Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-21 00:00:00

І. Стислий виклад позицій учасників справи. У вересні 2020 р. [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) звернулася до суду з даним позовом, у якому просилаухвалити рішення про негайне відібрання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , від батька [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , відповідач) і повернення дитини матері, а також зобов`язання відповідача, його представників та/або будь-яких інших третіх осіб не чинити перешкод та передати/повернути дитину позивачу. Позов обґрунтований такими обставинами. Після розірвання між сторонами шлюбу відповідач систематично вчиняв щодо позивача в присутності дитини протиправні дії, з приводу чого позивач неодноразово зверталась до правоохоронних органів, а 07.08.2019, коли позивач разом з дочкою поверталась з прогулянки до помешкання своїх батьків, де на той час проживала, відповідач силоміць, із застосуванням насильства, забрав дитину та зник у невідомому напрямку. Позивач зазначає, що з того часу вона не має жодної інформації про стан дитини, місця її перебування та осіб, що за нею доглядають. Неодноразові звернення позивача до компетентних державних органів за захистом своїх порушених прав та за захистом дитини від насильства з боку відповідача позитивного результату не дали. Намагаючись розшукати дитину, 20.06.2020 позивач разом зі своїм представником поїхали у с. Кримок Радомишльського району Житомирської обл., де мали намір поспілкуватися з родичами колишнього чоловіка. Там вони випадково зустріли відповідача з дитиною. Під час зустрічі відповідач проявив агресію, відштовхував позивача від дитини, а потім спричинив позивачу та її представнику тілесні ушкодження. Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 26.06.2020 було визначене місце проживання малолітньої дитини [PERSON] з матір`ю. Позивач вважає, що самочинна зміна місця проживання дитини відповідачем, здійснена у спосіб викрадення, із застосуванням насильства, та відмова відповідача повертати дитину матері порушує її права та права дитини і є підставою для негайного відібрання дитини. Відповідач [PERSON] в особі представника [PERSON] позов не визнав пославшись на відсутність підстав для негайного відібрання дитини. Вказав, що позивачем не обґрунтовано та не доведено порушення прав та інтересів дитини, які є основоположними при вирішенні справ даної категорії, існування загрози її життю чи здоров`ю, легітимну мету негайного відібрання дитини, яка більше року проживає з батьком. За міркуванням представника відповідача відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 162 Сімейного кодексу України з огляду на те, що на момент зміни батьком місця проживання дитини було відсутнє рішення суду про визначення місця проживання дитини, а відтак позивачем застосований невірний спосіб захисту порушених прав. Просив також урахувати, що позовну заяву подано без додержання вимог цивільного процесуального закону, не сплачено судовий збір та відсутній висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору, надання якого є обов`язковим відповідно до вимог статті 19 Сімейного кодексу України. Представник органу опіки та піклування просила ухвалити рішення згідно вимог чинного законодавства з максимальним урахуванням інтересів малолітньої дитини та пояснила, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 866 Порядок провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, не передбачає надання висновку органу опіки та піклування у даній категорії справ. ІІ. Рух справи, заяви (клопотання) учасників справи та процесуальні дії суду. Ухвалою від 19.10.2020 суд відкрив провадження у справі та призначив справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання на 27.10.2020. В підготовче засідання 27.10.2020 не з`явився відповідач та у зв`язку з відсутністю відомостей про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання підготовче засідання було відкладене на 13.11.2020. В підготовчому засіданні 13.11.2020, у яке з`явилися усі учасники справи, суд встановив додаткові строки для подання заяв по суті справи та оголосив перерву до 17.12.2020. 17.12.2020 підготовче засідання не відбулося у зв`язку з хворобою судді та було перенесене на 21.01.2021. В підготовчому засіданні 21.01.2021 представником відповідача заявлялось клопотання про залишення позову без руху з посиланням на недодержання вимог статей 175, 177 ЦПК України, яке в подальшому було ним відкликане. Протокольною ухвалою від 21.01.2021 суд закрив підготовче провадження, перейшов до розгляду справи по суті та дійшов висновку про необхідність заслуховування думки дитини, у зв`язку з чим оголосив перерву до 22.01.2021. В судовому засіданні 22.01.2021 суд опитав дитину в присутності психолога та представника органу опіки та піклування, дослідив письмові докази, заслухав виступи учасників справи у судових дебатах, вийшов до нарадчої кімнати, по виходу з якої оголосив вступну та резолютивну частини рішення. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, норми права і мотиви їх застосування. Сторони у справі є батьками [PERSON] , [INFO] . Зареєстрованим місцем проживання дитини є квартира [ADDRESS] , яка також є зареєстрованим місцем проживання позивача. Батько дитини - відповідач [PERSON] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . З 03.09.2018 дитина відвідувала дошкільний навчальний заклад «Монтессорі-Сад» Дарницького району в м. Києві, відповідно до пояснень працівників закладу нею опікувались обоє батьків та бабуся. До травня 2019 р. сторони проживали разом та спільно виховували дитину. З 26.05.2019 сторони стали проживати окремо. З цього часу за домовленістю сторін дитина проживала разом з матір`ю. Однак вже в квітні 2019 р. між сторонами виник спір щодо участі кожного з них у вихованні дитини. Так, 18.04.2019 позивач зверталась до поліції з заявою щодо здійснення відповідачем погроз відібрання у неї дитини. Цієї ж дати відповідач звернувся до органу опіки та піклування щодо вчинення йому позивачем перешкод у спілкуванні з дитиною та в подальшому Службою у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації проводились заходи сприяння у вирішенні спору між батьками щодо участі у вихованні дитини. Розпорядженням Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації № 376 від 20.05.2019 був затверджений висновок служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про підтвердження місця проживання дитини [PERSON] разом з матір`ю для її тимчасового виїзду за межі України. 07.08.2019 відповідач самочинно, без згоди позивача, забрав дитину від матері. 20.11.2019 слідчим слідчого відділу Дарницького УП ГУ НП у м. Києві складено повідомлення про підозру [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України, скоєного за таких обставин. 07.08.2019 приблизно о 20-00 год. [PERSON] очікував біля ліфту на третьому поверсі в будинку по [ADDRESS] , де мешкає його колишня дружина [PERSON] та її матір [PERSON] . В подальшому, під час того як у ліфті відчинились двері, [PERSON] заздалегідь знаючи, що у кабіні ліфта знаходиться позивач з дочкою та своєю матір`ю, під час розкриття дверей ліфта, розпилив у ліфті вміст балончика з невідомою речовиною. Здійснивши вказані дії, [PERSON] спричинив [PERSON] тілесні ушкодження, відібрав у неї їх спільну дитину [PERSON] та зник з місця події. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 11.10.2019, постановленою у цивільній справі № 753/19409/19, [PERSON] та малолітню [PERSON] було визнано особами, які постраждали від домашнього насильства, та щодо [PERSON] були застосовані обмежувальні заходи. Проте постановою Київського апеляційного суду дане рішення в частині визнання позивача та дитини постраждалими, а також в частині застосування обмежувальних заходів відносно дитини, було скасовано. Позивач [PERSON] має постійне місце роботи в АТ «Ощадбанк», стабільний дохід, задовільний стан здоров`я, за місцем проживання та місцем роботи характеризується позитивно. У власності позивача перебуває однокімнатна квартира за адресою [ADDRESS] . Також позивач разом зі своїми батьками є співвласниками трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] є співвласником квартири за адресою: [ADDRESS] , площею 53,77 кв.м. Вищенаведені обставини встановлені рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26.06.2020 у цивільній справі № 753/8833/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місяця проживання дитини, що набрало законної сили, а відтак за нормою частини 4 статті 82 ЦПК України доказуванню не підлягають. Даним рішенням, яке було залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 16.11.2020, визначено місце проживання дитини [PERSON] з матір`ю. Ухвалюючи дане рішення, суд виходив з відсутності виключних підстав для розлучення малолітньої дитини з матір`ю та послався на те, що проживання з матір`ю відповідає інтересам дитини з огляду на її вік і потребу в материнській турботі. Судом установлено, що рішення суду про визначення місця проживання дитини з матір`ю відповідачем добровільно не виконане. З пояснень позивача вбачається, що після того як відповідач забрав дитину, він виїхав з квартири, де до того проживав, не повідомляє їй місцезнаходження дочки та не допускає до будинку, де ймовірно вона перебуває. Позивач стверджує, що після викрадення дитини вона бачила її лише один раз у с. Кримок Радомишльського району Житомирської обл., однак не змогла з нею поспілкуватись, оскільки відповідач застосував до неї та її представника насильство, а в подальшому поліцейські залишили його у приватному помешканні, до якого вона не має змоги потрапити на законних підставах. Вказані обставини відповідачем не спростовані, а відтак є доведеним факт тривалого та систематичного створення відповідачем позивачу перешкод у вихованні дитини та спілкуванні з нею. При вирішенні даного спору суд керується як положеннями національного сімейного законодавства, які регулюють питання здійснення батьківських прав, так і відповідними нормами міжнародного законодавства. Так, відповідно до приписів статей 150, 151, 152, 155 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. За нормою статті 141 цього Кодексу мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 153 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом. Дитина, яка розлучена з одним із батьків чи обома батьками, має право регулярно підтримувати особисті стосунки й прямі контакти з обома батьками, крім випадків, коли це суперечить найвищим інтересам дитини. За правилами статті 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (частина 1 статті 160 Сімейного кодексу України). Статтею 161 цього Кодексу встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Правові наслідки протиправної поведінки одного з батьків або іншої особи при визначенні місця проживання малолітньої дитини визначає стаття 162 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини й повернення її за попереднім місцем проживання. Даною нормою також передбачені виключні умови, за яких повернення дитини за попереднім місцем проживання не допускається. Законодавець визначив, що дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Конвенція про права дитини від 20.11.1989, ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 (далі - Конвенція), яка є першим і основним міжнародно-правим документом, присвяченим широкому спектру прав дитини, визначає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці даної Конвенції зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Статтею 18 Конвенції визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Такі ж рекомендації містяться і в Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959. Згідно з принципами даної Декларації дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. 11.07.2017 Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому було встановлено порушення Україною статті 8 Конвенції. Вказане рішення підтвердило сталу позицію Європейського Суду, яка зводиться до визначення насамперед «якнайкращих інтересів дитини», а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Hunt v. Ukraine, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07.12.2006). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Mamchur v. Ukraine, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16.07.2015). Як установив суд, після припинення між сторонами шлюбно-сімейних відносин місце проживання малолітньої дитини сторін за їх згодою було визначено з матір`ю, проте батько, діючи самочинно, без згоди матері, змінив місце проживання дитини способом її викрадення. Відтак ураховуючи, що визначення місця проживання малолітньої дитини за згодою сторін відповідає припису частини 1 статті 160 Сімейного кодексу України, і на даний час існує чинне рішення суду про визначення місця проживання дочки сторін з матір`ю, яке відповідачем не виконане, суд вбачає підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 162 Сімейного кодексу України. Незважаючи на те, що рішення суду про визначення місця проживання дитини не передбачає його примусового виконання, заслуговують на увагу доводи представника відповідача про те, що позивач не обмежена у праві звернутися до суду із заявою про встановлення способу його виконання, однак вказана обставина не має значення для вирішення даної справи, оскільки право вибору способу захисту порушеного права належить позивачу. З огляду на те, що самочинна, без згоди позивача, зміна відповідачем місця проживання малолітньої дитини способом її викрадення, та ігнорування відповідачем рішення суду про визначення місця проживання дитини, є беззаперечно встановленими фактами, які відповідач не оспорює, за обставин цієї справи підлягає з`ясуванню лише наявність виключних умов, за яких повернення дитини за попереднім місцем проживання буде суперечити її інтересам. На обставини, які б свідчили про те, що повернення дитини матері створюватиме небезпеку для її життя та здоров`я, відповідач не посилається, жодних компрометуючих відомостей про особу позивача судом також не встановлено. При розгляді справи про визначення місця проживання дитини було установлено, що мати створила для дитини нормальні умови проживання, має достатній самостійний дохід, позитивно характеризується у побуті та на роботі, любить свою єдину дитину і бажає її виховувати. Зважаючи на те, що відповідачем не було надано жодних доказів, які б дозволяли з`ясувати психологічний стан дитини та її відношення до зміни місця проживання, а позивач, будучи тривалий час розлученою з дитиною, позбавлена можливості їх надати, суд вирішив опитати дитину в судовому засіданні в присутності представника органу опіки та піклування та дитячих психологів. Оскільки правом на залучення психолога сторона відповідача не скористалась, опитування дитини за згодою учасників справи було проведено в присутності залученого позивачем психолога [PERSON] , яка понад 25 років практикує в галузі дитячої психології. За пропозицією останньої позивачу була надана можливість певний час поспілкуватись з дитиною поза межами судового засідання в її присутності (психолога), присутності батька та його матері (баби дитини), які привезли дитину до суду. За результатами бесіди з дитиною було встановлено, що вона проживає у селі разом з батьком та бабою [PERSON] (мама відповідача), дитячий садок не відвідує, друзів-ровесників у неї в селі майже немає, грається вона з татом, бабою та котом. Дівчинка майже не випускала з рук іграшку, яку подарувала мама, з цікавістю розглядала привезені мамою фотографії, згадувала людей, які на них зображені, і виявила бажання забрати фото з собою. Вона без зусиль згадала імена друзів, з якими спілкувалась у Києві, розповіла, що раніше жила з мамою і татом, при цьому сказала таку фразу (дослівно): «потім тато пішов, а потім він мене викрав». Під час перебування в судовому засіданні дитина неодноразово просила дозволити їй піти до мами і тата, які очікували в коридорі, запитувала, коли вони прийдуть, а після оголошення судом перерви висловила небажання залишати суд, звернувшись до тата і баби з проханням не їхати, а побути ще. Під час проходження запропонованих психологом тестів з намальованими на аркушах паперу долоньками дитина ідентифікувала долоню мами з ніжністю, а долоню батька - з силою та злістю. Водночас на непряме запитання щодо відношення дитини до поїздки у Київ до мами дитина проявила страх і тривожність згадавши про те, що там мама «з бандитом» (ймовірно, вона згадала випадок, коли позивач разом з представником приїжджала у село). На пропозицію суду психолог [PERSON] в присутності учасників справи надала психологічний коментар опитування дитини. Психолог зазначила, що незважаючи на тривалу розлуку матері з дитиною, між ними наявний міцний емоційний і духовний зв`язок та спостерігається позитивне ставлення дитини до матері, водночас зауважила, що для дитини такого віку важко розлучатись з будь-ким з батьків. Також звернула увагу обмеженість дитини у спілкуванні з однолітками, певну заляканість дитини дорослими, під впливом яких вона перебуває, та невербальні прояви у дитини тривоги, недовіри і агресії. Психолог вважала, що з огляду на те, як легко і швидко дитина налагодила контакт з матір`ю, зміна місця проживання не буде для дитини великим стресом. Заперечуючи проти позову, представник відповідача вказував, що негайне відібрання дитини від батька може зашкодити інтересам дитини, проте дані ствердження є абстрактними і бездоказовими, а тому суд їх відхиляє покладаючи в обґрунтування рішення вищенаведені переконливі і професійні роз`яснення психолога, які відповідають внутрішньому переконанню суду, яке базується на оцінці відношення дитини до матері, яке суд спостерігав як в залі судових засідань, так і за його межами. Як на ще один аргумент представник відповідача посилався на те, що позивач працює, а тому не зможе приділяти дитині достатньої уваги, однак ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки вказана обставина вже була предметом розгляду при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини. Більше того, згідно його ж пояснень відповідач теж влаштувався на роботу (хоча жодних доказів на підтвердження цієї обставини суду не надано), а відтак дитина здебільшого залишається під опікою баби, що і знайшло своє підтвердження в суді. Отже на підставі оцінки сукупності встановлених обставин суд дійшов до переконання, що відібрання дитини від батька та передання її матері якщо і спричинить певний ситуативний негативний вплив на психоемоційний стан дитини, то цей вплив не буде суттєвим та істотно не зашкодить її особистісному розвитку. Натомість дії відповідача, а саме: самочинна, без згоди позивача, зміна місця проживання дитини способом її викрадення; вилучення дитини зі звичного для неї середовища та переховування її в сільській місцевості, де відсутні умови для повноцінного розвитку, а дитина позбавлена спілкування з однолітками, та невиконання рішення суду про визначення місця проживання дитини з матір`ю свідчать про те, що відповідач не є законослухняним членом суспільства, а його неправомірна поведінка явно суперечить інтересам дитини, оскільки позбавляє дитину права на материнську любов, турботу, виховання, піклування, належний догляд та духовний і емоційний зв`язок з матір`ю, що дуже важливо для дитини з огляду на її вік та стать. Якщо ж прийняти до уваги доводи представника відповідача про те, що тривале проживання дитини з батьком вказує на зміну обставин та ставить під сумнів легітимність мети негайного відібрання дитини, це означатиме не лише заохочення відповідача до подальшої неправомірної поведінки, а й порушуватиме конституційну гарантію обов`язковості судових рішень, оскільки рішення про визначення місця проживання дитини з матір`ю буде залишатися фікцією. Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що негайне відібрання дитини від батька та повернення її матері буде відповідати найкращому забезпеченню інтересів дитини, а відтак вимоги позову в цій частині є обґрунтованими та доведеними. Ствердження представника відповідача про те, що позовну заяву подано без додержання вимог цивільного процесуального закону, а справу розглянуто з порушенням вимог статті 19 Сімейного кодексу України, суд відхиляє з таких підстав. Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені Законом України «Про судовий збір». За приписом пункту 14 частини 2 статті 3 цього Закону судовий збір не справляється за подання заяви, апеляційної та касаційної скарги про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб. Закон не містить визначення поняття «заява про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб», однак з огляду на особливості предмета даного спору суд при відкритті провадження у справі визнав обґрунтованими доводи позову про те, що його вимоги спрямовані на захист прав малолітньої особи, у зв`язку з чим не встановив підстав для залишення позову без руху. Що стосується посилань представника відповідача на невиконання вимог статті 19 Сімейного кодексу України, то суд ураховує, що вказана норма зобов`язує орган опіки та піклування брати участь у судових спорах щодо дітей, в тому числі і у спорах про відібрання дитини від особи, яка триває її у себе не на підставі закону або рішення суду, проте прямої вказівки на обов`язковість надання органом опіки та піклування письмового висновку у даній категорії спорів не містить. Водночас порядок (процедуру) діяльності органів опіки та піклування стосовно захисту прав дітей визначає Порядок провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 866. Даний Порядок містить зокрема положення, які регламентують дії органу опіки та піклування під час розгляду судом спорів між батьками щодо виховання дитини, проте положень, які б регламентували процедуру підготовки та надання висновку у спорах щодо відібрання дитини, у даному нормативно-правому акті немає. Зважаючи на викладене та ураховуючи, що норма статті 162 Сімейного кодексу України зобов`язує суд негайно постановити рішення про відібрання дитини, а стаття 430 ЦПК України передбачає негайне виконання такого рішення, суд дійшов висновку, що у цій категорії спорів при наявності рішення суду про визначення місця проживання дитини, у якому органом опіки та піклування уже надавався письмовий висновок щодо розв`язання спору, повторний письмовий висновок не обов`язковим документом. У протилежному випадку розгляд справи міг би затягнутися на невизначений строк з огляду необхідність дотримання процедури підготовки та надання висновку, що включає проведення бесіди з батьками, дитиною, родичами, які беруть участь у її вихованні, обстеження умов проживання дитини, батьків, а також зібрання інших документів, які стосуються справи. Однак за будь-яких умов суд, визначаючи порядок здійснення провадження у даній справі з урахуванням особливостей предмета спору, в першу чергу керується завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина 2 статті 2 ЦПК України). Зважаючи на те, що рішення суду про відібрання дитини передбачає примусове виконання, вимоги позову про зобов`язання відповідача не чинити перешкод та повернути дитину є зайвими і задоволенню не підлягають. Не підлягають задоволенню і вимоги позову про зобов`язання представників відповідача та/або будь-яких інших осіб не чинити перешкод та повернути позивачу дитину, оскільки заявлення вимог до осіб, які не мають статусу відповідачів, є явно неприйнятним з огляду на цивільний процесуальний закон. Водночас з урахуванням тривалої протиправної поведінки відповідача по переховуванню дитини та ігноруванням ним рішення суду про визначення місця проживання дитини з матір`ю суд вважає за необхідне встановити спосіб виконання даного рішення, відповідно до якого відібрання дитини у батька означає відібрання дитини у будь-якої особи, з якою дитина перебуває на час його примусового виконання. ІV. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки при поданні позову судовий збір позивачем сплачений не був, суд вбачає підстави для стягнення з відповідача судового збору в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial