Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-07 00:00:00

Лікар-психіатр Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні [PERSON] звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із заявою про проведення в примусовому порядку госпіталізації [PERSON], посилаючись на те, що у звязку з наявністю у неї тяжкого психічного розладу, який обумовлює її небезпеку для себе та оточуючих, вона потребує психіатричної допомоги та не може дати усвідомлену згоду на госпіталізацію. У судовому засіданні лікар-психіатр Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні [PERSON] заяву підтримала з підстав, викладених у ній, просила задовольнити. Додатково зазначила, що [PERSON] хворіє з 1998 року та з цього приводу чотири рази проходила лікування. 23 червня 2015 року вона виписана з лікувального закладу та на даний час ніяких ознак захворювання не проявляє, а тому не потребує подальшого лікування. Особа, щодо якої розглядається заява про проведення в примусовому порядку госпіталізації до психіатричного закладу [PERSON] заперечила проти її задоволення, пояснивши, що вона працює та не потребує подальшого лікування у психіатричному закладі. Через побутовий конфлікт, який в неї виник з матірю, остання викликала бригаду швидкої медичної допомоги, що потягло її госпіталізацію в психіатричний заклад. Законний представник особи, щодо якої розглядається заява про проведення в примусовому порядку госпіталізації до психіатричного закладу [PERSON] її мати [PERSON] в судовому засіданні просила суд заяву про проведення госпіталізації [PERSON] в примусовому порядку задовольнити через те, що її дочка поводиться неадекватно. Прокурор в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні поданої заяви про проведення в примусовому порядку госпіталізації [PERSON] Заслухавши думку учасників судового розгляду, суд відмовляє в її задоволенні, виходячи з наступного. Згідно поданої заяви, [PERSON], [INFO], жителька [ADDRESS], 06 липня 2015 року поступила на стаціонарне обстеження і лікування в 5-те психіатричне відділення Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні. Доставлена бригадою швидкої допомоги в супроводі матері та працівника міліції [PERSON] Із анамнезу: Гострі психічні розлади з'явилися після пологів у 1998 році. 4 рази лікувалася стаціонарно в ТОККПНЛ- ремісії довготривалі. При рецедивах добре та швидко виходить з хворобливого стану. Остання виписка 23.06.2015 року. Амбулаторно ліки не приймає, оскільки психопродуктивної психосимптоматики немає, пацієнтка соціальну адаптована, працює. Проживає з мамою. Причиною даної госпіталізації послужило звернення від матері пацієнтки після їх чергового конфлікту (заява додається). З заяви відомо, що пацієнтка поводиться неадекватно і агресивно, бється, обзивається, погрожує. Під час огляду у відділенні мовний контакт з пацієнткою продуктивний. Свідомість ясна. Всебічно орієнтована. Охайна. Мислення послідовне, судження логічні. Маячень, галюцинацій, суїцидальних та соцнебезпечних думок та дій не має. Емоційно врівноважена. Поведінка впорядкована. Хворою себе не вважає. Будує реальні плани на майбутнє. Достатньо критична до свого стану. Соціально адаптована. Згоди на лікування не дала. 06 липня 2015 року мати [PERSON] [PERSON] звернулась до головного лікаря ТОККПНЛ із заявою, в якій просить госпіталізувати її дочку до 5-го психіатричного відділення у звязка уз тим. що вона поводить себе неадекватно та агресивно. бється, обзивається, погрожує. З нею страшно знаходитись у квартирі. Згідно висновку комісії лікарів-психіатрів Тернопільської обласної клінічної комунальної психоневрологічної лікарні [PERSON] потребує вирішення питання госпіталізації до психіатричного стаціонару без її згоди відповідно до поданої заяви зі сторони матері та описаних в ній обставин. Відповідно до ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. В силу ст.9 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я», застосування примусових заходів медичного характеру щодо осіб, які вчинили суспільно небезпечні діяння, обмеження прав інших громадян у вигляді примусового медичного огляду або примусової госпіталізації, а також у зв'язку з проведенням карантинних заходів допускається тільки на підставах і в порядку, передбачених законами України. У ст.1 Закону України «Про психіатричну допомогу» (далі - Закон) визначено, що психіатрична допомога - це комплекс спеціальних заходів, спрямованих на обстеження стану психічного здоров'я осіб на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами, профілактику, діагностику психічних розладів, лікування, нагляд, догляд та медико-соціальну реабілітацію осіб, які страждають на психічні розлади. Психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально-правовими обмеженнями (ст.4 Закону). Стаття 25 Закону визначає що особи, яким надається психіатрична допомога, мають права i свободи громадян, передбачені Конституцією України та законами України. Обмеження їх прав i свобод допускається лише у випадках, передбачених Конституцією України, вiдповiдно до законів України. Відповідно до ст.14 Закону України, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. З наведеного вище слідує, що законодавством визначено вичерпний перелік підстав для госпіталізації особи без її усвідомленої згоди до психіатричного закладу, а ч.2 ст.280 ЦПК України встановлено, що до заяви про примусову госпіталізацію має бути надано крім висновку комісії лікарів-психіатрів й інші відповідні матеріали, які б свідчили про необхідність такої госпіталізації без згоди самої особи. Під «іншими матеріалами», про які йдеться у даній статті процесуального закону, слід розуміти виписки з історії хвороби, довідки про психіатричні огляди встановленого зразка; пояснення осіб на підтвердження фактів вчинення чи виявлення реальних намірів вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для особи, відносно якої ставиться питання про примусову госпіталізацію, чи оточуючих, тощо. Отже, виходячи із засад пріоритету забезпечення прав і свобод людини і громадянина при вирішенні питання про надання громадянинові психіатричної допомоги, зваживши на те, що заявником не надано, крім висновку лікарів-психіатрів, інших доказів, які підтверджують або спростовують вимоги заявника, суд приходить до переконання, що у задоволенні заяви слід відмовити. При цьому судом взято до уваги те, що згідно пояснень лікаря-психіатра [PERSON] попередньо пройшла необхідний курс лікування та на час подання заяви про її примусову госпіталізацію ніяких ознак захворювання не проявляє та не потребує подальшого лікування. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed