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-01 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив визнати кредитний договір № K4H0GK00000007 від 05 січня 2006 року, укладений з відповідачем, недійсним. В обґрунтування позовних вимог вказано, що відповідач не дотримав та грубо порушив імперативні вимоги діючого законодавства України та приписи НБУ, які визначені законом як істотні та є необхідні для даного виду договорів, а саме не виконав вимоги Закону про дотримання істотних умов договору, щодо надання позичальнику об`єктивної, повної та достовірної інформації про умови кредиту під час укладення договору про надання позичальнику об`єктивної, повної та достовірної інформації, про умови кредиту під час укладення договору про надання споживчого кредиту забезпеченого іпотекою, які є істотними для такого виду договорів, а також те, що банк в умовах кредитного договору, приховав фактичне значення реальної процентної ставки та фактичне значення загальної вартості кредиту, які суттєво відрізняються від тієї реальної процентної ставки за користування кредитом та, того розміру загальної вартості кредиту, які були обумовлені та узгодженого між сторонами кредитного правочину в його умовах, що на переконання позивача, є ознаками введення його банком в оману. Розрахунок реальної процентної ставки за користування кредитом, визначення загальної вартості кредиту, відповідач не здійснював, у письмовій формі не викладав, до відома позичальника не доводив та з ним не узгоджував. Позивач вказує, що якщо б він знав, що ефективна ставка відсотків (реальна ставка відсотку) за спірним кредитним договором становить 15,78 % річних, що на 3,78 % більш ніж у зазначеному кредитному договорі, а загальна вартість кредиту складає 211 175, 20 доларів США, то він не погодився би на укладення кредитного договору на таких умовах. А оскільки ці умови були відомі відповідачу, він навмисно приховав їх у порушення ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином в момент підписання спірного кредитного договору між сторонами, позивача було введено в оману відповідачем щодо істотних умов договору, а саме реальної ставки відсотків та загальної вартості кредиту. А тому волевиявлення позивача на укладення кредитного договору у вигляді та розмірах, суперечили волевиявленню позивача на його укладення саме на таких умовах. У своєму відзиві відповідач позов не визнав, зазначено, що позивачем невірно здійснено посилання на норми законодавства та здійснено спроба трактувати законодавство на свою користь. Інформація, видання якої вимагається частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції Закону від 13 січня 2006 року, безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у додатку № 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуалізації. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит, згідно з частиною третьою цієї статті. Крім того, представник відповідача просив суд застосувати наслідки пропуску позивачем строку позовної давності. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 28 квітня 2021 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 06 травня 2021 року ухвалою судді відкрито провадження у справі для розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у судове засідання. 18 травня 2021 року на електронну пошту суду позивачем подано заяву про розгляд справи у порядку загального провадження, у якому він вказав, що має намір подати клопотання про виклик і допит в якості експерта спеціаліста відділу економічних досліджень ХНДЕКЦ МВС [PERSON] , яка склала висновок експертного дослідження № 8/5ДЕ-20 від 03 березня 2021 року. 20 травня 2021 року така заява позивача про розгляд справи у порядку загального провадження надійшла засобами поштового зв`язку. 02 вересня 2021 року ухвалою суду відмовлено у задоволенні заяви сторони позивача про витребувані докази. Згідно з частиною першою статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною четвертою вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 03 січня 2006 року [PERSON] подав до ПАТ КБ «ПриватБанк» анкету-заяву про надання йому кредиту у доларах США на суму у розмірі 147 679, 00 доларів США, строком на 48 місяців, із сплатою за користування кредитними коштами 1, 33 % на місяць, для ремонту квартири. У поданій анкеті-заяві [PERSON] підтвердив, що вся вищеперерахована інформація є достовірною і відповідає дійсним фактам, що вся надана ним інформація є правильною, зобов`язався о про всі зміни даних в анкеті повідомляти у банку. 04 січня 2006 року банком було погоджено надати кредит [PERSON] на суму у розмірі 147 679, 00 доларів США, із сплатою за користування кредитними коштами 1, 33 %, комісією 0, 16 %, загальна прибутковість 19 %, заставна вартість майна 1 065 398, 00 грн. 04 січня 2006 року [PERSON] уклав договір особистого страхування № K4H0000013LK з ЗАТ «СК «ІНГОССТРАХ», , згідно з яким страховик зобов`язується у разі настання страхового випадку здійснити страхове відшкодування страхувальнику або вигодонабувачу (Приватбанк від імені та за дорученням страховика на підставі договору доручення на виконання страхових агентських послуг), а страхувальник зобов`язується вчасно сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови правил страхування. 05 січня 2006 року [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», укладено кредитний договір № K4H0GK00000007 від 05 січня 2006 року, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позивачу кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи / або перерахування на рахунок на строк по 04 січня 2010 року включно у вигляді не відновлювальної кредитної лінії у розмірі 154 008, 10 доларів США: на ремонт квартири - 147 679, 00 доларів США і на оплату страхових платежів по особистому страхуванню у сумі 2 953, 58 доларів США, страхуванню нерухомості у розмірі 3 375, 52 доларів США, зі сплатою за користування кредитом процентів у розмірі 1, 33 % у місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, комісію у розмірі суми 0,5 % від суми виданого кредиту першочергово у момент надання кредиту плюс 0,16 % від суми виданого кредиту щомісячно, і суми розрахованої у відповідності до п. 3.11 даного договору. 24 лютого 2006 року сторонами укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № K4H0GK00000007 від 05 січня 2006 року про зміни у пункті 1.1, згідно з яким банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи / або перерахування на рахунок на строк по 04 січня 2010 року включно у вигляді не відновлювальної кредитної лінії у розмірі 154 008, 10 доларів США: на ремонт квартири - 147 679, 00 доларів США і на оплату страхових платежів по особистому страхуванню у сумі 2 953, 58 доларів США, страхуванню нерухомості у розмірі 3 375, 52 доларів США, зі сплатою за користування кредитом процентів у розмірі 1 % у місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, комісію у розмірі суми 0,5 % від суми виданого кредиту першочергово у момент надання кредиту плюс 0,3 % від суми виданого кредиту щомісячно, і суми розрахованої у відповідності до п. 3.11 даного договору. Погашення кредиту по цьому договору здійснюється наступним порядком: щомісячно у період сплати, за який приймається період з 01 по 05 число кожного місяця позичальник повинен надати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у розмірі 4 344, 09 доларів для погашення заборгованості по кредитному договору, яка складається із заборгованості по кредиту, процентам, комісії. Також зміни внесено до пункту 3.2 спірного кредитного договору. Також 14 травня 2008 року [PERSON] подав до ПАТ КБ «ПриватБанк» анкету-заяву про надання йому кредиту у доларах США на суму у розмірі 170 000, 00 доларів США, строком на 84 місяців, із сплатою за користування кредитними коштами 1, 25 % на місяць, на споживчі цілі. У поданій анкеті-заяві [PERSON] підтвердив, що вся вищеперерахована інформація є достовірною і відповідає дійсним фактам, що вся надана ним інформація є правильною, зобов`язався о про всі зміни даних в анкеті повідомляти у банку. Також [PERSON] підтвердив, що він ознайомився та згоден з умовами кредитування, які були надані мені у письмовій формі, своїм підписом підтвердив факт про надання йому повної інформації про умови кредитування у ПриватБанку, а саме: мета, для якої кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов`язаннями позичальника, тип процентної ставки, суму, на яку кредит може бути виданий, орієнтовну сукупну вартість кредиту і вартість послуги по оформленню договору (перелік всіх витрат, пов`язаних з отриманням кредиту, його обслуговуванням і поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, на страхування, юридичне оформлення і таке інше), строк, на який кредит може бути отриманий, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту і об`єми, можливість дострокового погашення кредиту і його умови, необхідність здійснення оцінки майна, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється, податковий режим сплати процентів і про державні субсидії, на які позичальник має право, і відомості про те, від кого він може отримати більш детальну інформацію, переваги і недоліки запропонованих схем кредитування. 26 травня 2008 року за цією анкетою-заявою [PERSON] погоджено банком надати кредитні кошти. 19 червня 2008 року сторонами укладено додаткову угоду № 2 до кредитного договору № K4H0GK00000007 від 05 січня 2006 року про зміни у пункті 1.1, згідно з якими банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк до 04 січня 2010 року включно, у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 67 000, 00 доларів США на споживчі цілі, із сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0, 50 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця у період сплати у розмірі 0, 30 % від суми виданого кредиту, комісії за дострокове погашення кредиту, відповідно до п. 3.11 даного договору. Погашення кредиту по цьому договору здійснюється наступним порядком: щомісячно у період сплати, за який приймається період з 01 по 05 число кожного місяця позичальник повинен надати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у розмірі 4 344, 09 доларів для погашення заборгованості по кредитному договору, яка складається із заборгованості по кредиту, процентам, комісії. Також 19 червня 2008 року сторонами укладено додаткову угоду № 3 до кредитного договору № K4H0GK00000007 від 05 січня 2006 року про зміни у пункті 1.1, згідно з якими банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк до 04 січня 2013 року включно, у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 156 002, 50 грн на наступні цілі: на ремонт квартири - 148 000, 00 доларів США, а також у розмірі 8 002, 50 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3 даного кредитного договору, із сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,29 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 3 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 4, 8 % річних від суми зарезервованих ресурсів, комісії за дострокове погашення кредиту, відповідно до п. 3.11 даного договору. Періодом сплати вважати період з 01 по 05 число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується у момент надання кредиту) здійснюється у наступному порядку: щомісяця у період сплати позичальник сплачує відсотки, розраховані відповідно до п.п. 3.1, 3.3, винагороду, розраховану відповідно до п.п. 1.1 цього договору. Погашення кредиту провадиться у строки відповідно до графіка погашення кредиту (додаток № 1). Відповідно до пункту 1.3 кредитного договору, забезпеченням виконання позичальником зобов`язань по даному договору виступає іпотека квартири [ADDRESS] , а також інші види застави, іпотеки, поручительства і таке інше, надані банку з метою забезпечення зобов`язань по даному договору. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. За загальним правилом статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. В обґрунтування позову позивач вказав, що укладений спірний кредитний договір укладено під впливом омани із сторони відповідача, який приховав від нього достовірну інформацію про якісні величини умов надання кредиту, порушивши вимоги статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Судом встановлено, що оспорюваний правочин № K4H0GK00000007 сторонами укладено 05 січня 2006 року. Станом на 05 січня 2006 року, коли було укладено кредитний договір, Закон України «Про захист прав споживачів» був чинний у редакції Закону № 1252-IV від 05 грудня 2003 року, а стаття 11 передбачала, що гарантований рівень споживання забезпечується: стимулюванням виробництва товарів, виконання робіт та надання послуг; запровадженням у разі необхідності нормованого розподілу товарів, якщо немає гарантій їх вільного придбання кожним споживачем; запровадженням компенсаційних виплат, різних видів допомоги і пільг громадянам. Положення частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, на яку посилається позивач, були внесені Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про захист прав споживачів» від 01 грудня 2005 року № 3161-IV, які набрали чинності лише 13 січня 2006 року. Так, відповідно до частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. Відповідно до статей 16, 203, 215 Цивільного кодексу України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Тлумачення статті 230 Цивільного кодексу України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 зроблено висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України): по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. У матеріалах справи наявні докази про ознайомлення позивача з усіма умовами кредитного договору. Підписавши оспорюваний договір та анкету-заяву, позивач тим самим підтвердив, що ознайомлений у письмовій формі з умовами надання кредиту, в тому числі вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послуг, валютних ризиків, а також іншої інформації, надання якої вимагає чинне законодавство України, тобто виразила свою безумовну згоду з усіма його істотними умовами, що стосуються умов надання та повернення кредиту. До аналогічної позиції прийшов Верховний Суд у постанові від 14 березня 2019 року у справі №755/3903/17. Частиною п`ятою статті 106 ЦПК України передбачено, що у висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Проте, висновок експертного дослідження № 8/5ДЕ-20 від 03 березня 2021 року [PERSON] не містить вказівки, що вона була обізнана про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, що є обов`язковою умовою для визнання такого доказу належним, тому суд відхиляє висновок як неналежний і недопустимий. Аналогічної позиції дійшла Велика Палата у постанові від 18 грудня 2019 року № 522/1029/18, зазначивши, що висновок експерта не є належним та допустимим доказом, якщо у ньому не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок і що він підготовлений для подання до суду. Крім того, у матеріалах справи відсутні докази того, що спеціаліст, який склав висновок № 8/5ДЕ-20 від 03 березня 2021 року, є експертом, відповідно до частини першої статті 72 ЦПК України і положень Закону України «Про судову експертизу». Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов є необґрунтованим і задоволенню не підлягає. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки судовим розглядом не встановлено порушення прав позивача як споживача, з нього підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 908, 00 грн. V. Заява відповідача щодо застосування наслідків пропуску строку позовної давності. Судом враховуються роз`яснення, надані у пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» про те, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у справі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Виходячи з норм чинного законодавства пропуск строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог і застосовується у разі наявності порушеного права, відсутність порушеного права само по собі є підставою для відмови у задоволенні позову. Оскільки суд, на підставі встановлених судом обставин, що мають значення у справі, прийшов до висновку про необґрунтованість позову, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, заяву представника відповідача про застосування строків позовної давності суд відхиляє. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved