Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-16 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив суд зобов`язати відповідача розробити, затвердити, публічно оприлюднити положення про доступ до публічної інформації у системі Українського товариства сліпих, у чіткій відповідності до норм Закону України «Про доступ до публічної інформації». В обґрунтування позову вказано, що 29 січня 2021 року Президія Центрального правління Українського товариства сліпих прийняла постанову № 01-11-Зр «Про затвердження «Положення про конфіденційність інформації та комерційну таємницю в Громадській організації «Всеукраїнська організація інвалідів «Українське товариство сліпих», яке, на переконання позивача, грубо суперечить нормам Закону України «Про доступ до публічної інформації», статтям 3, 23 Закону України «Про громадські об`єднання». Позивач стверджує, що станом на день складення позовної заяви відповідачем не створено жодних умов для доступу членів громадської організації або інших осіб - громадян України до публічної інформації, якою володіє та розпоряджається УТОС. Питання щодо визнання цього Положення протиправним і нечинним не є предметом цієї позовної заяви, ним подано позовну заяву проти УТОС, предметом якої є визнання протиправною та нечинною означеної постанови Презиції ЦП УТОС, яка зареєстрована в Окружному адміністративному суді м. Києва за № 640/10448/21. На думку позивача, УТОС як громадська організація не може отримувати фінансову підтримку з державного бюджету чи з місцевих бюджетів і не може ефективно виконувати свої статутні завдання. У поданому відзиві сторона відповідача позов не визнала, зазначила, що Товариство у своїй діяльності керується чинним законодавством України, зокрема і Законом України «Про доступ до публічної інформації», у зв`язку із чим немає потреби у розробці такого локального акту. Позивач у відповіді на відзив зазначив, що метою подання позовної заяви є необхідність спонукання відповідача дотримуватися законів України та зробити доступ до публічної інформації, якою він володіє, загальнодоступною як для тих громадян України, що володіють знаннями відносно положень законодавства України, так і для тих співгромадян, що не мали змоги ознайомитися із такими нормами, забезпечивши виданням та дотриманням відповідного положення про доступ до публічної інформації, дотримання конституційного права, визначеного статтею 34 Конституції України. Позивач зазначає, що відповідач не дотримується вказаного Закону, адже жодної відповіді на аналогічний за формою запит ним не надано. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 26 квітня 2021 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 06 травня 2021 року ухвалою судді у справі відкрито провадження у справі, для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін у судове засідання. 15 червня 2021 року від відповідача засобами поштового зв`язку до суду надійшов відзив, а 15 липня 2021 року - відповідь позивача на відзив сторони відповідача. Згідно з частиною першою статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною четвертою статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 29 січня 2021 року Президія Центрального правління Українського товариства сліпих прийняла постанову № 01-11-Зр «Про затвердження «Положення про конфіденційність інформації та комерційну таємницю в Громадській організації «Всеукраїнська організація інвалідів «Українське товариство сліпих». Як вказано у преамбулі, дане Положення розроблене відповідно до Господарського кодексу України, Цивільного кодексу України, Закону України «Про інформацію», Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції», «Про захист персональних даних», «Про захист інформації в автоматизованих системах», «Про доступ до публічної інформації», Постанови КМУ № 611 від 09 серпня 1993 року «Про перелік відомостей, що не становлять комерційної таємниці», інших нормативних актів України та визначає основи захисту інформації про громадську, господарську, підприємницьку та іншу діяльності Громадської організації «Всеукраїнська організація інвалідів «Українського товариство сліпих», а також порядок зберігання, використання та розповсюдження відомостей, що становлять конфіденційну інформацію та комерційну таємницю. Згідно з пунктом 1.1 Положення, воно визначає основні засади захисту інформації про фінансово-господарську та громадську діяльності Українського товариства сліпих та її структурних підрозділів, місцевих організацій, підприємств, закладів, установ нижчого рівня та спрямоване на запобігання розголошення інформації, її захисту з метою недопущення економічної та іншої шкоди інтересам Українського товариства сліпих внаслідок розголошення, витоку, перекручення або знищення. Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 квітня 2021 року у справі № 640/10448/21, на котру посилався позивач у позовній заяві, (реєстраційний номер судового рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень 96650865) відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом [PERSON] до Громадської організації «Всеукраїнська організація інвалідів «Українське товариство сліпих», про визнання протиправною та нечинною з дня прийняття постанову президії Центрального правління Громадської організації «Всеукраїнська організація інвалідів «Українське товариство сліпих» № 01-11-3р від 29 січня 2021 року «Про затвердження «Положення про конфіденційність інформації та комерційну таємницю в Громадській організації «Всеукраїнська організація інвалідів «Українське товариство сліпих». ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. У відповідності до закріплених норм у ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, частин другої, третьої статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб. Статтею 34 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Згідно із статтями 55, 124 Конституції України та статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини першої - третьої ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 4, 5, 19 ЦПК України і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право або право особи в інтересах якої вона звертається до суду порушено. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів. Статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, що передбачено частиною другою ст. 77 ЦПК України. Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Законодавець виключає збирання доказів судом, що стосується предмета спору, з власної ініціативи, за винятком витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, як передбачено частиною сьомою статті 81 ЦПК України. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів. Особливість по доказуванню полягає в тому, що воно виступає як право і обов`язок осіб, які беруть участь у справі. Вони мають право подавати докази, брати участь в їх дослідженні, давати усні і письмові пояснення судові, подавати свої доводи, міркування та заперечення, тобто мають право на доказування. Сторони, подаючи докази, реалізують своє право по доказуванню і одночасно виконують обов`язок по доказуванню. Обов`язок по доказуванню покладається на того, хто звернувся за захистом до суду. Право доказування виступає як можливість подання доказів, участь в їх дослідженні, попередній оцінці та гарантується сукупністю процесуальних засобів і реалізується по волі заінтересованих осіб особисто або за допомогою суду у відповідності з своїми інтересами та вибором способу поведінки. Обов`язок по доказуванню полягає у необхідності виконання комплексу відповідних дій, який гарантується настанням несприятливих правових наслідків у випадку їх невиконання, зокрема, відмовою суду визнати наявність юридичного факту у разі невиконання стороною обов`язку по його доказуванню; якщо позивач не доведе підставу вимоги, то в позові належить відмовити. Невиконання обов`язку по доказуванню для сторін й інших суб`єктів правового спору матиме матеріально-правові і процесуально-правові наслідки. Так, будь-яких доказів в обґрунтування своєї позиції в суді, які б відповідали вимогам ст. ст. 76-81 ЦПК України та були достатніми для встановлення підстав для задоволення позову, сторона позивача суду не надала. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, встановив, що позивачем залишився не доказаним факт порушення його немайнових особистих чи майнових прав та свобод, зокрема як і не вказано, яким же чином порушив його права відповідач, до якого заявлені позовні вимоги, тому суд приходить до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог зобов`язання вчинити дії. Слід також зазначити, що відмова суду в задоволенні вимог особи, не свідчить про порушення її права на ефективний засіб юридичного захисту, передбаченого статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до критеріїв, визначених Європейським судом з прав людини, зміст цього права полягає лише в доступності особі на національному рівні засобу юридичного захисту, здатного забезпечити втілення в життя змісту конвенційних прав і свобод (пункт 109 рішення у справі «Зінченко проти України» (заява № 63763/11; пункт 113 рішення у справі «Мельник проти України (заява № 72286/01); пункт 91 рішення у справі «Ухань проти України» заява № 30628/02). Проте належна реалізація права за ст. 13 Конвенції не гарантує задоволення заяви, клопотання або скарги по суті, які задовольняються лише в разі підтвердження підстав для цього в межах установленої законом процедури. V. Розподіл судових витрат. Згідно з положеннями частини сьомої статті 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed