Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-19 00:00:00

Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ, позивач) звернулося до суду із позовом до [PERSON] , (далі - відповідач), в якому вказало, що 03.07.2017 року Святошинським районним судом м. Києва відповідача визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та встановлено, що 29.07.2016 року приблизно о 01 тод. 35 хв. в місті Києві по вулиці Кільцева дорога в районі будинку 12-А з вини відповідача сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), а саме, відповідач, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «Toyota Land Cruiser Prado 120» (далі - автомобіль Toyota), державний номерний знак [NUMBER] , рухаючись в смузі для зустрічного руху, допустив зіткнення з автомобілем «ГАЗ-3102» (далі - автомобіль ГАЗ), державний номерний знак [NUMBER] , з причепом «ПГМФ» (далі - причіп), державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , в салоні якого перебувала пасажир [PERSON] , який рухався в межах своєї смуги. В результаті ДТП водій та пасажир автомобіля ГАЗ отримали тяжкі тілесні ушкодження, а згодом, [INFO] , водій від отриманих травм помер. Вирок набрав законної сили 12.09.2017 року. Внаслідок ДТП автомобіль ГАЗ та причіп отримали механічні пошкодження, про що може свідчити, зокрема, постанова про приєднання до матеріалів кримінального провадження речових доказів від 29.07.2016 року старшого слідчого в ОВС СУГУ Національної поліції у м. Києві Є.Є. Масенко у кримінальному провадженні № 12016100000001230. На момент ДТП власником причепа, який з вини відповідача отримав в ДТП механічні ушкодження, був громадянин [PERSON] (далі - потерпілий), про що свідчить Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , видане 09.07.2011 року Бориспільським РЕВ при УДАІ ТУ МВС України в Київській обл. При цьому цивільно-правова відповідальність потерпілого як власника наземного транспортного засобу (причепа) була застрахована в ТДВ СК «АЛЬФА-ГАРАНТ» відповідно до Полісу №АЕ/5242112 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, складеного 30.07.2015 року, зі строком дії з 01.08.2015 року до 01.08.2016 року включно. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність власника автомобіля Toyota, яким в момент ДТП керував відповідач, не була застрахована, про що свідчать результати пошуку чинного договору внутрішнього страхування в Централізованій базі даних МТСБУ станом на день ДТП. 25.11.2016 року на виконання вимог статті 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 року №1961-IV (далі - Закон №1961-IV), потерпілий звернувся до МТСБУ з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, яким повідомив МТСБУ про ДТП. 19.12.2016 року, на реалізацію положень статті 35 Закону №1961-IV, потерпілий подав до МТСБУ заяву, у якій просив МТСБУ здійснити відшкодування оціненої майнової шкоди, заподіяної йому в результаті ДТП. Для визначення розміру збитків, заподіяних потерпілому в ДТП, МТСБУ звернулося до суб`єкта оціночної діяльності ТОВ «САТЕЛ-ГРУП» як оцінювача, який визначив вартість матеріального збитку, завданого потерпілому внаслідок пошкодження в ДТП належного йому причепа у розмірі 3065,26 грн., про що свідчить Звіт №5662/12/16 про оцінку транспортного засобу легкового причепа ПВ моделі 01Б реєстраційний номер [NUMBER] від 23.12.2016 року, а також Звіт № 5699/01/17 про оцінку транспортного засобу легкового причепа ПВ моделі 01Б реєстраційний номер [NUMBER] , від 18.01.2017 року. Вартість проведення оцінювачем автотоварознавчого дослідження, за результатами якого було складено Звіт № 1 і Звіт № 2, становила 776,00 грн. + 150,00 грн. = 926,00 грн., про що свідчить рахунок-фактура № СФ-0000397 від 26.12.2016 року, та рахунок-фактура № СФ-0000021 від 24.01.2017 року, акт виконаних робіт відповідно до листа МТСБУ № 3/1-05/37636 від 09.12.2016 р., акт виконаних робіт відповідно до листа МТСБУ № 3/1-05/37636 від 12.01.2017 р., які були сплачені МТСБУ згідно платіжних доручень №СФ-0000397 від 28.12.2016 року та № СФ-0000021 від 03.02.2017 року. 16.03.2017 року, за наслідками розгляду заяви потерпілого МТСБУ прийняло рішення, зокрема, сплатила потерпілому кошти у сумі 3065,26 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 2252рв, від 17.03.2017 року. Враховуючи викладене, позивач, посилаючись на ст. 38, 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.ст. 1166, 1187, 1188, 1191 ЦК України, просив стягнути з відповідача на свою користь 3065,26 грн., виплаченого страхового відшкодування, 926,00 грн., витрат, понесених у зв`язку з визначенням вартості збитку, завданого потерпілому в ДТП, та 2102 грн., судового збору. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва справу за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до [PERSON] про відшкодування в порядку регресу регламентної виплати та інших витрат передано на розгляд Макарівського районного суду Київської області. Згідно протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 26.08.2020 року дана справа передана на розгляд судді Тандира О.В. Ухвалою суду від 27.08.2020 року позовну заяву МТСБУ прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі. Розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) учасників справи. Встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Вказану ухвалу суду та копію позовної заяви з додатками відповідач отримав 22.09.2020 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №0800105094864. У встановлений судом строк відповідач на адресу суду клопотань про розгляд справи з повідомленням сторін та відзиву на позовну заяву не надав. У зв`язку з наведеним суд відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справі, суд встановив наступне. Як вбачається з постанови про приєднання до матеріалів кримінального провадження речових доказів від 29.07.2016 року старшого слідчого в ОВС СУГУ Національної поліції у м. Києві Є.Є. Масенко у кримінальному провадженні № 12016100000001230 автомобіль «ГАЗ-3102», державний номерний знак [NUMBER] , з причепом «Б», державний номерний знак [NUMBER] визнано речовими доказами (а.с. 22-23). На момент ДТП власником причепа був громадянин [PERSON] (далі - потерпілий), про що свідчить Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , видане 09.07.2011 року Бориспільським РЕВ при УДАІ ТУ МВС України в Київській обл. (а.с. 25). Цивільно-правова відповідальність потерпілого як власника наземного транспортного засобу (причепа) була застрахована в ТДВ СК «АЛЬФА-ГАРАНТ» відповідно до Полісу №АЕ/5242112 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, складеного 30.07.2015 року, зі строком дії з 01.08.2015 року до 01.08.2016 року включно (а.с. 26). 25.11.2016 року на виконання вимог статті 33 Закону №1961-IV потерпілий звернувся до МТСБУ з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, яким повідомив МТСБУ про ДТП (а.с. 28). 19.12.2016 року, на реалізацію положень статті 35 Закону №1961-IV, потерпілий подав до МТСБУ заяву, у якій просив МТСБУ здійснити відшкодування оціненої майнової шкоди, заподіяної йому в результаті ДТП (а.с. 30). Для визначення розміру збитків, заподіяних потерпілому в ДТП, МТСБУ звернулося до суб`єкта оціночної діяльності ТОВ «САТЕЛ-ГРУП» як оцінювача, який визначив вартість матеріального збитку, завданого потерпілому внаслідок пошкодження в ДТП належного йому причепа у розмірі 3065,26 грн., про що свідчить Звіт №5662/12/16 про оцінку транспортного засобу легкового причепа ПВ моделі 01Б реєстраційний номер [NUMBER] від 23.12.2016 року (а.с. 31-48), а також Звіт № 5699/01/17 про оцінку транспортного засобу легкового причепа ПВ моделі 01Б реєстраційний номер [NUMBER] , від 18.01.2017 року (а.с. 49-63). Вартість проведення оцінювачем автотоварознавчого дослідження, за результатами якого було складено Звіт № 1 і Звіт № 2, становила 776,00 грн. + 150,00 грн. = 926,00 грн., про що свідчить рахунок-фактура № СФ-0000397 від 26.12.2016 року, та рахунок-фактура № СФ-0000021 від 24.01.2017 року, акт виконаних робіт відповідно до листа МТСБУ № 3/1-05/37636 від 09.12.2016 р., акт виконаних робіт відповідно до листа МТСБУ № 3/1-05/37636 від 12.01.2017 р., які були сплачені МТСБУ згідно платіжних доручень №СФ-0000397 від 28.12.2016 року та № СФ-0000021 від 03.02.2017 року (а.с. 64-69). 16.03.2017 року, за наслідками розгляду заяви потерпілого МТСБУ прийняло рішення, зокрема, сплатила потерпілому кошти у сумі 3065,26 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 2252рв, від 17.03.2017 року (а.с. 70-42). Вирішуючи вимоги позивача, суд керується наступним. Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону №1961-IV у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Як передбачено ст. 29 Закону №1961-IV, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Відповідно до п. 41.1 ст. 41 Закону №1961-IV МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі. Статтею 38 підпунктом 38.2.1 Закону передбачено, що МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону. Відповідно до ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Статтею 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Враховуючи вищевикладене, до предмету доказування у даній справі перш за все входить встановлення особи, винної у дорожньо-транспортній пригоді, яка відповідно несе цивільно-правову відповідальність за завдану шкоду і яка в порядку регресу несе цивільно-правову відповідальність у межах регламентної виплати перед МТСБУ. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також згідно вказаної норми докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Докази мають бути належними та допустимими. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України). Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок. Так, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що 03.07.2017 року Святошинським районним судом м. Києва відповідача визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та встановлено його протиправну поведінку, вину, а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіянням шкоди, однак на підтвердження цієї обставини ним додано роздруківку вироку з Єдиного державного реєстру судових рішень. Вказаний доказ не може бути прийнятий судом як належний та допустимий, оскільки текст вказаного вироку знеособлений та з його змісту неможливо встановити, що він ухвалений відносно відповідача. При цьому, вказаний доказ є недопустимим, оскільки копія вироку не засвідчена в установленому законом порядку. Суд звертає увагу, що згідно ч. 2 ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Порядок засвідчення копій судових рішень визначається Інстукцією з діловодства в місцевих та апеляційних судах, затвердженою наказом ДСА України 20.08.2019 № 814. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивач у порушення норм ЦПК України не довів належними та допустимими доказами винність відповідача у дорожньо-транспортній пригоді, який відповідно має нести цивільно-правову відповідальність за завдану шкоду, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити, що відповідно позбавляє суд необхідності оцінювати інші обставини, які є підставою позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у разі відмови у позові стягненню з відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed