Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-16 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. [PERSON] впродовж 23 років перебував у трудових відносинах з Інгулецьким гірничо-збагачувальним комбінатом і виконував роботи в умовах впливу місцевої вібрації, рівень якої перевищував гранично допустимий, через конструктивні недоліки машин, механізмів і устаткування, внаслідок чого отримав хронічні професійні захворювання. Висновками ЛТЕК йому встановлено ступінь втрати працездатності 50% та третю групу інвалідності безстроково, протипоказана робота в умовах вібрації, переохолодження та тривала хода. У зв`язку з захворюваннями порушено його звичний спосіб життя, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички і бажання, постійно відчуває біль, а розуміння безстроковості зазначених негативних наслідків викликає у нього негативні емоції та завдає йому моральну шкоду. Вважає, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області. Розмір моральної шкоди позивач оцінює у 300 000 грн. Стислий виклад заперечень відповідача. Представник Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області зазначає, що Законами України «Про державний бюджет України на 2006 рік» та «Про державний бюджет України на 2007 рік» зупинялася дія норми Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в частині відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей незалежно від дати настання страхового випадку. Законом України № 717-V від 23.02.2007 було внесено зміни до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», та виключено всі норми, якими передбачалася виплата моральної шкоди. Змінами до Закону України «Про державний бюджет України на 2008 рік» доповнено Прикінцеві положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» абзацом наступного змісту: «відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної (немайнової) шкоди застрахованим і членам їх сімей незалежно від дати настання страхового випадку припиняється з 1 січня 2008 року». Ці норми Конституційний Суд України не визнавав неконституційними, тому відповідач вважає, що законодавством України припинено обов`язок Фонду відшкодовувати моральну шкоду потерпілим незалежно від дати настання страхового випадку. Вважає, що саме Інгулецький ГЗК, на якому тривалий час працював Позивач, і який не створив безпечні умови праці, має відповідати за отримані Позивачем моральні страждання. Крім того, з 01.01.2015 набрав чинності Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 1105-XIV, частиною 7 статті 36 якого визначено складові страхових виплат. За змістом частини восьмої цієї статті, відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків або професійних захворювань і членам їх сімей не є страховою виплатою, та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України. Отже, відповідач, посилаючись на те, що відшкодування моральної шкоди потерпілому на виробництві незалежно від часу настання страхового випадку, не є страховою виплатою, і законодавством України припинено обов`язок Фонду відшкодовувати моральну шкоду потерпілим незалежно від часу настання страхового випадку, вважає, що підстави покладення на Управління Фонду, як Відповідача у справі, обов`язку здійснювати таку виплату відсутні. Також просить врахувати, що Позивач має право на відшкодування моральної шкоди за загальним правилом, а Законом № 1105-XIV у редакції, що діє на час звернення позивача до суду, не передбачено обов`язку Фонду відшкодовувати особі моральну шкоду, за рахунок Фонду, як в Державному бюджеті України не передбачено коштів на таке відшкодування. Процесуальні дії у справі. 19.02.2021 позовна заява отримана судом. 24.02.2021 провадження у справі відкрито. Її розгляд призначено в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. 26.03.2021 відповідач скористався правом надання відзиву на позов. Інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) судом не здійснювались. Заяви, клопотання. Позивач та його представник у судове засідання не з`явились, заявили клопотання про розгляд справи за їх відсутності. У судовому засіданні представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову. Підтримала обставини, викладені у відзиві на позов. Фактичні обставини, встановлені судом. Із копії трудової книжки [PERSON] , [INFO] , видно, що він з 02.08.1977 року по 13.03.1981 року працював учнем підземного кріпильника та підземним кріпильником ш. «Центральна» Інгулецького ГЗК; з 13.03.1981 по 21.01.1997 підземним бурильником шпурів ш. «Центральна» ВАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат»; з 21.01.1997 по 23.01.2001 - бурильником шпурів у кар`єрі шахтобудівельного управління ш. «Дренажна» ВАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» (а.с.24-33). Відповідно до Акту розслідування професійного захворювання (отруєння) від 23 січня 2001 року проведено розслідування випадку хронічного професійного захворювання [PERSON] , а саме: вібраційна хвороба 1-2 ст. Варикозна хвороба нижніх кінцівок (а.с.16-17). Згідно акту стаж роботи [PERSON] в умовах впливу шкідливих факторів становить 23 роки. Згідно з пунктами 14,15 акту причиною профзахворювання визнані: -конструктивні недоліки машин, механізмів, обладнання, які створюють при роботі вібрації; -працюючи бурильником піднімав та переносив важкості; -тривала робота в умовах впливу місцевої вібрації, яка перевищує допустимий рівень в 3,2 рази, робота пов`язана з фізичним напруженням. Діагноз, встановлений [PERSON] Українським НДІ промислової медицини: основний - вібраційна хвороба І-ІІ ст. з вираженим периферчним ангіодистонічним синдромом, частими акроангіоспазмами рук, вегетополінейропатією з деф. артрозами ліктьових суглобів в поєднанні з періартрозом ПФС І ст.; супутнє - виразкова хвороба нижніх кінцівок з вираженими трофічними порушеннями (трофічна виразка нижньої третини гомілки), ХВН справа ІІІ ст., зліва І ст. (а.с.18-19). Під час первинного огляду ЛТЕК 07.05.2001 року позивачу визначено ступінь втрати професійної працездатності 50% та встановлено третю групу інвалідності (а.с.8-9). В подальшому позивач періодично проходив переогляди, на яких підтверджувався вказаний відсоток втрати професійної працездатності та група інвалідності. Згідно довідки огляду МСЕК від 20.05.2004 року при черговому переогляді позивачу встановлено 50% втрати професійної працездатності та 3 група інвалідності безстроково. Протипоказана робота в умовах вібрації, переохолодження, довга ходьба (а.с.10-15). Із виписок з історії хвороби позивача видно, що останній неодноразово перебував на лікуванні з приводу наслідків професійного захворювання (а.с.20-23). Зміст спірних правовідносин. Встановленим у судовому засіданні обставинам відповідають правовідносини, які регулюють відшкодування моральної шкоди. Норми права, які застосовує суд. До спірних правовідносин слід застосовувати Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» № 1105-XIV в редакції, яка діяла на час заподіяння позивачеві моральної шкоди у зв`язку з настанням страхового випадку. Згідно з положеннями ч.2 ст.13 цього Закону, страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг. Підпунктом «е» пункту 1 частини першої статті 21 цього Закону передбачено, що у разі настання вказаного випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Згідно з п.9 ч.2 ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. За приписами ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Стаття 173 КЗпП України закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Частина 1 ст.237-1 цього Кодексу передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Рішенням Конституційного Суду України від 27 січня 2004 № 1-рп/2004р. встановлено, що ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності заподіюють йому моральні й фізичні страждання (п.4.1). При цьому, суд керується роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до п.3 якої під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати зокрема: в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. В п.5 цієї постанови визначено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справи про відшкодування моральної шкоди підлягають наступні обставини: чи підтверджується факт заподіяння моральної шкоди чи фізичних страждань немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в який матеріальній формі оцінюється заподіяна моральна шкода. Згідно з п.9 цієї Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Висновок суду. Аналізуючи спірні правовідносини в контексті вказаних норм права, судом достовірно встановлено, що: -ступінь втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням та група інвалідності були встановлені позивачу первинно 07 травня 2001 року; -право позивача на відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я, пов`язано з настанням страхового випадку; -внаслідок отриманого професійного захворювання позивачу заподіяні фізичні і моральні страждання, що спричинили погіршення стану його здоров`я, заподіяна моральна шкода, яка підлягає компенсації; -обов`язок відшкодувати шкоду покладається на Фонд. Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування [PERSON] моральної шкоди суд виходить з меж позовних вимог та доводів позовної заяви. Суд також враховує глибину і тривалість моральних страждань позивача, характер отриманого ним професійного захворювання, відсоток втрати професійної працездатності в розмірі 50%, встановлення третьої групи інвалідності безстроково, обсяг фізичних та моральних страждань позивача, їх інтенсивність та довготривалість, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, незворотність наслідків, що наступили. Разом з тим, суд враховує, що встановлення ступеню втрати професійної працездатності - це зниження здатності виконувати трудові обов`язки за професією, та жодним чином не означає втрату здатності вести звичний спосіб життя, інтелектуального та духовного розвитку, втрату можливості приділяти увагу близьким та рідним. Також доказів про стан здоров`я позивача в період з березня 2006 року по дату звернення з позовом - суду не надано. З урахуванням вищезазначеного суд вважає, що належною компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди є сума 120 000,00 грн. без урахування податку з доходу громадян, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, що він зазнає у зв`язку з погіршенням здоров`я. У задоволенні іншої частини позову щодо стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди позивачу необхідно відмовити. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в розмірі 1200,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial