Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-01 00:00:00

Комунальне підприємство «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго» звернулось до суду з позовом, яким просив стягнути з [PERSON] заборгованість за спожити теплову енергію, посилаючись на те, що комунальне підприємство «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго» здійснювало поставку теплової енергії в нежитлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] у період опалювалювальних сезонів 2011-2012, 2012-2013 років, власником зазначеного нежитлового приміщення являється [PERSON], який в свою чергу є споживачем послуг по теплопостачанню, які надає позивач, тобто знаходиться з ним у фактичних договірних відносинах і повинен сплачувати прийняті послуги згідно Закону України «Про теплопостачання» та Правил надання послуг по централізованому опаленню, наданню холодної та гарячої води та водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630 (далі - Правила). Разом з тим, відповідач порушив свої обов'язки щодо проведення щомісячних розрахунків за теплопостачання та обслуговування внутрішньобудинкових мереж централізованого опалення і станом на 01.11.2013 року за відповідачем утворилась заборгованість в сумі 13369,55 грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила позов задовольнити. За обставинами справи пояснила, що відповідач [PERSON] з 24листопада 2011 року являється власником нежитлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS], а ні з 28 березня 2013 року як це стверджує представник відповідача. Також як зазначила представник позивача, належним доказом щодо статусу відповідного приміщення за яким утворилась заборгованість є рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради про переведення нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] в житлове, а доказів, що підтверджують переведення зазначеного приміщення із нежитлового в житлове відповідачем надано не було. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] заперечував проти задоволення позову посилаючись на те, що 24.11.2011 року [PERSON] отримав у власність 11/780 частин будинку по [ADDRESS] (приміщення № 8), 20.06.2012 року виконком Ізмаїльської міської ради видав [PERSON] свідоцтво № 595 про право власності на нежитлове приміщення [ADDRESS] та в період з грудня 2012 року по лютий 2013 року відповідачем проведено реконструкцію нежитлового приміщення [ADDRESS]. В свою чергу, 28.03.2013 року відповідач зареєстрував право власності на квартиру [ADDRESS] в реєстраційній службі Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції, а 05.04.2013 року продав зазначену квартиру. Зазначені факти на думку представника відповідача свідчать проте, що [PERSON] лише з 20.06.2012 року згідно діючого законодавства набув у власність нежитлове приміщення [ADDRESS] тобто після закінчення опалювального сезону 2011-2012 років. Крім цього, як пояснив представник відповідача, в наданих позивачем розрахунках є помилки при знятті показань лічильника в листопаді 2012 року, не враховано того факту, що після проведення реконструкції приміщення відповідача, площа зменшилась з 71,8 кв. м. до 66,3 кв. м. на підставі чого, представник відповідача вважає нараховану заборгованість за послуги теплопостачання не законною та не обґрунтованою. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В свою черго, згідно вимог ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію, а відповідно до ст. 25 вищезазначеного Закону у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку. Крім цього, відповідно до ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів, тощо); 2) послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів, тощо) 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на укладання послуг, контроль виконання умов договору, тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд ( заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення спроможності несучих елементів конструкції, тощо). Також, п. 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово - комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому право прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки встановлені договором або законом. Таким чином, згідно до вищевказаних норм закону споживач зобов'язаний оплатити житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користується ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не є підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Відповідно до договору купівлі продажу частини будинку від 24.11.2011 року за №5984, посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу [PERSON] купив, а [PERSON] продав 11/780 частин будинку, які розташовані в місті Ізмаїлі Одеської області по [ADDRESS] Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20.06.2012 року за №595, виданого виконавчим комітетом Ізмаїльської міської ради на підставі рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради від 15.06.2012 року за № 694, власником нежитлового приміщення (ізольованого приміщення), розташованого за адресою: [ADDRESS] являється [PERSON]. Крім цього, листом наданим виконавчим комітетом Ізмаїльської міської ради від 29.01.2014 року за № 05/01-11-184 повідомлено проте, що власником нежитлового ізольованого приміщення [ADDRESS] на момент останньої інвентаризації проведеної в 2012 році являється [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності № 595 від 20.06.2012 року. Рішення про переведення зазначеного приміщення із нежитлового в житлове приміщення не приймалося. 28.03.2013 року реєстраційної служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Одеської області видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS]. Згідно витягу з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.04.2013 року за № 2077207, власником квартири [ADDRESS] стала [PERSON]. Згідно розрахунку суми боргу за теплопостачання нежитлового приміщення станом на 01.11.2013 року за відповідачем значиться заборгованість за теплопостачання в розмірі 13369,55 грн. Розрахунок оплати за надані послуги з централізованого опалення проведений згідно постанови Національної комісії регулювання ринку комунальних послуг в Україні від 30.09.2011 року за № 159 встановлено тариф для «інших споживачів» за 1 Гкал в розмірі 1046,10 грн. з урахуванням ПДВ . Як встановлено в судовому засіданні, факт постачання теплової енергії позивачем підтверджується довідками про роботу котельної, що опалює район, в якому розташоване приміщення відповідача, за період з 01.11.20121 року по 30.11.2012 рік, 28.11.2012 рік по 31.12.2012 рік, з 01.01.2013 року по 28.01.2013 рік, з 29.01.2013 року по 26.02.2013 рік, з 27.02.2013 рік по 28.03.2013 рік, з 04.04.2013 рік по 17.04.2013 рік Таким чином, оскільки у період опалювальних сезонів 2011-2012, 2012-2013 років, приміщення за яким обліковується заборгованість являлось нежитловим та власником зазначено приміщення був саме [PERSON] та беручи до уваги те, що представником відповідача [PERSON] до суду не були надані документи, які б свідчили про переведення приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] із нежитлового фонду в житловий до 28.03.2013р. то суд вважає, що розрахунок позивачем було проведено обґрунтованого. Даний висновок ґрунтується також на тому факті, що опалювальний сезон 2012-2013 років закінчився 04.04.2013 р. та наявна заборгованість, згідно наданих розрахунків нарахована саме до цього часу, а відчуження 05.04.2013 року [PERSON] вказаного нерухомого майна не може бути підставою для відмови у задоволенні позову щодо стягнення виниклої заборгованості за спожиту теплову енергію. На підставі вищевикладеного суд вважає за необхідне позов комунального підприємства «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго» до [PERSON] про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію підлягає задоволенню. В свою чергу, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved