Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-07 00:00:00

І. СУТЬ ЗАЯВИ 26.07.2021 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS] . Позов обґрунтовано тим, що відповідач є її сином, який з 2015 року не проживає у вказаній квартирі, виїхав на постійне місце проживання до Російської Федерації, місце його фактичного проживання їй невідоме. Реєстрація місця проживання відповідача у належній позивачу квартирі створює їй перешкоди у здійсненні права власності щодо належного їй майна. Добровільно відповідач знятись з реєстрації не бажає, чим створює позивачу перешкоди у здійсненні права власності щодо належного їй майна. ІІ. ПРОЦЕДУРА та ПОЗИЦІЇ СТОРІН 28.07.2021 року ухвалою суду відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Заяв по суті справи до суду не надійшло. В судове засіданні 08.11.2021 р. позивач не з`явилась, направила заяву про розгляд справи без її участі, вимоги, викладені в позовній заяві, підтримує в повному обсязі. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує (а.с. 23). Відповідач у судові засідання 21.09.2021 р та 08.11.2021 р. р. не з`являвся, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, шляхом направлення поштових повідомлень за зареєстрованим місцем проживання (а.с. 21-22). Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. З урахуванням наведеного, на підставі положень статей 211, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення. ІІІ. ЗАКОНОДАВСТВО, ЩО ПІДЛЯГАЄ ЗАСТОСУВАННЮ Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Нормами ч. 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч. 1 ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до ч. 2 статті 64 ЦК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Частиною 2 ст. 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. ІV. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ та ДОКАЗИ НА ЇХ ПІДТВЕРДЖЕННЯ ОЦІНКА СУДУ Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є власником квартири [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 04.07.2007 р. (а.с.5, 8-10). Зі змісту відмітки паспорту громадянина України, відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6). Зі змісту акту від 16.07.2021 р. вбачається, що [PERSON] , дійсно зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але не проживає за даною адресою з 2015 року, що підтверджено свідками (сусідами) - [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7). Дослідивши позовну заяву, додані до неї письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідач, є членом сім`ї власника квартири відповідно до приписів ч. 2 ст. 64 ЖК України, у спірному житловому приміщенні не проживає протягом тривалого часу, наявність поважних причин, з яких відповідач не проживає у квартирі, та домовленості між сторонами про збереження права користування житлом, судом не встановлено. Позивач є власником житлової квартири, а відтак на підставі ст. 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16. Беручи до уваги встановлені під час розгляду спору фактичні обставини справи, те, що відповідач [PERSON] не проживає у належній позивачу квартирі протягом тривалого часу понад один рік, реєстрація місця проживання відповідача у належній позивачу квартирі не дозволяє їй у повній мірі реалізовувати своє право власності на квартиру, а тому суд вважає, що наявні підстави для задоволення позову та для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. VI. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд керується ч. 2 ст. 141 ЦПК України та стягує з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 908,00 грн

Outcome: approved