Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-03 00:00:00

Комунальне підприємство «Макіївтепломережа» звернулося до суду із позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про стягнення солідарно з [PERSON], [PERSON] заборгованості за відпущену теплову енергію в сумі 19 015,55 грн. Слід зазначити, що ухвалою суду від 21.02.2014р. до участі у справі у якості співвідповідача було залучено [PERSON] (сина відповідача 1), оскільки він є прописаним у квартирі щодо якої пред'явлено вимоги про стягнення заборгованості за теплову енергію. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що КП «Макіївтепломережа» були надані послуги з теплопостачання мешканцям квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. У період з 01.12.2001р. по 01.02.2014р. у відповідачів виникла заборгованість за відпущену теплову енергію у розмірі 19 015,55 грн. Тому, посилаючись на норми ст.ст. 509, 541, 543, 815-816, 824 ЦК України, норми ст.ст. 160, 162 ЖК Української РСР, ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», просить позов задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Відповідачі в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, заперечували проти їх задоволення, посилаючись на те, що послуги з теплопостачання є неякісними, договір з КП «Макіївтепломережа» не укладений, тому позивач безпідставно вимагає сплати. Крім того, відповідач 1 відзначив про пропуск строку позовної давності при зверненні до суду. Просили відмовити у задоволенні позову. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) встановив наступне. Судом встановлено, що відповідачі, які є батьком ([PERSON], 1972 р.н.) і сином ([PERSON], 1994 р.н.) прописані та проживають у спірній квартирі, що не заперечувалося ними під час розгляду справи. При цьому, [PERSON] прописаний з 17.12.1992р., а [PERSON] - з 19.10.2012р. Відповідач 1 пояснив, що ордер на вселення у нього не зберігся. Згідно роздруківки з особового рахунку № [NUMBER] за даною квартирою з 2001р. по січень 2014р. рахується заборгованість за відпущену теплову енергію у розмірі 19 015,55 грн. Як зазначили відповідачі в судовому засіданні послуги з теплопостачання вони фактично отримують. Суд не приймає посилання відповідачів на те, що відсутність укладеного договору з КП «Макіївтепломережа» звільняє їх від сплати послуг за теплопостачання. Так, відповідно до вимог ст. 67 ЖК України наймач квартири повинен щомісячно вносити плату за комунальні послуги. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004р. № 1875-IV, комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов'язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов'язком виконавця надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення зі споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про теплопостачання» від 02.06.2005р. № 2633-IV споживач має право, зокрема, 1) одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг; 6) на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно зі ст. 24 Закону України «Про теплопостачання» основними обов'язками споживача теплової енергії є: своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії; додержання вимог договору та нормативно-правових актів. Згідно з п. 25 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005р. № 630, відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється. Дозвіл на відключення споживача від користування послугами із централізованого опалення та гарячого водопостачання надається органами місцевого самоврядування. Такого дозволу відповідач не отримував. Крім того, як пояснив сам представник відповідача послугами з постачання теплової енергії він користується, опалювальні прилади в квартирі не відключені. Суд зазначає, що єдиною підставою для зняття з обліку та припинення відповідних нарахувань за послуги опалення є з акт про відключення квартири представниками власника будинку, КП «Макіївтепломережа», який надається у відповідно комісію органу місцевого самоврядування для затвердження не надавався. Такий акт не складався. Пунктом 2 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005р. № 630, встановлено, що під централізованим опаленням розуміється послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем теплопостачання. Пунктом 3 цих Правил встановлений Порядок надання послуг. Так, послуги надаються споживачам безперебійно, виключно за винятком часу перерв, визначених відповідно до частини третьої статті 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Згідно із п. 9 Правил у квартирі (будинку садибного типу) роботи з установлення засобів обліку води і теплової енергії (далі - квартирні засоби обліку) проводяться спеціалізованою організацією, виконавцем, виробником чи постачальником за рахунок коштів споживача. Квартирні засоби обліку беруться виконавцем на абонентський облік. Згідно із п.п. 20, 21 Правил плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку. У платіжному документі передбачаються графи для зазначення поточних і попередніх показань засобів обліку води, теплової енергії, різниці цих показань або затверджених нормативів (норм) споживання, тарифу на даний вид послуг і суми, яка належить до сплати за надану послугу. У разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання. Згідно із п. 9. Правил надання населенню послуг з водо-, теплопостачання та водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.1997р. № 1497, які діяли на момент відключення від мереж центрального опалення та встановлення газового обладнання, сторони не можуть відмовитися від укладення або продовження терміну дії договору, якщо він відповідає цим Правилам за умови, що споживач не має наміру відмовитися від користування послугами. У разі відмови споживача від користування послугами з водо-, теплопостачання та водовідведення він має право розірвати договір та вимагати відключення відповідних мереж. Згідно із п. 10 цих Правил плата за надані послуги вноситься щомісячно за нормами і тарифами, встановленими Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями з розрахунку на 1 кв. метр житла на одного мешканця та за нормами на ведення особистого підсобного господарства або за показаннями засобів обліку води і теплової енергії, встановленими на вводі у будинок чи у квартиру (приватний будинок), та тарифами за 1 куб. метр води або 1 Гкал теплової енергії. З наведених норм випливає, що споживач послуг з теплопостачання повинен сплачувати плату за їх отримання, незалежно від наявності або відсутності укладеного договору. Отже, доводи відповідачів про відсутність договору між сторонами є обґрунтованими, оскільки між сторонами існують фактичні договірні відносини, про що свідчить відкриття особового рахунку позивачем на ім'я [PERSON], який на даний час не закрито. Обов'язок власника квартири укласти договір на надання житлово-комунальних послуг та оплачувати надані послуги передбачено також і п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків в редакції, яка затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2006 року № 45. Таким чином, необхідність укладення договору на надання житлово-комунальних послуг передбачена законом і його укладення визначено як обов'язок, а не право сторін. Щодо якості послуг. Згідно із п. 16 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005р. № 630, споживач має право на: 1) отримання своєчасно та належної якості послуг згідно із законодавством та умовами цього договору; 4) зменшення розміру плати в разі ненадання послуг, надання їх не в повному обсязі, зниження якості, зокрема відхилення їх кількісних та/або якісних показників від затверджених нормативів (норм) споживання; 8) перевірку кількісних та/або якісних показників надання послуг (якість і тиск води, температура гарячої води, температура повітря у приміщеннях тощо) у порядку, встановленому Правилами, іншими актами законодавства України та цим договором. Пунктами 37, 38, 39 Правил передбачений порядок складання актів претензій при перевірці кількісних та/або якісних показників надання послуг. Так, за результатами перевірки складається акт-претензія про неналежне надання або ненадання послуг, який підписується споживачем та представником виконавця у двох примірниках по одному для споживача та виконавця. Акт-претензія реєструється уповноваженими особами виконавця у журналі реєстрації актів-претензій. Виконавець зобов'язаний розглянути такий акт-претензію і повідомити протягом трьох робочих днів споживача про її задоволення або про відмову у задоволенні з обґрунтуванням причини такої відмови. У разі ненадання протягом установленого строку виконавцем відповіді вважається, що він визнав викладені в акті-претензії факти неналежного надання або ненадання послуг. Спори щодо задоволення претензій споживачів розв'язуються у суді. Споживач має право на досудове розв'язання спору шляхом задоволення пред'явленої претензії. Проте, відповідачі в судовому засіданні повідомили, що вони до позивача з питання складання претензій не зверталися, дії відповідача в судовому порядку не оскаржували. Тому суд не приймає доводи відповідачів про надання послуг неналежної якості, як на підставу звільнення їх від сплати за теплопостачання. Стосовно заяви відповідача 1 про застосування строків позовної давності, суд зазначає, що відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Як вбачається з матеріалів справи, за заявою КП «Житловик-2», поданою до суду у квітні 2013р. Гірницьким районним судом м. Макіївки видавався судовий наказ від 19.04.2013р. про стягнення заборгованості з [PERSON] у розмірі 16 563,45 грн., який в подальшому був скасований ухвалою від 27.09.2013р. Таким чином, в даному випадку перебіг позовної давності був розпочався у квітні 2013р. поданням заяви про видачу судового наказу. Як вбачається з матеріалів справи, заборгованість за теплову енергію нарахована з грудня 2001р. Згідно наданої позивачем довідки, з урахуванням трирічного строку позовної даності, сума заборгованості за теплову енергію за період з 01.03.2010р. по 01.02.2014р. (яка входить до спірного періоду) складає 10 212,54 грн. Частиною 3 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи те, що відповідачем 1 заявлено про даний строк, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню частково - у зв'язку із пропущенням строків позовної давності, та стягненню підлягає сума заборгованості за теплову енергію, нарахована в межах позовної давності - 10 212,54 грн. Крім того, суд зазначає, що відповідач 1 [PERSON] зареєстрований у квартирі з 17.12.1992р., проживає у ній, зокрема з цього періоду та до сьогодні, тому несе повну відповідальність за сплату комунальних послуг за спірний період (з урахуванням застосованих судом строків позовної давності). Заборгованість з березня 2010р. по жовтень 2012р. (до моменту прописки сина [PERSON]) становить 7 930,26 грн. Відповідач 2 - син [PERSON] зареєстрований у квартирі з жовтня 2012р., тобто з цього моменту, він як наймач житла також несе відповідальність за сплату комунальних послуг. Сума заборгованості за період з жовтня 2012 року по лютий 2014 року складає 2 282,28 грн., яку слід стягнути з відповідачів солідарно, як з рівноцінних наймачів квартири на підставі ст. 67 ЖК Української РСР та ст.ст. 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». З урахуванням усих вищевказаних обставин, позов КП «Макіївтепломережа» підлягає задоволенню частково. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011р. № 3674-VI ставки судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру встановлюються у розмірі 1 % ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати. Тому із відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі, не нижчому, аніж мінімальний розмір, встановлений законом. На підставі вищенаведеного,

Outcome: partial