Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-15 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. [PERSON] (далі - Позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Прокофьєва Ольга Валеріївна, про визнання права власності на 1/2 частину квартири в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що його, [PERSON] , батьками є [PERSON] та [PERSON] . Згідно ордера № 1251 від 12.12.1978 року сім`ї із трьох осіб: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у житлово - будівельному кооперативі № 251 була надана квартира [ADDRESS] . Позивач зазначає, що його батьки, [PERSON] та [PERSON] , повністю виплатили пайові внески за вищевказану квартиру у 1992 році під час шлюбу, то квартира була їх спільною сумісною власністю, а відтак [PERSON] відповідно до ст.. 22 КпШС УРСР мала право власності на 1/2 частину спірної квартири. Позивач також вказує, що [INFO] померла його мати [PERSON] і після її смерті відкрилась спадщина. Згідно заповіту, посвідченого 18.06.2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Прокоф`євою О.В. за реєстром № 223, все своє майно [PERSON] заповідала [PERSON] . У встановлений законодавством шестимісячний строк позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Прокоф`євої О.В. від 11.11.2020 року було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину вказаної спірної квартири, оскільки право власності на спірну квартиру зареєстровано за відповідачем по даній справі. У зв`язку з вищевикладеним, позивач змушений звернутися до суду та просити суд визнати за ним, [PERSON] , право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , яка складається із: 1- коридор, площею 11,5 кв.м., 2 - кладова, площею 1,5 кв.м., 3 - кухня, площею 7, 6 кв.м., 4,5,10 - житлові кімнати площею 17,3 кв.м., 10, 0 кв.м., 12,4 кв.м., 6 - шафа, 0,7 кв.м., 7 - шафа площею 0,5 кв.м., 8 - ванна, площею 2,8 кв.м., 9 - туалет, площею 1, 3 кв.м., балкон, площею 0, 8 кв.м., лоджія, площею 1,8 кв.м., загальна площа 68,2 кв.м., житлова площа 39, 7 кв.м., в порядку спадкування за заповітом, посвідченим 18.06.2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Прокофьєвою О. В. за реєстровим № 223 після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] . Відповідач у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк відзив на позовну заяву не подав. Будь-яких інших заяв по суті справи до суду також не надходило. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі по мотивам, що викладені у позовній заяві. Відповідач та його представник просили у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі, у зв`язку із чим подали до суду заяву про застосування строків позовної давності. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Прокофьєва Ольга Валеріївна у судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомила, ніяких письмових заяв чи клопотань до суду не надходило. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 26.02.2021 року вирішено витребувати у Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Прокофьєвої Ольги Валеріївни (місце знаходження: 49102, м. Дніпро, вул.. Данила Галицького, буд. 22), належним чином завірені копії матеріалів спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою від 02.09.2021 року заяву представника відповідача про забезпечення доказів по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Прокофьєва Ольга Валеріївна, про визначення права власності на 1/2 частину квартири в порядку спадкування за заповітом, було повернуто заявнику разом з усіма додатками до неї. Ухвалою суду від 06.05.2021 року було задоволено заяву представника позивача про виклик та допит в якості свідків [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою суду від 13.07.2021 року було задоволено заяву представника відповідача про виклик та допит в якості свідка [PERSON] . З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів, та аргументів сторін, суд ухвалює рішення про задоволення позову з огляду на наступне. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що 14.06.1975 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, актовий запис № 670, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян від 06.07.2021 року. Судом також встановлено, що [INFO] народився [PERSON] , батьками дитини якого є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується повторно виданим свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 23.02.1985 року. Матеріалами справи підтверджено, що на підставі ордеру № 1251 від 12.12.1978 року сім`я із трьох осіб: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] була вселена в квартиру [ADDRESS] , що перебувала у власності Житлово - будівельного кооперативу № 251 м. Дніпропетровська. Із матеріалів справи вбачається, що станом на день розгляду справи на підставі розпорядження в.о. міського голови № 897-р від 26.11.2015 року вулицю «[ADDRESS]» перейменовано на «[ADDRESS]». Матеріалами справи підтверджено, що станом 09.03.1992 року пайовий внесок за вказану квартиру було сплачено у повному обсязі, про що вказаним Житлово - будівельним кооперативом № 251 м. Дніпропетровська була видана довідка № 173 від 09.03.1992 року, у зв`язку із чим 16.11.1992 року [PERSON] . Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради було видано відповідне реєстраційне посвідчення про реєстрацію права власності на вказану квартиру за таким відповідачем. Матеріалами справи також підтверджено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 22.03.1993 року . Судом також встановлено, що 19.01.2015 року речове право на вказане нерухоме майно було зареєстровано в електронних базах даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі вказаного реєстраційного посвідчення від 16.11.1992 року за відповідачем по справі. Судом також встановлено, що [PERSON] померла [INFO] . Матеріалами справи також підтверджено, що за своє життя [PERSON] було складено заповіт, посвідчений 18.06.2019 року за реєстровим № 223 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Прокоф`євою О.В. За змістом такого письмового розпорядження спадкодавця остання заповідала все своє належне їй на день смерті майно позивачеві по справі [PERSON] . Матеріалами справи також підтверджено, що спадщину після смерті [PERSON] прийняв її син [PERSON] шляхом подачі відповідної заяви (№ 30 від 02.07.2020 року) до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Прокоф`євої О.В. Судом встановлено, що постановою приватного нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Прокоф`євої О.В. від 11.11.2020 року [PERSON] було відмовлено у видачі на його ім`я свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/2частину квартири [ADDRESS] , яка належала померлій [PERSON] у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів у спадкодавця на таке спадкове майно. Оскільки позивач вважає, що 1/2 частини вказаної квартири належала на праві власності спадкодавцю - його матері, як одному з подружжя, а відтак має входити до спадкової маси та може бути ним успадкована, а у свою чергу відповідач не визнає такої обставини, вважаючи, що спадкодавець не оформив свого речового права на таке майно, і зі спливом строків позовної давності така особа втратила можливість щодо захисту свого права стосовно спірного майна, то суд доходить висновку, що між сторонами виник спір, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Щодо набуття права власності спадкодавцем на спірне майно, суд зазначає про наступне. Відповідно до закріпленого в ст. 58 Конституції України принципу дії законів у часі, до спірних правовідносин підлягає застосуванню законодавство, яке діяло на час їх виникнення. Враховуючи ту обставину, що спірні правовідносини із приводу набуття права власності на таку житлову нерухомість виникли протягом 1970-1993 року, то для їх врегулювання слід застосувати як ЦК України в редакції 1963 року, так і відповідне законодавство, що діяло на вказаний період часу, у тому числі Закону України «Про власність» та Кодекс про шлюб та сім`ю України. Статтею 15 Закону України «Про власність» було передбачено, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Пунктом 5-1 постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 18.09.1987 року, № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» встановлено, що згідно із ст. 15 Закону України «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд - продавати, заповідати, обмінювати, в тому числі на інше жиле приміщення у будинку державного або громадського житлового фонду чи іншого ЖБК, на жилий будинок (частину будинку), що належить громадянину на праві власності і вчиняти відносно неї інші угоди, що не заборонені законом. Відповідно до п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України N 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», у разі смерті члена житлово-будівельного, гаражно-будівельного кооперативу, якщо спадкодавець повністю вніс пайовий внесок, то до складу спадщини включається відповідно квартира, дача, гараж, садовий будинок, інші будівлі та споруди. Таким чином, у разі викупу квартири, дачі, гаража, іншої будівлі, споруди або приміщення член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного кооперативу чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна. Суд вказує, що українське національне законодавство встановлює абсолютну презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Будь-яких належних, достатніх та допустимих доказів щодо того, що вказане майно у вигляді квартири [ADDRESS] , було придбане шляхом сплати пайових внесків виключно за особисті грошові кошти саме відповідача суду не надано. Відповідно до ст. 22 КпШС України (чинного на момент виплати паю) майно нажите подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Таким чином, суд доходить висновку, що оскільки пай до Житлово-будівельного кооперативу № 251 м. Дніпропетровська за вказану квартиру, був внесений в повному обсязі за час перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі, то такий пай вносився за рахунок коштів, що були спільною сумісною вказаного власністю подружжя, а тому відповідно до статті 22 КпШС України така зазначена квартира також була їх спільною сумісною власністю. Відповідно до правил статей 28 КпШС, який діяв на час утворення спільної власності, та статті 60 СК, який регулює правовідносини, що продовжують існувати після введення цього закону в дію, частки майна дружини та чоловіка у спільному майні є рівними. У зв`язку із чим, суд доходить висновку, що відповідачу та померлій [PERSON] , як подружжю, належало речове право на 1/2 часину вказаної квартири кожному. З приводу застосування строку позовної давності суд зазначає про наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 72 СК України позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено було й за КпШС України. Так, згідно зі ст. 11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено позовну давність, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Суд зазначає, що при визначені початку перебігу позовної давності у спорах даної категорії слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Факт розлучення сам по собі не свідчить про порушення права власності. Таким чином, при поділі спільного майна подружжя позовна давність відраховується не з дати розірвання шлюбу, а з моменту, коли особа дізналась або мала дізнатися про порушення її права на таке майно. Суд вказує, що сам по собі факт реєстрації у 2015 році за відповідачем права власності на вказану квартиру не може свідчити про порушення майнових прав іншого подружжя, оскільки така державна реєстрації відбувалась на підставі реєстраційного посвідчення від 16.11.1992 року, яке було видано на ім`я відповідача у період перебування в шлюбі, як титульного володільця спірного майна. В даному випадку державна реєстрації не є способом набуття права власності на спірне майно одноособово відповідачем. Вона виступає лише засобом підтвердження факту набуття на нерухоме майно відповідних речових прав на підставі вказаного правовстановлюючого документу - реєстраційного посвідчення, виданого на ім`я одного з подружжя, як раз під час перебування названих осіб у шлюбі. Суд вказує, що відповідно до ч.1 ст.81 Цивільного процесуального Кодексу України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. З наведених норм процесуального закону вбачається, що сам суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. В даному випадку стороною відповідача не надано суду будь-яких доказів, які б відповідали критеріям щодо їх достатності, належності та допустимості, щоб підтверджували обставину наявності спорів у подружжя стосовно такого майна, або доказів того, що відповідач вчиняв будь-які активні дії, які б свідчили про оспорення у іншого подружжя таких прав на вказане майно. Навпаки, судом встановлено, що не дивлячись на розірвання шлюбу із відповідачем у 1993 році, [PERSON] до дня своєї смерті фактично була зареєстрована у вказаній квартирі [ADDRESS] , що підтверджується листом Відділу обліку проживання фізичних осіб Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 13.08.2020 року № 14/5-9213, а відтак мала права користуватись таким майном. Також допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] надали суду аналогічні за своїм змістом пояснення з яких вбачається, що будь-яких спорів стосовно вказаного майна за життя такого подружжя не виникало, означена квартира придбавалась за період знаходження [PERSON] та [PERSON] у шлюбі, і питань стосовно належності такого майна не виникало. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] також не змогла надати переконливих пояснень щодо того, коли саме і за яких обставин у подружжя виникали спори стосовно такого майна, та пояснити джерело проходження коштів за яке придбавалось спірне майно у вигляді вказаної квартири. У зв`язку із наведеним суд вимушений відхилити доводи сторони відповідача щодо наявності підстав для застування судом наслідків спливу строків позовної давності, оскільки суд вважає недоведеним вчинення відповідачем дій, які б мали наслідком початок перебігу позовної давності. Щодо визнання права власності за відповідачем в порядку спадкування суд зазначає про наступне. Статтею 392 ЦК України передбачено право пред`явлення позову про визнання права власності на майно, у разі, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п. 23постанови Пленуму Верховного Суду України, від 30.05.2008р., № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством; за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають; у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Як зазначалось вище, позивач подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті спадкодавця, однак, відповідною постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Прокоф`євої О.В. від 11.11.2020 року позивачеві було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Відтак суд доходить висновку про відсутність у позивача можливості одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину внаслідок чого його цивільне право підлягає захисту в судовому порядку. Згідно ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістом даної статті, до складу спадкової маси входить сукупність прав та обов`язків, носієм яких був спадкодавець і які переходять до його спадкоємців після відкриття спадщини. За загальним правилом у спадщину переходять усі цивільні права та обов`язки спадкодавця. Отже, з наведеної норми матеріального закону вбачається, що спадковим може бути тільки майно, яке перебувало у власності спадкодавця. Відповідно до п. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на придбане до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його придбання, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Згідно статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. З аналізу наведених норм матеріального закону вбачається, що право власності спадкодавця на нерухоме майно є саме тим правом, яке переходить спадкоємцеві в разі відкриття спадщини, однак до спадкоємця може перейти право тільки на те майно, яке належало спадкодавцеві на підставі діючого законодавства. З урахуванням викладених обставин та вказаних вимог законодавства, суд доходить висновку, що оскільки право власності на зазначене вище нерухоме майно виникло у спадкодавця на підставі та в порядку матеріального закону, який був чинний на час набуття такого права, а саме, в порядку ст. 22 КпШС України, то таке майно входить до спадкової маси, що утворилась після смерті такого власника, а відтак може бути успадкована. Таким чином, оцінюючи усі докази, досліджені в ході судового розгляду в їх сукупності, приймаючи до уваги, що позивач, є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , речове право спадкодавця на вказане нерухоме майно набуто згідно з діючими нормативно-правовими актами на час набуття такого права, і отримати в позасудовому порядку право власності на таке спадкове майно позивач не має можливості, суд доходить висновку про наявність законодавчо передбачених підстав для визнання за [PERSON] , як спадкоємцем, право власності на1/2 частину квартири [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , у зв`язку із чим позов підлягає задоволенню в повному обсязі. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору в загальному розмірі 3 511 (три тисячі п`ятсот одинадцять) грн. 00 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved