Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-03 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. На розгляді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області перебуває справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання сімєю без реєстрацію шлюбу з 17.06.1998року по 01.03.2018року, визнання трикімнатної квартири №16 по вул.У.Самчука-бічна, 1 в м.Тернополі обєктом спільної сумісної власності та виділення йому у власність 1/2 частини трикімнатної квартири №16 по вул.У.Самчука-бічна, 1 в м.Тернополі. Стислий виклад обставин справи та аргументи учасників справи. На \~обґрунтування позову\~[PERSON] \~посилається на\~ту обставину,\~що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 10.09.1994року, який було розірвано 17.06.1998року, проте після розірвання шлюбу вони продовжували проживати\~сімєю без\~реєстрації шлюбу, виховували доньку, разом перебували та працювали за кордоном у Греції, у них народився син [PERSON], ними було придбано квартиру №16 по вул.У.Самчука-бічна, 1 в м.Тернополі, а тому йому справедливо належить 1/2 частини вказаної квартири. На підтвердження позовних вимог просить суд взяти до уваги те, що 10.03.2010року у них народився спільний син з відповідачем, копії витягів з індивідуального страхового рахунку за період з квітня 2002 року по вересень 2005 року та покази свідків. Позивач та представник позивача в судове засідання не зявилися, подано заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують з зазначених в позові підстав. Відповідач у судове засідання не зявилася з невідомих суду причин, хоча про дату, місце і час розгляду справи була повідомлена належним чином, доказів про причини неявки та відзиву щодо позову суду не подала, тому суд вважає за можливе розгляд справи у її відсутності на підставі доказів, що є в матеріалах справи та постановлення заочного рішення. з 10.09.1994року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 17.06.1998року, згідно свідоцтва про розірвання шлюбу І-ИД №023305 від 17.06.1998року. В шлюбі у сторін народилася дочка [PERSON], 13.01.1996р.н., що стверджується свідоцтвом про народження І-ИД №297908 від 19.03.1996року. Як вбачається із договору №10 про дольову участь у будівництві житла від 20.04.2005року [PERSON] та ПП «Забара» уклали договір про дольове будівництво квартири в будинку за адресою вул.У.Самчука-бічна, в м.Тернополі, фіксованою вартістю 140238грн. 14.08.2014року [PERSON] видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно Серії САК №624536, відповідно до якого [PERSON] на праві приватної власності належить квартира №16 по вул.У.Самчука-бічна, 1 в м.Тернополі, загальною площею 102,5 кв.м., житловою площею 58,5 кв.м. 10.03.2010року у [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON], що стверджується свідоцтвом про народження І-ИД №115518, виданим 23.03.2010року Відділом РАЦСу ТМУЮ Тернопільської області. Як стверджує позивач [PERSON] після розірвання шлюбу 17.06.1998року, він продовжував проживати із [PERSON] в квартирі по вул.Пушкіна, 2/77 в м.Тернополі, вести спільне господарство, мати спільний бюджет, вести домашнє господарство, спільно купувати майно, а у період з 2000 по 2007рік, перебував разом із [PERSON] та її матірю у Греції. На підтвердження позовних вимог позивач [PERSON] також надав Суду переклад витягу з індивідуального страхового рахунку як застрахованої особи за другий квартал 2004року, наданий Фондом соціального страхування Грецької республіки та копії витягів з індивідуального страхового рахунку за період з квітня 2002 року по вересень 2005 року. Також за клопотанням позивача [PERSON] було допитано свідків [PERSON]- доньку сторін, [PERSON] тещу позивача, [PERSON] швагра позивача та [PERSON]- хрещеного батька [PERSON] сторін, які підтвердили, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сімєю, мали спільний побут, разом святкували свята, були за кордоном у Греції. Щодо вимоги про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу сторін спору з 17.06.1998року по 01.03.2018року. Згідно з положеннями частин 1, 2 ст. 21 СК шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сімєю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обовязків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обовязків подружжя. Разом із тим згідно зі ст.74 СК якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні ст. 74 СК слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Для визнання осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК , суд повинен встановити факт проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно. За приписами ч. 2 ст. 3 СК сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Подружжя вважається сімєю і тоді, коли дружина та чоловік у звязку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що є дочкою сторін спору, які спільно проживали, подорожували разом, виховували молодшого брата, коли їй було 5 років то батьки поїхали у Грецію, а коли повернулися то їй було 12років, про те, що батьки розлучені вона дізналася у 7 чи 8 класі, проте вони завжди жили як рідні. Свідок [PERSON] пояснила, що їй відомо, що її донька та зять були розлучені в травні 1998року, проте вони відновили стосунки і у них все було добре, вони разом їздили в Грецію, після того як повернулися разом проживали в Тернополі, ій відомо, що договір про дольову участь у будівництві житла, а саме квартири №16 по вул.У.Самчука-бічна, 1 в м.Тернополі, уклала її дочка, проте кошти на квартиру її зять [PERSON] передавав будучи за кордом. Свідок [PERSON] суду пояснив, що із сімєю [PERSON] знайомий близько 15 років, він часто бував у них вдома, вони спільно святкували свята і йому відомо що вони разом їздили закордон. Свідок [PERSON] суду пояснив, що часто приходить в гості до [PERSON] так як є хрещеним батьком їхнього сина [PERSON], вони разом святкують свята та підтримують звязки, про те, чи [PERSON] одружені він ніколи не запитував. Як наголошує ВСУ у п. 20 постанови пленуму №11 від 21.12.2007 року «Про судову практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні ст. 72 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Оскільки відносини між подружжям мають, насамперед, глибоко особистий характер, то й правовому регулюванню особистих немайнових відносин у сімейному праві надається особливе значення. Суспільні зв'язки, що складаються в сім'ї, є глибоко особистими, багато в чому інтимними і ґрунтуються на почуттях любові та взаємної прихильності. В новому Сімейному кодексі, порівняно з КЗпШС, збільшена кількість норм, які регулюють особисті немайнові відносини подружжя. Проте велика кількість особистих відносин між подружжям знаходиться поза сферою правового регулювання. В силу своєї делікатності та інтимності вони не піддаються зовнішньому впливу, що вказує на їх особливий характер. До особистих немайнових прав подружжя СК відносить ті, які є найбільш важливими та на які можна впливати нормами сімейного права. Це право на материнство та батьківство; право на повагу до своєї індивідуальності; право на духовний розвиток; право на зміну прізвища; право на розподіл обов 'язків та спільне вирішення питань життя сім'ї; право на особисту свободу. Загальними засадами регулювання особистих немайнових відносин між подружжям згідно зі ст. 7 СК є здійснення їх з урахуванням права на таємницю особистого життя подружжя, права кожного з них на особисту свободу та неприпустимість свавільного втручання в сімейне життя; відсутність привілеїв чи обмежень кожного із подружжя за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, етнічного та соціального походження, матеріального стану, місця проживання, за мовними та іншими ознаками; здійснення прав та обов'язків кожним із подружжя на рівних засадах. Цей принцип базується на загальних положеннях ст. 24 Конституції України й означає право кожного з подружжя на особисту свободу; спільне вирішення питань материнства, батьківства, виховання й освіти дітей, інших питань життя сім'ї; право кожного з подружжя на повагу до своєї індивідуальності; обов'язок подружжя щодо побудови сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, спільної турботи про матеріальне забезпечення сім'ї та розвиток дітей. Відтак суд зазначає, що первісним чинником з метою визначення чи перебувають особи у відносинах, тотожних загальновизнаному поняттю «сімї», є встановлення наявності у осіб спільних особистих немайнових прав та обовязків - врегульованих нормами сімейного права відносин стосовно особистих немайнових благ та інтересів осіб, які перебувають у шлюбі. З огляду на наведене, системний аналіз наявних доказів дозволяє Суду дійти висновку про наявність у сторін спору відносин, що за своєю суттю відповідають відносинам сімї, в період з 17.06.1998року по 01.03.2018року,\~ так\~як цей факт підтвердили допитані в судовому засіданні свідки, один з яких є рідною донькою сторін. Щодо визнання спірного майна спільною сумісною власністю сторін. Відповідно до статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, слід встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти. У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані\~встановлюються\~такими\~засобами: письмовими,\~речовими\~і\~електронними доказами; висновками\~експертів; показаннями свідків. Відтак на підставі наданих позивачем доказів та показів свідків наданих під час розгляду справи, суд приходить до переконання, що квартира №16 по вул.У.Самчука-бічна, 1 в м.Тернополі набутта сторонами спору в результаті спільної праці за спільні кошти під час проживання сімєю без реєстрації шлюбу в період встановлений Судом, а тому є спільною сумісною власністю сторін спору. Щодо поділу спільного майна. Частиною першою статті\~69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті\~70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 3 ст.368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно розяснень\~Постанови \~Пленуму \~Верховного Суду\~України №11\~від 21\~грудня 2007\~р.\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства при\~розгляді справ\~про право\~на шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя»,\~ поділ\~спільного майна\~подружжя здійснюється\~за правилами,\~встановленими статтями\~69-72\~СК України\~та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Згідно ст. 372 ЦК України, майно що є в спільній сумісній власності, може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є в спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відтак згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» за №20 від 22.12.1995 року частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. В інформаціному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 зазначено, що «...зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні». Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Верховний Суд України 04 квітня 2011 року при розгляді справи № 3-18гс11 ухвалив постанову в якій зробив такий правовий висновок: \~«Згідно з вимогами\~статті 392 цього ж Кодексу\~власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність субєктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними» (реєстраційний номер в ЄДРСР - 14887466 в). Те ж саме розтлумачено і в пункті 37 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ\~ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. № 5. Тому, якщо титульним власником спільного є лише один співвласник (наприклад, лише на ім'я одного із подружжя у шлюбі придбано та зареєстровано земельну ділянку, житловий будинок чи автомобіль), а право власності іншого співвласника майна не підтверджене документально, або навіть невизнається чи заперечується, то на підставі норм ст.392 Цивільного кодексу України та приведеної вище правової позиції Верховного Суду України зацівлена особа (співвласник право власності якого не підтверджене документально) може в судовому порядку захистити своє суб'єктивно непідтверджене, невизнане, порушене чи оспорене право власності на частку в спільному майні, оскільки з певних причин (наприклад, відсутності на це згоди титульного власника) договір про визначення часток в нотаріальному порядку не завжди може бути укладений. Аналізуючи докази\~по справі\~в їх\~сукупності,\~суд приходить\~до переконання,\~що наявний\~спір про\~право,\~оскільки [PERSON] відмовляється в позасудовому порядку оформити за [PERSON] 1/2 частину спільно придбаного об'єкту нерухомого майна, а відтак системний аналіз наданих сторонами спору доказів дозволяє суду зробити висновок про те, що позовні вимоги позивача про поділ спільного майна підлягають до задоволення шляхом поділу квартири №16 по вул.У.Самчука-бічна, 1 в м.Тернополі, визнавши за [PERSON] право власності на 1/2 ідельну частину зазначеної квартири. З огляду на наведене суд вбачає законні підстави для задоволення вимог [PERSON] На підставі\~викладеного,\~

Outcome: approved