Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-23 00:00:00

І. ПРОЦЕДУРА 01.11.2018 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати договір про укладення договору купівлі-продажу, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кобзарем О.Ю., зареєстрований в реєстрі за №1023 - договором купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеним між [PERSON] та [PERSON] від 29.08.2016 року, а також визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 77,0 кв.м., з 29.08.2016 року. Ухвалою суду від 14.11.2018 року відкрито провадження по справі. 14.11.2018 року судом було задоволено заяву позивача [PERSON] про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою від 07.12.2018 року задоволено клопотання позивача [PERSON] про забезпечення доказів. 26.02.2019 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залучено [PERSON] , яка на теперішній час є власником вказаної квартири. 16.04.2019 року позивач уточнила вимоги до [PERSON] та [PERSON] , де просила окрім заявленних вимог також витребувати у [PERSON] квартиру та скасувати записи в Реєстрі іпотек щодо спірного об`єкту нерухомості. В зв`язку з поданням третьою особою [PERSON] апеляційної скарги на ухвалу суду від 14.11.2018 року матеріали справи були направлені до Одеського апеляційного суду. Постановою Одеського апеляційного суду від 12.08.2019 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження, в зв`язку з чим матеріали цивільної справи 520/16715/18 повернуто до Київського районного суду м. Одеси. Ухвалою суду від 29.08.2019 року провадження по справі поновлено. Ухвалою від 30.09.2019 року в задоволенні заяви [PERSON] про скасування заходів забезпечення позову відмовлено. Ухвалою суду від 10.10.2019 року підготовче провадження у справи закрито, та призначено розгляд по суті вимог. Ухвалою Верховного Суду від 17.09.2019 року витребувано матеріали справи для розгляду касаційної скарги представника [PERSON] - адвоката Грицак К.В. на ухвалу Одеського апеляційного суду від 12.08.2019 року. Постановою Верховного Суду від 13.08.2020 року касаційну скаргу [PERSON] - адвоката Грицак К.В. залишено без задоволення. 21.09.2020 року матеріали справи отримано суддею Васильків О.В. для продовження розгляду по суті вимог. У судовому засіданні 12.11.2020 року представник позивача - адвокат Єштокіна Ю.В. підтримала вимоги у повному обсязі. 24.12.2020 року адвокат Єштокіна Ю.В. надала до суду клопотання про розгляд справи за відсутності представника. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] до судових засідань не з`явились, повідомлялись належним чином, будь-яких заяв на адресу суду стосовно суті вимог від сторони відповідачів не надходило. 24.12.2020 року на адресу суду надійшло повідомлення від Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» з розпискою про вручення відповідачу [PERSON] 18.12.2020 року повідомлення про дату розгляду справи. Представник третьої особи [PERSON] - адвокат Грицак К.В. у судових засіданнях заперечувала стосовно позову, до судового засідання 24.12.2020 року представник не з`вилася, повідомлялася належним чином, причини не явки суду не відомі. Від третьої особи Публічного акціонерного товариства «Український Будівельно-Інвестиційний Банк» будь-яких заяв на адресу суду не надходило, причини не явки представника банку суду не відомі. ІІ. АРГУМЕНТИ (ДОВОДИ) УЧАСНИКІВ СПРАВИ В своїх позовних вимогах позивач посилається на те, що 29.08.2016 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір про укладання договору купівлі-продажу об`єктом якого стала квартира за адресою [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кобзарем О.Ю., зареєстрований під №1023. Позивач зазначає, що відповідач [PERSON] пояснив, що основний договір буде укладено після введення будинку в експлуатацію. Відповідач ухилився від оформлення договору купівлі-продажу, наполягав на укладанні нових попередніх договорів де встановлювались нові строки. В уточненій позовній заяві позивач зазначила, що їй 11.11.2016 року стало відомо, що [PERSON] уклав договір купівлі-продажу вище зазначеної квартири з відповідачем [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Запольською О.В., реєстраційний №1578. В подальшому 06.03.2017 року [PERSON] уклав договір купівлі-продажу спірної квартири з [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Диким С.П., який зареєстрований №327. [PERSON] , до позивача не звертався, квартиру купував на осліп, був обізнаний про те, що у квартирі мешкає позивач зі своїм чоловіком. 07.12.2017 року [PERSON] та [PERSON] укладають договір купівлі-продажу вказаної квартири посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петровською О.В., зареєстрований №1100. [PERSON] під час укладання договору була обізнана, що у квартирі проживає позивач зі своєю сім`єю, приховала цей факт та 21.12.2017 року підписала іпотечний договір, в якому іпотекодавцем виступає ПАТ «Український будівельно-інвестиційний банк», хоча не виступає боржником, боржником є донька відповідача [PERSON] . Окрім того, позивач підтримала вимоги щодо витребування квартири у [PERSON] , та скасування запису про іпотеку на підставі договору, укладеного між [PERSON] та ПАТ «Український будівельно-інвестиційний банк», на підставі викладеного позивач звертається до суду за захистом своїх прав. Представник третьої особи [PERSON] - адвокат Грицак К.В. надала письмові пояснення в яких зазначила, що [PERSON] є єдиним власником спірного майна з грудня 2017 року, та зазначає, що між позивачем та відповідачем було укладено попередній договір, законом передбачено, що якщо сторона ухиляється від укладання договору, повинна відшкодувати передбачені попереднім договором збитки, та не дає право іншій стороні відшкодувати збитки у спосіб визнання права власності на річ, що мала бути придбана у майбутньому за основним договором. У зв`язку з чим позовна вимога про визнання за позивачем права власності на квартиру за адресою [ADDRESS] , не може бути задоволена. В судовому засіданні стороною позивача - адвокатом Єштокіною Ю.В. наголошувалось на тому, що позивач отримала від відповідача [PERSON] ключі від квартири, технічний паспорт. У квартирі позивач здійснила ремонт та проживала зі своїм чоловіком. Жодні особи до квартири не заходили. В літку 2018 року позивач прийшла до квартири, однак потрапити до неї не змогла, так як замки були замінені, викликавши поліцію було з`ясовано, що власник [PERSON] . Представник третьої особи [PERSON] - адвокат Грицак К.В. повідомила суду, що її довірительниця також постраждала від шахрайських дій відповідача [PERSON] Сторона відповідачів [PERSON] та [PERSON] будь-яких заяв на адресу суду стосовно суті вимог не надали. ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до договору про укладання договору купівлі-продажу від 09.08.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кобзарем О.Ю., [PERSON] з одного боку та [PERSON] з іншого уклали попередній договір про наступне, що сторони зобов`язуються у майбутньому в строк до 30.03.2017 року укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна у нотаріальній формі на умовах визначених попереднім договором, об`єктом купівлі-продажу за основним договором є квартира за адресою [ADDRESS] /т.1 а.с.9/. 15.09.2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кобзарем О.Ю. було укладено договір про укладання договору купівлі-продажу, де [PERSON] з одного боку та [PERSON] з іншого уклали попередній договір про наступне, що сторони зобов`язуються у майбутньому в строк до 28.12.2017 року укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна у нотаріальній формі на умовах визначених попереднім договором, об`єктом купівлі-продажу за основним договором є квартира за адресою [ADDRESS] /т.1 а.с.26/. 08.02.2018 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кобзарем О.Ю. було укладено договір про укладання договору купівлі-продажу, де [PERSON] з одного боку та [PERSON] з іншого уклали попередній договір про наступне, що сторони зобов`язуються у майбутньому в строк до 31.12.2018 року укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна у нотаріальній формі на умовах визначених попереднім договором, об`єктом купівлі-продажу за основним договором є квартира за адресою [ADDRESS] /т.1а.с.28/. Судом досліджено копії квитанцій наданих стороною позивача про оплату комунальних послуг, ремонтних робіт/а.с.30-58/. Як вбачається з договору купівлі-продажу від 11.11.2016 року [PERSON] передав у власність [PERSON] квартиру за адресою [ADDRESS] , вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Запольською О.В., №1578 /т.1 а.с.130-132/. Згідно договору купівлі - продажу квартири від 06.03.2017 року [PERSON] передав у власність, а [PERSON] прийняв у власність квартиру за адресою [ADDRESS] , цей договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Диким С.П., №328 /т.1 а.с.124-125/. Згідно довідки №18/17 від 01.03.2017 року, виданої ТОВ «Ремстрой-Україна» зазначається, що станом на 01.03.2017 року інформація про осіб, зареєстрованих в квартирі за адресою [ADDRESS] , відсутня /т.1 а.с.137/. Згідно договору купівлі-продажу від 07.12.2017 року [PERSON] передав у власність [PERSON] квартиру за адресою [ADDRESS] , вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, №1100 /т.1 а.с.211-216/. 21 грудня 2017 року між Публічним акціонерним товариством «Український будівельно-інвестиційний банк», як іпотекодержателем та [PERSON] , як іпотекодавцем, був укладений іпотечний договір, посвідчений приватнім нотаріусом Одеського міського нотаріального округу м. Одеси Бєлостоцькою М.Л., зареєстрований в реєстрі за № 1572, відповідно до умов якого, іпотекодавець [PERSON] , яка є майновим поручителем [PERSON] за кредитним договором №KR/F/03-1-0232 від 05.12.2017 року, передала іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] /т.1 а.с.188-198/. Судом також досліджено Реєстраційну справу №172001551101 том 1 на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] /т.3 а.с.1-260/, та том 2/т.2 а.с.225-249/. IV. ПРАВОВІ НОРМИ, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.334 ЦК право власності на майно за Договором який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача лише з моменту такого посвідчення. У разі якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у Набувача виникає з моменту такої реєстрації. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з ч.2 ст. 635 ЦК України сторона, яка необгрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. V. ОЦІНКА ДОВОДІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ВИСНОВКИ СУДУ В ході судового розгляду справи встановлено, що між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір про укладання договору купівлі-продажу від 29.08.2016 року. За цим договором сторони домовились в строк до 30.03.2017 року укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна на спірну квартиру за адресою [ADDRESS] . Судом встановлено, що спочатку спірна квартира була передана власником [PERSON] у власність за договором купівлі-продажу [PERSON] , який потім продав її [PERSON] , який в свою чергу знов уклав договір купівлі-продажу, та продав квартиру за адресою [ADDRESS] - [PERSON] . Таким чином, в ході судового розгляду справи встановлено, що на теперішній час власником квартири за адресою [ADDRESS] , є [PERSON] , згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №38595294 від 07.12.2017 року. Підставою виникнення права власності за [PERSON] є договір купівлі-продажу №1100 від 07.12.2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петровською О.В. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй постанові «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем укладено попередній договір купівлі-продажу, який не є підставою для переходу права власності, а якщо сторона ухиляється від виконання зобов`язань за цим договором, інша сторона вправі звернутись до суду з вимогою про примушення укласти основні договори, на умовах визначених цим договором /п.5 договору про укладення договору купівлі - продажу/. Положеннями ЦК України, іншими актами цивільного законодавства, прямо не передбачено такий правовий наслідок невиконання попереднього договору, як відшкодування збитків у спосіб визнання права власності на річ, що мала бути придбана в майбутньому за договором купівлі-продажу. Інша сторона попереднього договору може претендувати на відшкодування збитків відповідно до частини другої статті 635 ЦК України. Також зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 28 лютого 2018 року року № 61-5234 св 18, в якій були встановлені подібні правовідносини. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Стосовно вимог сторони позивача про визнання договорів купівлі-продажу квартири за адресою [ADDRESS] , судом зазначається наступне, як вбачається з досліджених судом матеріалів реєстраційної справи №172001551101, приватними нотаріусами Одеського міського нотаріального округу було додержано всіх вимог для реєстрації права власності на спірний об`єкт квартиру за адресою [ADDRESS] . Факт відсутності заборони відчуження або арешту, а також обтяження іпотекою вказаної квартири під час укладання договорів-купівлі продажу підтверджується і даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно /т.3 а.с.221,229-231 т.2 а.с.216/. Доводи сторони позивача відносно того, що стороні відповідача було відомо про мешкання за адресою [ADDRESS] , позивача [PERSON] та її чоловіка, не підтвердженні належними і допустимими доказами згідно з ст. ст. 77, 78 ЦПК України. Судом досліджено в матеріалах справи довідку №18/17 від 01.03.2017 року, видану ТОВ «Ремстрой-Україна», що інформація про осіб, зареєстрованих в квартирі за адресою [ADDRESS] , відсутня станом на 01.03.2017 року, яка міститься в матеріалах справи нотаріуса при укладанні договіру купівлі-продажу від 06.03.2017 року. Суд зазначає, що позивач заявлені позовні вимоги про витребування квартири у [PERSON] , обгрунтовує доводами набуття нею квартири неправомірно, при цьому у позові зазначає статус [PERSON] - як третя особа. В ході судового розгляду справи судом ставилось на обговорення клопотання щодо кола відповідачів та заявлених позовних вимог, однак, стороною позивача не змінювався статус участників по справі після уточнення вимог 16.04.2019 року. В сенсі ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог, в зв`язку з чим не підлягають задоволенню позовні вимоги, які пред`явлені до третьої особи. Вимоги щодо визнання недійсним іпотечного договору, відповідно до умов якого, іпотекодавець [PERSON] , яка є майновим поручителем [PERSON] за кредитним договором №KR/F/03-1-0232 від 05.12.2017 року, передала іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] /т.1 а.с.188-198/, а також вимоги про вилучення з Державного реєстру іпотек записів є похідними від основних вимог, заявлених до [PERSON] , тому також не підлягають задоволенню. При цьому, суд звертає увагу, що заперечення надані представником третьої особи не були спростовані стороною позивача при розгляді справи. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню, так як не обґрунтовані та не доведені. VI. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed