Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача. 1. У березні 2021 року [PERSON] звернулася до суду в інтересах [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтувавши свої тим, що вона є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . Зазначене майно належить їй на підставі договору купівлі-продажу будинку від 31.08.1999 року посвідчений державним нотаріусом Другої Слов`янської державної нотаріальної контори Бочко В.П., зареєстрований в реєстрі за № 611. [PERSON] є її сином, який зареєстрований за вищевказаною адресою, але з 2014 року по теперішній час по вказаній адресі не проживає. Однак, у неї виникають труднощі зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються. У зв`язку з викладеним, просить суд усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS] . 2. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, через оголошення на сайті суду (а.с.29), причину неявки суду не повідомив. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справ. 3. Позивач адвокат Статіва О.В., що діє в інтересах [PERSON] на підставі договору про надання правової допомоги №9 від 16.02.2021 року (а.с.16) та Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с.15), в судове засідання не з`явилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, надала заяву про її розгляд за своєї відсутності, вимоги просила задовольнити. ІІІ. Процесуальні дії у справі. 4. Ухвалою суду від 19.04.2021 року по справі проведено підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду (а.с.28). 5. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. 6. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є сином [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] (а.с.6). 7. [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу будинку від 31.08.1999 року посвідчений державним нотаріусом Другої Слов`янської державної нотаріальної контори Бочко В.П., зареєстрований в реєстрі за № 611 (а.с.8). 8. З копії домової книги, вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована позивач та її син - [PERSON] , [INFO] (а.с.11-13). 9. З довідки, наданої [PERSON] , начальником відділу з ведення реєстраційного обліку місця проживання та перебування фізичних осіб Святогірської міської ради від 05.03.2021 року, слідує, що за адресою: [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] (а.с.7). 10. Відповідно до акту, виданого Святогірською міською радою, вбачається, що [PERSON] , зареєстрований за адресою: Краматорський район, с. Маяки, але фактично не мешкає з 2014 року по теперішній час (а.с.10). V. Оцінка Суду. 11. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. 12. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. 13. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. 14. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. 15. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. 16. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. 17. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. 18. Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. 19. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. 20. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. 21. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. 22. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. 23. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. 24. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47). У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. 25. У даній справі судом було встановлено про відсутність між сторонами конфліктних ситуацій щодо користування спірним житлом, перешкод у користуванні житлом позивач своєму сину не чинить, останній, в свою чергу, особистих речей за даної адресою не має, будь-яких дій спрямованих стосовно свого права користування житловим будинком не здійснює. В той же час, через реєстрацію відповідача в будинку у позивача відсутня можливість оформити житлову субсидію та вона несе непомірні для своїх доходів витрати по оплаті комунальних платежів. Крім того, вона не має змоги розпорядитись належним їй житлом на свій розсуд. 26. Таким чином наведені доводи, аналіз доказів та їх належна оцінка переконують суд в тому, що позивачем надано на підтвердження своїх позовних вимог переконливі докази, тому позов останньої щодо усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, обґрунтований та підлягає задоволенню. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. 27. Позивач не вимагає компенсації за понесені нею судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: approved