Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-11 00:00:00

І. Описова частина. 1.1.Зміст вимог та заперечень учасників справи. 1.1.1.Позовні вимоги [PERSON] . [PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] та [PERSON] , просить: 1. Визнати удаваними наступні правочини, а саме, що під ними приховано договір простого товариства (спільної діяльності), положення якого регулюється главою 77 ЦК України: - нотаріально посвідчений договір №6634 від 24.12.2014 дарування нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - нотаріально посвідчений договір №6642 від 24.12.2014 дарування нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - нотаріально посвідчений договір №6673 від 31.12.2014 дарування земельної ділянки, площею 0,0318 га, цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, кадастровий номер - 6110100000:12:012:0024, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; - нотаріально посвідчений договір №6681 від 31.12.2014 дарування земельної ділянки, площею 0,0300 га, цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, кадастровий номер - 6110100000:12:012:0028, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; - нотаріально посвідчений договір №6689 від 31.12.2014 дарування земельної ділянки, площею 0,0317 га, цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, кадастровий помер - 6110100000:12:012:0023, що розташована за адресою: [ADDRESS] . 2. Визнати недійсними наступні правочини, а також припинити речові права, які виникли на їх підставі: - договір дарування на магазин загальною площею 1515,8 кв. зареєстрованого в реєстрі 31.05.2017 р., що знаходиться в [ADDRESS] , засвідченого та зареєстрованого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Ломакіною Л.В. в реєстрі за №482; - договір дарування на земельну ділянку від 31.05.2017 р. кадастровий номер - 6110100000:12:012:0028, розміром 0,0300 га, що знаходиться в [ADDRESS] , засвідченого та зареєстрованого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Ломакіною Л.В. в реєстрі за №491; - договір дарування від 31.05.2017 р. на земельну ділянку, кадастровий номер - 6110100000:12:012:0023, розміром 0,0317 га, що знаходиться в [ADDRESS] , засвідченого та зареєстрованого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Ломакіною Л.В. в реєстрі за №485; - договір дарування від 31.05.2017 р. земельної ділянки площею 0,0318 га, кадастровий номер - 6110100000:12:012:0024, що знаходиться в [ADDRESS] , засвідченого та зареєстрованого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Ломакіною Л.В. в реєстрі за №488. 3. Визнати за [PERSON] право власності на наступне майно: - нежитлове приміщення магазину загальною площею 1130,5 кв., що знаходиться в [ADDRESS] ; - ѕ земельної ділянки кадастровий номер 6110100000:12:012:0028, розміром 0,0300 га, що знаходиться в [ADDRESS] ; - ѕ земельної ділянки, кадастровий номер 6110100000:12:012:0023, розміром 0,0317 га, що знаходиться в [ADDRESS] ; - ѕ земельної ділянки площею 0,0318 га, кадастровий номер 6110100000:12:012:0024, що знаходиться в [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог вказує на те, що у грудні 2014 року між [PERSON] та [PERSON] досягнуто домовленості об`єднати свої майнові та немайнові вклади, спільно діяти і спільно вести справи для досягнення наступної мети: приховати право власності [PERSON] від третіх осіб (зокрема активістів, цивільної дружини), шляхом його тимчасового оформлення на ім`я [PERSON] , до моменту повернення назад у власність позивача. До моменту витребування, [PERSON] повинна була зберегти майно позивача і повернути його за вимогою останнього, оскільки [PERSON] не мав наміру позбавлятися свого майна, а також вкладати власні кошти в чуже майно; здійснити реконструкцію об`єкта нерухомості; вести підприємницьку діяльність із використанням земельних ділянок та нерухомого майна, які були передані для спільної діяльності та виникли внаслідок цієї діяльності. Вкладом позивача було нерухоме майно, земельні ділянки, грошові кошти, праця. Вкладом [PERSON] були правоздатність, дієздатність та ім`я для оформлення нерухомого майна, праця, оформлення іншого майна отриманого внаслідок спільної діяльності. Для цього [PERSON] та [PERSON] оформлені наступні договори: нотаріально посвідчений договір №6634 від 24.12.2014 дарування нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 371,0 кв.м.; нотаріально посвідчений договір №6642 від 24.12.2014 дарування нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 374,2 кв.м.; нотаріально посвідчений договір №6673 від 31.12.2014 дарування земельної ділянки, площею 0,0318 га, цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, кадастровий номер - 6110100000:12:012:0024, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; нотаріально посвідчений договір №6681 від 31.12.2014 дарування земельної ділянки, площею 0,0300 га, цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, кадастровий помер - 6110100000:12:012:0028, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; нотаріально посвідчений договір №6689 від 31.12.2014 дарування земельної ділянки, площею 0,0317 га, цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, кадастровий номер 6110100000:12:012:0023, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Тобто, їх домовленість фактично була договором про спільну діяльність (простого товариства), згідно якого сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить закону. [PERSON] вніс кошти на реконструкцію, що підтверджується відповідними платіжними документами, договором №1/15 від 10.01.2015. В подальшому, після реконструкції приміщення між ними був укладений договір оренди нерухомого майна №12/04/17 від 12.04.2017 в т.ч. для податкових цілей. Враховуючи, що позивач уклав із [PERSON] договори дарування нерухомого майна для приховання договору спільної діяльності (простого товариства), то відносини між ними регулюються правилами договору простого товариства (спільної діяльності), положення якого регулюється главою 77 Цивільного кодексу України. Надалі [PERSON] відчужила нерухоме майно позивача та з 31.05.2017 настали обставини, коли досягнення мети товариства стало неможливим. А тому, з 31.05.2017 договір простого товариства є припиненим, у зв`язку із чим позивач має право на вимогу повернути своє майно і виділити частину майна, яке утворилося в результаті спільної діяльності. Після проведеної реконструкції, в результаті спільної діяльності, утворилося приміщення, а саме магазин загальною площею 1515,8 кв. (371 кв.м. + 374,2 кв.м. + 770,6 кв.м. - новоутвореного), що знаходиться в [ADDRESS] . Майно, яке утворилось внаслідок спільної діяльності перебуває у спільній частковій власності в рівних частках позивача та [PERSON] . Однак, [PERSON] без згоди позивача відчужила його майно, а також спільне майно, яке утворилося внаслідок спільної діяльності, після реконструкції. Відтак, відповідач не мала права розпоряджатися цим майном, шляхом його відчуження [PERSON] , що порушило права та інтереси позивача. З цих підстав, просить суд позов задовольнити. У своїх заявах по суті спору [PERSON] вказує, що у даній справі і справі Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області №607/12803/17 є різними підстави та предмет позову (предмет частково збігається в частині визнання недійсними договорів дарування від 31.05.2017, однак із інших підстав). Залишення позову без розгляду не перешкоджає повторному зверненню. Всі твердження і посилання на інші справи, припущення, вигадки [PERSON] про штучність спору є надуманими, нелогічними, непослідовними. Є реальний спір і він підтверджується долученими до позовної заяви документами. Державна реєстрація за [PERSON] на підставі договорів дарування від 29.12.2014 і 31.12.2014 входила в мету договору про спільну діяльність (простого товариства), для приховування права власності [PERSON] від третіх осіб (зокрема активістів, цивільної дружини), шляхом його тимчасового оформлення на ім`я [PERSON] , до моменту повернення назад у його власність. Договір №1/15 від 10.01.2015 укладався після укладення удаваних правочинів - договорів дарування від 29.12.2014 і 31.12.2014. Відтак, він жодним чином не впливає на домовленість, яка відбулася в грудні 2014 року. Тобто, він не поширюється на домовленості (правовідносини), що виникли раніше. Пункт 1.15. Договору №1/15 від 10.01.2015 не має жодного юридичного значення, для зазначеної домовленості, оскільки він стосується виконання робіт (будівництва, реконструкції). Те, що Договір 1/15 від 10.01.2015 не є договором про спільну діяльність, свідчить те, що позовної вимоги про його удаваність не має. В п. 1.15. Договору зазначені загальні стандартні фрази договорів, а потрібно оцінювати правовідносини в цілому в сукупності. Цей договір був укладений для проведення будівельних робіт (реконструкції) приміщення магазину за адресою: [ADDRESS] . Посилання [PERSON] на те, що не може доводитися свідченням свідків факт вчинення правочину, для якого передбачена письмова форма, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину, є помилковим, оскільки удавані правочини вчиненні в письмовій формі у вигляді договорів дарування від 29.12.2014 і 31.12.2014. Відтак доводити факт укладення письмового правочину не потрібно. Все решта може доводитися показами свідків. І крім того, позивач доводить свої позовні вимоги не виключно показаннями свідків, оскільки долучено ще ряд письмових доказів. Щодо не реєстрації права часткової власності, після реконструкції, то слід зазначити, що між позивачем і [PERSON] була домовленість повернення майна позивача і частини реконструйованого, за вимогою позивача, тобто без встановлення строку і події. Такої потреби не було, оскільки правовідносини між позивачем і [PERSON] будувались на довірі, і повернення повинно було відбутися за договором дарування, щоб згідно ст.57 СК України реконструйоване майно було особистою власністю позивача, і на нього не могла претендувати його цивільна дружина. Однак, як стало відомо 06.09.2017, вже з 31.05.2017 це стало неможливим. При цьому, договір оренди укладався для податкових цілей. В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд позов задовольнити. По суті позову зазначили, що удаваність договорів дарування між [PERSON] та [PERSON] підтвердилось наступними доказами: показаннями [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , яка фактично відмовилась надавати відповіді на запитання сторони позивача, плуталась у своїх показах, давала покази, які суперечать матеріалам справи і показам решти свідків та відмовилась від прослуховування запису її розмови з [PERSON] , що свідчить про небажання об`єктивно розібратися у даній справі, а також застосування нею свого права від самовикриття; інформацією в засобах масової інформації про обурення активістів та громадськості відносно реконструкції нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] у 2014 році; протоколом допиту потерпілого [PERSON] від 16.09.2017 у кримінальному провадженні № 1201710010003054 від 15.09.2017; копією протоколу допиту свідка [PERSON] від 03.10.2017 у кримінальному провадженні № 1201710010003054 від 15.09.2017; копією протоколу одночасного допиту осіб потерпілої [PERSON] та свідка [PERSON] від 02.11.2017 у кримінальному провадженні № 1201710010003054 від 15.09.2017; копією протоколу допиту свідка [PERSON] від 06.11.2017 у кримінальному провадженні № 1201710010003054 від 15.09.2017; копією протоколу одночасного допиту осіб потерпілої [PERSON] та свідка [PERSON] від 10.11.2017 у кримінальному провадженні № 1201710010003054 від 15.09.2017; копією заперечень [PERSON] у справі № 607/15555/17 Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12.03.2018; витягом з реєстру платників податків № 1519153400522 від 19.10.2015; записом розмови [PERSON] з [PERSON] . Відтак, вищезазначеними доказами підтверджено домовленість між [PERSON] та [PERSON] приховати право власності [PERSON] від третіх осіб (зокрема активістів, цивільної дружини), шляхом його тимчасового оформлення на ім`я [PERSON] , до моменту повернення. До моменту витребування [PERSON] повинна була зберегти майно позивача і повернути його назад у власність останнього за вимогою. Так як, [PERSON] не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності та зміст вчинених нею 31.05.2017 правочинів суперечить Цивільному кодексу України щодо розпорядження всім майном, відтак договори дарування від 31.05.2017 підлягають визнанню недійсними. Застереження у договорах дарування є виключно перестраховкою нотаріуса. Подання відповідей на вимогу [PERSON] про виселення з приміщення або переукладення договору оренди на її умовах, в яких не зазначено про домовленість повернення магазину назад у власність позивача, не нівелює таку домовленість, і пояснюється тим, що ці відповіді готували правники [PERSON] та [PERSON] . А також, такі вимоги викликали у [PERSON] шоковий стан, оскільки йому саме з цієї вимоги від 05.09.2017 стало відомо про недотримання мамою домовленостей. [PERSON] когнітивно усвідомлює, що частина спірного майна належить йому, як це розуміє і [PERSON] , а тому пояснюється його тривале намагання повернути майно назад у власність, шляхом звернення з позовами до суду. Щодо дарування магазину по [ADDRESS] [PERSON] , то слід зазначити, що [PERSON] оговорила її, оскільки як показав час, [PERSON] виявилася порядною людиною. Позивач вимагає визнати право власності на площу нежитлового приміщення магазину загальною площею 1130,5 кв., (а це є 74,59 відсотків від 1515,8 кв.м. або тих же 3/4), що знаходиться в [ADDRESS] , тобто на його частину, а не як на окремий об`єкт. Крім того, зазначає, що в позовній заяві була допущена описка відносно дат оспорюваних договорів, а саме замість 29.12.2014 було помилково зазначено 24.12.2014, яка була виправлена у відповіді на відзив. Допитаний в судовому засіданні як свідок позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі. Показав, що в 2014 році через тиск громадських активістів та початок стосунків із теперішньою дружиною, вирішив переписати на свою матір магазин та земельні ділянки по [ADDRESS] . З матір`ю в нього були довірливі відносини, і вони домовилися, що на першу вимогу, мати переоформить майно на нього. Незважаючи на те, що майно було оформлене на матір, він сам особисто займався будівництвом, оформленням всіх документів, вкладав свої власні кошти та саме він використовував магазини в підприємницькій діяльності. В 2016 році будинок був введений в експлуатацію. В вересні 2017 року він отримав вимогу від сестри, в якій вона повідомила його, що вона є власником його магазину. Це було шоком для нього. З того часу в нього із сестрою існує спір. Сестра не мала ніякого відношення до магазину. Був випадок, що він оформив на неї кредит і сам його гасив. Крім того, він постійно допомагав сестрі матеріально на навчання в докторантурі, поїздками за кордон, тощо. 1.1.2. Заперечення сторони відповідача [PERSON] . [PERSON] заперечує щодо задоволення позовних вимог у зв`язку з необґрунтованістю та безпідставністю, а також у зв`язку із зловживанням позивачем процесуальними правами при подачі позову до суду. Крім того, просить постановити окрему ухвалу стосовно дій позивача щодо введення суд в оману шляхом подання підроблених доказів. Також, звертає увагу суду, що той самий штучно створений спір, з тими самими позовними вимогами [PERSON] , з тих самих підстав, між тими самими сторонами вже розглядався Тернопільським міськрайонним судом в складі судді Грицака P.M. в межах цивільної справи №607/12803/17, та був залишений без розгляду ухвалою від 06.03.2019 р. у зв`язку із повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого позивача [PERSON] . Крім того, відповідач зауважує, що сплив строк позовної давності. [PERSON] визнає факт укладення 29.12.2014 р. між [PERSON] і [PERSON] договорів дарування №6634 і №6642 відповідних нежитлових приміщень по [ADDRESS] , та факт укладення 31.12.2014 р. між ними договорів дарування земельних ділянок за цією ж адресою - №6673, №6681 та №6689, внаслідок чого [PERSON] у законний спосіб набула право власності на подаровану їй нерухомість. Також, визнає факт укладення 31.05.2017 р. між [PERSON] і [PERSON] договору дарування № 482 і договорів дарування земельних ділянок для обслуговування даного магазину - № 485 , № 488 та № 491 , на підставі яких нею у законний спосіб набуто право власності на отримані в дарунок вказані об`єкти нерухомого майна. Відповідач не погоджується, що укладені між позивачем та [PERSON] договори дарування від 29 і 31 грудня 2014 року є удаваними, та що насправді в такий спосіб між сторонами укладено договір про спільну діяльність на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) та те, що укладені між [PERSON] та [PERSON] договори дарування від 31 травня 2017 року є недійсними. Також вказує, що договори дарування від 29 і 31 грудня 2014 року спрямовані на реальне настання передбачених ними правових наслідків, про що свідчить, зокрема, державна реєстрація за [PERSON] , на їх підставі, права власності на подароване їй згідно даних договорів нерухоме майно, що вбачається із відповідних витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації права власності. Відтак, вказані договори не є ані нікчемними, ані удаваними, а тому посилання позивача на норми статті 235 «Правові наслідки удаваного правочину» ЦК України, норми ст. 203, 215, 216 ЦК України, а також його посилання на правові позиції і роз`яснення Верховного Суду України і теперішнього Верховного Суду не заслуговують на увагу. Між позивачем і [PERSON] не виникли правовідносини сторін договору про спільну діяльність із об`єднанням вкладів (тобто сторін договору простого товариства), що вбачається із п.1.15 поданого позивачем договору №1/15 від нібито 10 січня 2015 р., а тому позивач безпідставно посилається на ті статті ЦК України, яким врегульовано спільну діяльність у формі простого товариства (ст.1130-1139,1141 ЦК України). Право приватної власності на весь магазин по [ADDRESS] загальною площею 1515.8 кв.м., після його реконструкції, було зареєстровано 31 січня 2017 року за [PERSON] , а тому ніяке право спільної власності на вказаний магазин у позивача не виникало. Тому, невідповідними дійсним обставинам справи є його посилання на норми ЦК України, якими надано визначення права спільної власності, а також порядок його реалізації, тощо (ст.355-358, 361, 367 ЦК України), як і його посилання на норми статті 392 ЦК України. Безпідставними також є посилання позивача на правовий висновок, наведений у постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 у справі №6-605цс16, оскільки заінтересованість позивача у даній справі не відповідає визначенню «обґрунтованої юридичної заінтересованості щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб», позаяк заінтересованість позивача в отриманні права власності на нерухоме майно шляхом подання у справу підроблених доказів, посилання на придумані обставини та введення суду в оману, не може вважатися законною. [PERSON] також звертає увагу суду на те, що позивач, всупереч вимогам ч.5 ст.95 ЦПК України, підтвердив своїм підписом відповідність копій письмових доказів оригіналам, які не знаходяться у нього. Крім того, з огляду на частину другу статті 78 «Допустимість доказів» ЦПК України, та з урахуванням пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9, не може доводитись свідченням свідків факт вчинення правочину, для якого передбачено письмову форму, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Так, в протоколах допитів у кримінальному провадженні № 1201710010003054 від 15.09.2017 не міститься жодних показань, з яких би вбачалося, що укладені між позивачем і [PERSON] договори дарування від 29 і 31 грудня 2014 року є удаваними, та що ними насправді прикрито договір про спільну діяльність (договір простого товариства). Щодо посилань [PERSON] на долучені ним копії платіжних документів, то вони не можуть вважатися належними доказами, оскільки з них неможливо встановити, яке відношення вони мають до обставин даної справи, оскільки жоден із даних документів не містить посилання на те, що зазначений в них платіж здійснено на виконання договору про спільну діяльність [PERSON] і [PERSON] (договору простого товариства). Щодо наданих позивачем у справу, роздрукованих із мережі Інтернет, публікацій, в яких йдеться про обурення мешканців наближеного до магазину по [ADDRESS] багатоквартирного будинку, з приводу нібито, як вказує позивач, реконструкції даного магазину, то слід зауважити, що насправді обурення даних мешканців було обумовлене будівництвом [PERSON] нового магазину по [ADDRESS] , а не реконструкцією існуючого на той час магазину по [ADDRESS] . Щодо справжніх мотивів дарування зі сторони [PERSON] нерухомого майна [PERSON] 29 і 31 грудня 2014 року, то це був виділ частини нерухомого майна із спільного сімейного майна сім`ї [PERSON] , набутого їх сім`єю у період з 1995 року та по дату дарування внаслідок спільної праці членів сім`ї - [PERSON] (мама), [PERSON] (син) і [PERSON] (дочка) праці. Окрім того, не відповідають дійсності і доводи позивача щодо того, що договори дарування нерухомого майна з його сторони [PERSON] від 29 і 31 грудня 2014 року були укладені для приховування даного майна від його цивільної дружини, оскільки позивач набув право власності на дане майно ще до початку спільного проживання із своєю співмешканкою, а тому в останньої не було жодних законних підстав претендувати на дане майно за його життя. Відтак, у [PERSON] не було жодних підстав для приховування даного майна від своєї співмешканки шляхом нібито удаваного дарування. Згідно змісту спірних договорів, вони спрямовані на перехід права власності на дану нерухомість від [PERSON] до [PERSON] , не є удаваними, та ними не приховано укладення жодного договору іншої правової природи, в тому числі і договору про спільну діяльність. Вказує, що визнання позову відповідачем [PERSON] не може бути підставою для ухвалення рішення про задоволення безпідставних позовних вимог у штучно створеному спорі і порушує права та інтереси [PERSON] . Приймаючи у дар від [PERSON] , згідно нотаріально посвідчених договорів дарування від 31.05.2017, магазин по [ADDRESS] та три земельні ділянки під ним, вона діяла добросовісно та не порушувала жодних прав позивача. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник заперечили щодо задоволення позовних вимог з підстав, які наведені у відзиві на позовну заяву та письмових запереченнях. Також, відповідач вказує на те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту. Крім того, зауважує, що в жодні правовідносини, які б свідчили про порушення нею прав, свобод чи законних інтересів позивача, вона з останнім не вступала. Спір у даній справі є штучно створеним стороною позивача та відповідачем [PERSON] , яка здійснюючи самообмову визнає той факт, що нібито під укладеними між даними особами в грудні 2014 року договорами дарування нерухомого майна насправді прикритий договір про їхню спільну діяльність. При цьому поданий [PERSON] разом із позовною заявою, в копії, договір №1/15, датований 10 січня 2015 року, та підписаний позивачем і відповідачем [PERSON] , вщент розбиває достовірність тверджень позивача та [PERSON] про прикриття ними в грудні 2014 року договорами дарування договору про спільну діяльність, оскільки в пункті 1.15 вказаного договору від 10.01.2015р. чітко та однозначно сторони досягнули домовленості, що ними не здійснюється спільна діяльність при проведенні реконструкції подарованих [PERSON] [PERSON] приміщень магазину по [ADDRESS] . Окрім того, звертає увагу суду на те, що [PERSON] намагається визнати удаваними договори дарування нежитлового приміщення, які нібито укладені між ним як [PERSON] і [PERSON] як Обдаровуваним 24 грудня 2014 року, та які не існують в об`єктивній реальності. Насправді нежитлові приміщення по [ADDRESS] були подаровані [PERSON] [PERSON] у відповідності до договорів дарування, укладених між ними 29 грудня 2014 року. Отже в частині позовних вимог [PERSON] про визнання удаваними 2-х договорів дарування нерухомого майна від 24 грудня 2014 року відсутній предмет спору станом на момент пред`явлення позову. Також пред`явлена позивачем в березні 2020 року вимога про визнання удаваними договорів дарування, укладених за його участі ще в грудні 2014 року, є пред`явленою далеко за межами визначеного для цього законом 3-х річного строку. Окрім вищезазначеного однією із позовних вимог [PERSON] є визнання за ним права власності на нежитлове приміщення магазину загальною площею 1130.5 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS] . Насамперед, з огляду на формування змісту згаданої позовної вимоги, зауважує, що магазину загальною площею 1130.5 кв.м, по [ADDRESS] , який би був подарований [PERSON] згідно оспорюваного позивачем договору дарування від 31.05.2017, не існує. Також, в будівлі отриманого [PERSON] 31.05.2017 в дарунок магазину загальною площею 1515.8 кв.м. не існує такого об`єкта цивільних прав, як нежитлове приміщення площею 1130,5 кв.м., в силу чого позивачем не надано жодного доказу на підтвердження існування такого приміщення. За таких обставин наявні підстави для закриття провадження у даній справі в частині позовних вимог [PERSON] про визнання удаваними 2-х договорів дарування нежитлового приміщення, які нібито були укладені між [PERSON] і [PERSON] 24 грудня 2014 року, а також в частині позовної вимоги про визнання за позивачем права власності на неіснуюче нежитлове приміщення площею 1130,5 кв.м. в будівлі магазину по [ADDRESS] , на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України. Що стосується оспорення позивачем укладених між [PERSON] та [PERSON] договорів дарування магазину і трьох земельних ділянок під ним, що розташовані по [ADDRESS] , то таке оспорення не має під собою жодних законних підстав, оскільки: фактом укладення цих договорів жодним чином не порушуються права, свободи чи законні інтереси позивача; оцінку даним договорам дарування вже надавали суди в інших справах за позовом [PERSON] про визнання їх недійсними, внаслідок чого презумпція правомірності цих правочинів не була спростована. Також, відповідач звертає увагу на те, що [PERSON] подано позов від 18 березня 2020 року виключно з метою незаконного та безпідставного уникнення відшкодування завданої останнім моральної (в розмірі 100 тис.) і матеріальної (в розмірі більш як 8 мільйонів грн.) шкоди, стягнути яку з [PERSON] в її користь [PERSON] просить Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в межах справи №607/4633/20 за її позовом від 11 березня 2020 року. [PERSON] допитана в судовому засіданні як свідок показала, що їх сім`я була заможньо. З 90-років вели сімейний бізнес - торгівлю на ринку продуктами, мали три торгові точки. Вона також допомагала у веденні сімейного бізнесу, зокрема, торгувала, вела бухгалтерський облік, здавала звітність, була зареєстрована як підприємець деякий час. Все майно було нажито спільно. В 2013 році [PERSON] сказав мамі, що якщо магазин буде не на ньому, то не дадуть землю. Тому, мама уклала договір дарування на [PERSON] , а після оформлення прав на землю [PERSON] подарував вказаний магазин матері. 1.1.3. Позиція відповідача [PERSON] . [PERSON] повністю погодилась з тим, що вона не могла розпоряджатись нерухомим майном позивача, без його згоди, а тому вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Відносно правочинів, які вона вчинила із своїм сином [PERSON] у 2014 році про дарування магазину та земельних ділянок під ним слід визнати удаваними, а договори між нею та її дочкою [PERSON] у 2017 році слід визнати недійсними. Крім того вказала, що метою укладення договорів дарування у 2014 році була необхідність приховати його право власності на нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 745,2 кв.м. та земельної ділянки під ним і для його обслуговування загальною площею 0,0935 га від третіх осіб, а саме: активістів, цивільної дружини, шляхом його тимчасового оформлення на її ім`я, до моменту повернення назад у його власність, за його вимогою. Вони домовились, що [PERSON] володіє і користується цим приміщенням надалі, як власник, проводить у ньому свою господарську діяльність та реконструкцію приміщення, за власні кошти, займається оформленням документів тощо. За їх домовленістю [PERSON] виконувала функції формального власника майна, на прохання сина ( [PERSON] ), підписувала необхідні документи, оплачувала від свого імені кошти, які надавав їй позивач тощо. За їх домовленістю все, що утвориться внаслідок співпраці, вони будуть ділити між собою. Частину коштів отриманих від господарської діяльності, яку проводив [PERSON] , останній надаватиме [PERSON] . Таким чином відповідач [PERSON] погоджується з викладеним у позові, їх домовленість насправді мала силу договору про спільну діяльність (простого товариства), згідно якого сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить закону. В результаті спільної діяльності, утворилося нежитлове приміщення площею 770,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , і яке відповідно перебуває у їх спільній власності. Майно загальною площею 745,2 кв.м., ( [ADDRESS] ) та земельну ділянку загальною площею 0,0935 га під ним, [PERSON] повинна була повернути позивачу. Таким чином, після проведеної реконструкції, утворилося наступне приміщення: магазин загальною площею 1515,8 кв. (371 кв.м. + 374,2 кв.м. + 770,6 кв.м. - новоутвореного), що знаходиться в [ADDRESS] . Крім того, відповідач [PERSON] вказує на те, що відповідачем [PERSON] , яка є її дочкою, чинився психологічний тиск з метою відчуження в користь останньої нерухомого майна та земельної ділянки. Також, під дією медикаментів [PERSON] підписала спірні договори. В судовому засіданні [PERSON] допитана як свідок показала, що магазин по [ADDRESS] її син [PERSON] придбав самостійно, займаючись будівельними матеріалами, за свої кошти, ним зароблені. За традицією, запобігаючи ризикам, її син [PERSON] подарував в 2014 році їй магазин та земельні ділянки через тиск активістів, а також, через побоювання щодо своєї співмешканки. Вона повинна була повернути йому майно за першою вимогою. Вони обговорили всі деталі перед укладенням договорів дарування. Зазначила, що донька [PERSON] , будь-якого відношення до магазину по [ADDRESS] не має, оскільки він збудований за кошти [PERSON] . [PERSON] допомагав сестрі із навчанням, оплачував її витрати, закордонні поїздки, придбав для неї автомобіль. Крім того, після смерті її чоловіка, вона з сином відмовилася від спадщини в її користь. Окремо, передала доньці кошти в розмірі 50000 доларів США від відчуження нерухомого майна. [PERSON] постійно їй говорила, що теперішня дружина [PERSON] є «чорною вдовою», що коли [PERSON] помре все майно перейде їй. Коли народилася внучка, [PERSON] почала наполягати ще більше. Сказала, що все майно перейде внучці, вони залишаться без нічого. Вона піддалася на умовляння доньки та переписала будинок, магазин та земельні ділянки під ним на неї. 1.2. Рух справи в суді. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 березня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 6 травня 2021 року провадження по справі зупинено. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 серпня 2020 року відновлено провадження по справі. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із занесенням до протоколу судового засідання 22.10.2020 року залучено до участі в справі в якості третьої особи на стороні відповідача товариство з обмеженою відповідальністю «Талан Тер». Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із занесенням до протоколу судового засідання від 12.11.2020 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. ІІ. Мотивувальна частина. 2.1. Досліджені докази та фактичні обставини встановлені судом. Відповідачка [PERSON] є матір`ю позивача [PERSON] та відповідачки [PERSON] . [PERSON] є фізичною особою-підприємцем з 15.03.1995 року вид діяльності - 47.52 Роздрібна торгівля залізним виробами, будівельними матеріалами та санітарно-технічними виробами в спеціалізованих магазинах, 46.73 Оптова торгівля деревиною, будівельними матеріалами та санітарно-технічним обладнанням, 46.74 Оптова торгівля залізними виробами, водопровідним і опалювальним устаткуванням і приладдям до нього, тощо. Згідно державного акту про право власності на земельну ділянку серії РД №046423 [PERSON] на підставі рішення суду набула право власності на земельну ділянку площею 0,0375 га кадастровий номер 6110100000:12:012:0023. (т.3 а.с.102). На підстав договору дарування від 13.12.2003 року [PERSON] подарувала [PERSON] Ѕ частину будівлі крамниці по [ADDRESS] загальна площа - 717 кв.м. 16 грудня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір поділу будівлі по [ADDRESS] , відповідно до якого [PERSON] виділяється приміщення площею 371 кв.м., [PERSON] приміщення площею 374, 3 кв.м. Також, згідно договору від 24.12.2010 року [PERSON] продала [PERSON] нежитлове приміщення по [ADDRESS] загальною площею 374,2 кв.м. Крім того, згідно державного акту серії ЯЛ №747000 [PERSON] на підставі договору купівлі продажу від 24.12.2010 року набув у власність земельну ділянку площею 0,03175 га кадастровий номер 6110100000:12:012:0024. Згідно договору дарування від 08.11.2012 року [PERSON] подарувала [PERSON] нежитлове приміщення по [ADDRESS] загальною площею 371 кв.м. На підставі договору дарування від 03 грудня 2012 року [PERSON] подарувала [PERSON] земельну ділянку площею 0,0375 га кадастровий номер 6110100000:12:012:0023. Згідно рішень Тернопільської міської ради від 20 грудня 2012 року №6/27/53, від 31 жовтня 2013 року №6/38/69, від 31 січня 2014 року №6/44/83 [PERSON] надано в оренду земельні ділянки для ведення садівництва по [ADDRESS] , а також в подальшому надано дозвіл та затверджено проект землеустрою щодо зміни їх цільового призначення на цільове призначення - для будівництва та обслуговування закладу торгівлі. Відповідно до свідоцтва про право власності від 06.03.2014 року [PERSON] був власником земельної ділянки по [ADDRESS] площею 0,03 га кадастровий номер 6110100000:12:012:0028 26.03.2014 року [PERSON] надав в інспекцію архітектурно-будівельного контролю в Тернопільській області повідомлення про початок виконання підготовчих робіт / про зміну даних у повідомленні про початок виконання підготовчих робіт з реконструкції магазину з добудовою по [ADDRESS] . Також, 08.04.2014 року між виконавчим комітетом Тернопільської міської ради та [PERSON] укладено договорі про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Тернополя щодо сплати пайового внеску в сумі 36104,4 грн - 6% від загального кошторису будівництва по [ADDRESS] . В січні 2015 року [PERSON] сплачено 10100 грн. Останній платіж за договором був здійснений [PERSON] 06.12.2016 року (т.1 а.с. 130-138). 29.05.2014 року управлінням містобудування та архітектури Тернопільської міської ради видано містобудівні умови та обмеження №415 на забудову земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , земельні ділянки із кадастровими номерами: 6110100000:12:012:0028, 6110100000:12:012:0023, 6110100000:12:012:0024.. Також в 2014 році [PERSON] здійснювалися оплати вартості зелених насаджень по [ADDRESS] 16.10.2014 року в розмірі 20226 грн та 27.11.2014 року за порізку дерев в розмірі 3120 грн (т.1 а.с. 143-146, 152-153), за нестандартне приєднання до електромереж 18.11.2014 року в розмірі 71776,27 грн (т.1 а.с.147-150), надання послуг електрозв`язку в розмірі 417,6 грн (т.1 а.с. 154-155), за обстеження міської території при проведення земельних робіт 04.12.2014 року в розмірі 1344 грн (т.1 а.с.155-157). Також, ФОП [PERSON] укладено договори про врізування в водопровідну мережу від 09.12.2014 року (т.1 а.с. 158), експертизу робочого проекту реконструкції проекту будівництва по [ADDRESS] від 18.12.2014 року (а.с. 159-160). Відповідно до договорів дарування нежитлового приміщення укладених між [PERSON] та [PERSON] 29 грудня 2014 року, посвідчених приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Костецьким Ю.Г., зареєстрованих в реєстрі за №6634, №6642 [PERSON] подарував [PERSON] два нежитлових приміщення по [ADDRESS] , загальною площею 371 кв.м та 374,2 кв.м. Пунктом 1.6 договору, сторони підтвердили, що укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому. Крім того, між [PERSON] та [PERSON] 31 грудня 2014 року були укладені договори дарування земельних ділянок, відповідно до яких [PERSON] подарував [PERSON] три земельні ділянки: 1) площею 0,0318 га, кадастровий номер - 6110100000:12:012:0024, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; 2) площею 0,0300 га, кадастровий номер - 6110100000:12:012:0028, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; 3)площею 0,0317 га, цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, кадастровий помер - 6110100000:12:012:0023, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Договори посвідчені приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Костецьким Ю.Г., зареєстровані в реєстрі за №№6673, 6681, 6689. Пунктом 16 договорів, сторони підтвердили, що укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому. Відповідно до умов Договору за № 1/15 від 10.01.2015 р. [PERSON] та [PERSON] домовились про наступне: [PERSON] зобов`язувався власними та (або) залученими силами та засобами виконати облаштування, будівництво, реконструкцію нежитлової будівлі за адресою - [ADDRESS] , площею 371 кв.м. та 374,2 кв.м на земельних ділянках: площею 0,0317 га кадастровий номер 6110100000:12:012:0023; площею 0,0300 га, кадастровий номер 6110100000:12:012:0028; площею 0,0318 га, кадастровий номер 6110100000:12:012:0024, в строк до серпня-вересня 2017 р. Після фактичного завершення будівництва та настання строку, визначеного п.1.4 Договору, [PERSON] шляхом укладення Договорів купівлі-продажу зі стороною договору - [PERSON] набуває право власності на вказаний об`єкт та земельні ділянки або стає власником даного об`єкту та земельних ділянок в інший шлях не заборонений законодавством (п. 2.3 договору). [PERSON] після завершення будівництва та введення об`єкту в експлуатацію зобов`язується вчинити дії спрямовані на набуття права власності на Об`єкт та земельні ділянки (п.2.5). Договір не являє собою договору про надання фінансових послуг, не є договором про залученням коштів фізичних чи юридичних осіб або договором про спільну діяльність (п.1.15) (т.1. а.с. 161-168). 10 березня 2015 року [PERSON] зареєструвала в управління ДАБІ в Тернопільській області декларацію про початок виконання будівельних робіт з реконструкції магазину з добудовою по [ADDRESS] . [PERSON] перерахував ВАТ «Хмельницькзалізобетон» 11 червня 2015 року 100000 грн, 02 липня 2015 року 112560 грн, 10 липня 2015 року - 70000 грн, 16 липня 2015 року 30000 грн, 21 липня 2015 року 31960 грн, 21 липня 2015 року 65980 грн, 23 липня 2015 року 42887 грн (т.1 а.с. 172-177). Крім того, [PERSON] здійснювалися інші платежі за товари та послуги за період грудень 2015 року - жовтень 2016 року (т.1 а.с. 177-183) 13.12.2016 року [PERSON] зареєструвала в відділі державного архітектурно-будівельного контролю Тернопільської міської ради декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, відповідно до якої об`єкт по [ADDRESS] загальною площею 1515,8 м.кв., торгова площа 1192,9 м.кв. три поверхи, вважати закінченим будівництвом об`єкт готовим до експлуатації. 31 травня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування магазину, зареєстрований в реєстрі за №482, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Ломакіною Л.В., відповідно до умов якого [PERSON] безоплатно передала у власність [PERSON] належний їй на праві власності магазин, загальною площею 1515,8 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В пункті 6 договору, дарувальник засвідчила, що на момент укладення договору магазин вільний від прав третіх осіб, відносно нього не укладено будь-яких договорів по відчуження. Дарувальник та Обдарована стверджують, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладенні, а також те, що він не має характеру фіктивного та удаваного правочину (п.11). Крім того, 31 травня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено три договори земельної ділянки, зареєстрований в реєстрі за №485, 488, 491, які посвідчені приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Ломакіною Л. В., відповідно до умов яких [PERSON] безоплатно передала у власність [PERSON] належні їй на праві власності земельні ділянки: 1) площею 0,0317 га, кадастровий номер 6110100000:12:012:0023, для іншої комерційної діяльності, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; 2) площею 0,0318 га, кадастровий номер 6110100000:12:012:0024, для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; 3) площею 0,0300 га, кадастровий номер 6110100000:12:012:0028, для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В пункті 3 договору дарувальник ствердив, що внаслідок укладення цього договору не порушуються права та законні інтереси інших осіб, і що земельна ділянка вільна від будь-яких майнових прав і претензій третіх осіб. Дарувальник стверджує, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального (п.10). Вказані договори були зареєстровані у встановленому законом порядку, що вбачається із Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 88560902, № 88561487, № 88561813, № 88562155 від 31 травня 2017 року. Згідно з розрахунками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік по об`єктах оподаткування, які належить [PERSON] , [NUMBER] сума податку на нежитлову будівлю за адресою [ADDRESS] всього становить 32 337,07 грн, за 2018 рік - 56 433,23 грн, за 2019 рік - 63 254,33 грн, що підтверджується податковими повідомленнями-рішеннями від 12 грудня 2019 року № 0169046/1-5404-1918 та від 04 травня 2020 року № 0130380-5404-1915. Відповідно до податкового повідомлення-рішення від 26 грудня 2019 року № 169703-5404-1918 [PERSON] визначено суму податкового зобов`язання за земельним податком у розмірі 2 853,53 грн, 3 015,24 грн, 3 024,75 грн (2019 рік), 5 660,55 грн, 5 981,31 грн, 6 000,18 грн (2020 рік). 12 квітня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір оренди нерухомого майна № 12/04/17, згідно якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування нерухоме майно - нежитлове приміщення, площею 1515,8 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] , орендна плата - 7 000 грн, строк оренди - 2 роки 10 місяців. Додаток № 1 до вказаного договору становить акт приймання-передачі нежитлового приміщення, площею 1515,8 кв.м., яке знаходиться за адресою [ADDRESS] від 12 квітня 2017 року . 05 вересня 2017 року [PERSON] через свого представника звернулася до ФОП [PERSON] із вимогою в якій зазначала, що вона є власником будівлі по [ADDRESS] та запропонувала обговорити договір оренди із нею або звільнити приміщення. У відповідь на вказану вимогу 10 вересня 2017 року ФОП [PERSON] повідомив представника [PERSON] про те, що він використовує приміщення по [ADDRESS] на підставі договору оренди від 12 квітня 2017 року. Слідчим СВ Тернопільського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області розслідувалося кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за номером 12017210010003054 від 15.09.2017 року за частиною третьою статті 190 КК України за фактом того що [PERSON] шляхом обману заволоділа майном [PERSON] . В рамках вказаного провадження були допитані як свідки [PERSON] 03 жовтня 2017 року, (т.1 а.с. 87-94), 16.09.2017 року потерпіла [PERSON] ( т.1 а.с. 95-97), 16.11.2017 року [PERSON] (т.1 а.с. 108-112), а також 02 листопада 2017 року одночасно [PERSON] та [PERSON] ( т.1 а.с. 98-107) та 10 листопада 2017 року [PERSON] та [PERSON] (т.1. а.с. 112-118). Постановою слідчого від 17 листопада 2017 року кримінальне провадження закрито у зв`язку із відсутністю події кримінального правопорушення. (т.3 а.с.184). Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності підтверджено, що 03 вересня 2019 року за [PERSON] зареєстровано на праві приватної власності магазин, загальною площею 1515, 8 кв.м. за адресою [ADDRESS] , земельні ділянки кадастровий номер: 6110100000:12:012:0023, 6110100000:12:012:0024, 6110100000:12:012:0028 на виконання рішення Тернопільського апеляційного суду справа № 607/15555/17 від 27 червня 2019 року. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 серпня 2020 року, яке залишено без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 08 вересня 2021 року у справі №607/9960/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням, суд ухвалив усунути [PERSON] перешкоди у користуванні належним їй на праві власності нежитловим приміщенням - магазином, загальною площею 1515,8 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом зобов`язання [PERSON] звільнити зазначене приміщення магазину. Усунути [PERSON] перешкоди у користуванні належній їй на праві власності нежитловим приміщенням - магазином, загальною площею 1515,8 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом зобов`язання [PERSON] звільнити зазначене приміщення магазину. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 червня 2021 року у справі №607/16805/20 у справі за позовом [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «ТАЛАН ТЕР», [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - державний реєстратор Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради Легінь Оксана Михайлівна про витребування майна із чужого незаконного володіння та стягнення моральної шкоди суд ухвалив витребувати від товариства з обмеженою відповідальністю «ТАЛАН ТЕР» на користь [PERSON] наступні об`єкти нерухомого майна: магазин за адресою [ADDRESS] , площею 1515,8 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 1159416061101; земельну ділянку за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер 6110100000:12:012:0023, площею 0,0317 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 545471661101; земельну ділянку за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер 6110100000:12:012:0024, площею 0,0318 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 545444361101; земельну ділянку за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер 6110100000:12:012:0028, площею 0,0300 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 106959461101. Згідно договору від 16 липня 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Талан Тер» передало у власність товариству з обмеженою відповідальністю «Арій Вест» нежитлове приміщення площею 1515,8 кв.м. по [ADDRESS] строком на 2 роки 11 місяців. Судом досліджено надані позивачем знімки екрану сторінок мережі інтернет, які містять критичні публікації щодо здійснення будівництва та знищення зелених насаджень по [ADDRESS] за грудень 2014 - березень 2015 рік (т.1 а.с. 59-87). Допитана як свідок [PERSON] показала, що вона знайома із сім`єю [PERSON] з 1985 року. В 2003 році [PERSON] залишив торгівлю на ринку, придбав магазин по [ADDRESS] . Вона радила [PERSON] записати магазин на маму, уникаючи ризиків. Їй відомо, що [PERSON] добудував магазин. [PERSON] неодноразово говорила [PERSON] негативну інформацію про дружину [PERSON] , про стан здоров`я останнього, а тому все майно слід переписати на неї. Аналогічні покази дав суду допитаний як свідок [PERSON] . Допитаний як свідок [PERSON] показав суду що йому відомо що [PERSON] з мамою займалися підприємницькою діяльністю - торгівлею ринку. З часом [PERSON] перейшов на торгівлю будівельними матеріалами, а мама продавала продукти. Після революції 2014 року [PERSON] прийняв рішення переписати майно на маму через активістів та цивільну дружину. Зазначив, що будівництвом магазину займався [PERSON] , про що він йому неодноразово хвалився. [PERSON] вплинула на маму, і та переписала майно на неї під тиском. Крім того, зазначив, що він випадково записав розмову, коли [PERSON] приходила до нього в 2017 році та казала, що вона приклала дуже багато зусиль, щоби переписати майно з мами на себе. Допитана як свідок [PERSON] показала суду, що вона була в дружніх відносинах з сім`єю [PERSON] та показувала їм як торгувати. Також, їй відомо, що [PERSON] допомагав матері торгувати. Знає, що [PERSON] купив магазин по [ADDRESS] , а потім здійснював його добудову. Вона чула, як [PERSON] неодноразово вговорювала маму переписати майно на неї. Крім того, зазначила, що навіть вона радила переписати майно на [PERSON] , щоби воно не перейшло новій невістці. Допитаний як свідок [PERSON] показав суду він робив проект будинку та здійснював авторський нагляд щодо будівництва та реконструкції будинку по [ADDRESS] на замовлення [PERSON] , який оплачував його роботу та здійснював корективи. Пізніше [PERSON] сказав, що замовником буде [PERSON] , однак, з приводу будівництва він спілкувався саме з ним, [PERSON] була тільки на папері. Допитаний як свідок [PERSON] показав суду він домовлявся із [PERSON] з приводу проведення робіт по реконструкції будинку по [ADDRESS] . Договір підписувала [PERSON] , однак, всіх необхідні роботи проводив [PERSON] , який постачав матеріали, перевіряв об`єми виконаних робіт. Почали будівництво в квітні 2015 року. Гроші оплачували а рахунок. Допитаний як свідок [PERSON] показав суду що він надавав юридичні послуги [PERSON] . 2.2. Застосовані норми права, та мотиви, з яких виходить суд при їх застосуванні. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину (стаття 235 ЦК України). Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц (провадження № 14-498цс18). Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Викладене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 07 вересня 2016 року в справі № 6-1026цс16. Відповідно до статті 1130 Цивільного кодексу України, за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників. (ст. 1130 ЦК України) За договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов`язання об`єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети. (ст. 1132 ЦК України) За положеннями статті 1133 Цивільного кодексу України, вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв`язки. Вклади учасників вважаються рівними за вартістю, якщо інше не випливає із договору простого товариства або фактичних обставин. Грошова оцінка вкладу учасника провадиться за погодженням між учасниками. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, заявник має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Заявляючи вимогу про удаваність правочину позивач [PERSON] покликається на те, що він уклав договори дарування магазинів та земельних ділянок на матір через тиск громадських активістів, а також за умовляннями родичів щоби уникнути поділу майна з тодішньою співмешканкою, а теперішньою дружиною. Оцінивши докази в їх сукупності, суд доходить висновків, що вони не є достатніми для висновку, що оспорювані договори дарування нежитлових приміщень за адресою: [ADDRESS] та договори дарування трьох земельних ділянок по [ADDRESS] є удаваними. Так, суд враховує, що [PERSON] є сином [PERSON] . У спірних договорах дарування 2014 року міститься положення про те, що сторони підтвердили, що укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому. Отже, воля сторін договорів зафіксована в договорах дарування та скріплена підписами сторін які засвідчені нотаріально. Крім того, у договорах дарування нежитлового приміщення та земельних ділянок укладених 31 травня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] зазначено, що дарувальник засвідчила, що на момент укладення договору магазин вільний від прав третіх осіб, відносно нього не укладено будь-яких договорів по відчуженню. Дарувальник та Обдарована стверджують, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладенні, а також те, що він не має характеру фіктивного та удаваного правочину. Воля дарувальника засвідчена її підписом, який посвідчено нотаріально. При цьому, суд враховує, що будь-яких перешкод, щодо укладення договору про спільну діяльність на час укладення договорів дарування в позивача та відповідачки не було, однак, такого договору вони не уклали. Покликання позивача на показаннями [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , інформацією в засобах масової інформації про обурення активістів та громадськості відносно реконструкції нежитлового приміщення суд відхиляє. Так, вказані обставини можуть свідчити про мотиви передачі майна в дар, разом з тим, такі мотиви правового значення не мають. Саме на сторонах договору лежить відповідальність та всі ризики його вчинення. Можливо, позивач і розраховував на те, що мар поверне йому спірне майно, однак, укладаючи договори дарування, він не міг розуміти, що [PERSON] стає його власником та буде мати можливість розпоряджатися ним на свій розсуд, в тому числі і подарувати третім особам. Щодо протоколів допиту у кримінальному провадженні № 1201710010003054, витягу з реєстру то вказані протоколи не містять інформації про предмет спору, а саме домовленість укладення договору про спільну діяльність а не договорів дарування. Будь-які інші докази про намір сторін укласти договір про спільну діяльність, окрім пояснень позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] сторонами не надано. Разом з тим, зміна думки щодо виду договору після його укладення не є підставою для визнання його недійсним, оскільки це б суперечило принципу правової визначеності. При цьому в позові стверджується, що як вклад у спільну діяльність [PERSON] передає правоздатність, дієздатність та ім`я. Однак, із аналізу статтей 25, 28, 30, 177, 178, 190, 1133 Цивільного кодексу України правоздатність, дієздатність та ім`я не відноситься до оборотоздатних об`єктів цивільних прав та не можуть передаватися у спільну діяльність. Суд зауважує, що позивачем також надано договір № 1/15 від 10.01.2015 р. укладений між [PERSON] та [PERSON] в якому сторони визначили умови здійснення реконструкції нежитлового приміщення, де окремо зазначили що він не є договором про спільну діяльність. Також, за вказаним договором визначено права та обов`язки сторін з приводу реконструкції та подальшого відчуження об`єкта будівництва, в тому числі і обов`язок [PERSON] подарувати чи іншим чином відчужити майно синові. Отже, невиконання умов договору [PERSON] є підставою для її цивільної відповідальності згідно законом, зокрема, відшкодування збитків. Крім того, суд звертає увагу, що Верховний Суд у своїй постанові від 7 жовтня 2020 року у справі № 450/2286/16-ц (провадження № 61-2032св19) зробив висновок, що доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium - принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документа (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права. Очевидно, що дії [PERSON] та [PERSON] , які підписали оспорювані правочини, виконували їх, а згодом заперечують їх дійсність, суперечать їх попередній поведінці і є недобросовісним. Крім того, у постанові Верховного Суду у 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17 зроблено висновок, що з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності. З огляду на викладене, суд, врахувавши вимоги вказаних норм права та встановивши, що укладаючи спірні договори дарування, сторони договору повністю усвідомлювали, що укладають саме договір дарування, а не будь-який інший договір, позивач не обґрунтував удаваності договорів з метою приховання іншого правочину, не надав належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування, та що воля обох сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними правочином, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог та визнання оспорюваних договорів удаваним. Інші позовні вимоги є похідними від вирішення питання про удаваність договорів дарування, а тому задоволенню не підлягають. Крім того, позивачем не вибрано належний спосіб захисту, у випадку задоволення первинних позовних вимог (витребування майна з чужого незаконного володіння).

Outcome: dismissed