Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-21 00:00:00

Керівник Бердянської місцевої прокуратури Запорізької області в інтересах держави звернувся з позовом до Бердянської міської ради Запорізької області, [PERSON], треті особи: реєстраційна служба Бердянського міського управління юстиції, ПП «Укрзем», виконавчий комітет Бердянської міської ради про визнання незаконним та скасування п.5.11 рішення Бердянської міської ради №23 від 20.11.2014 року, визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку, повернення земельної ділянки, вказуючи, що проведеною прокурорською перевіркою встановлено, що Бердянською міською радою 20.11.2014 року прийнято рішення № 23 «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок громадянам», пунктом 5.11 якого затверджено проект відведення земельної ділянки та передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,0600 га, розташовану по вул. Курортна, 144-а у м. Бердянську для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 2310400000:07:002:0172. На підставі зазначеного рішення державним реєстратором речових прав на нерухоме майно 09.12.2014 року [PERSON] видано свідоцтво про право власності на земельну ділянку №30681748 по вул. Курортна, 144-а в м. Бердянськ. Проект відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд [PERSON] погоджено та затверджено з порушенням водного, земельного та містобудівного законодавства. На підставі листа прокурора від 30.03.2015 ФОП [PERSON] (кваліфікаційний сертифікат інженера-землевпорядника №000369 від 03.01.2013) проведено геодезичне дослідження розташування спірної земельної ділянки відносно урізу води Азовського моря. Результати вказаного дослідження оформлено у вигляді ситуаційної схеми, відповідно до якої виділена [PERSON] оскаржуваним пунктом рішення Бердянської міської ради №23 від 20.11.2014 земельна ділянка знаходиться в межах м. Бердянська в межах визначеної ст. 88 Водного кодексу України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) двокілометрової зони прибережної захисної смуги Азовського моря, а саме на відстані 480 м від урізу води Азовського моря. Відповідно ст. 90 Водного кодексу України прибережна захисна смуга уздовж морів, морських заток і лиманів входить у зону санітарної охорони моря і може використовуватися лише для будівництва санаторіїв та інших лікувально-оздоровчих закладів, з обов'язковим централізованим водопостачанням і каналізацією. Згідно з положеннями ст. 59 Земельного кодексу України, ст. 85 Водного кодексу України громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування можуть передаватися земельні ділянки прибережних захисних смуг лише на умовах оренди для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо. З наведених норм вбачається, що спірна земельна ділянка взагалі не могла бути передана у приватну власність. Крім того, п. 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого Наказом Мінприроди України від 05.11.2004 року № 434, встановлено, що у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об'єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.05.96р. № 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них», з урахуванням конкретної ситуації. У затвердженому оскаржуваним пунктом рішення Бердянської міської ради №23 від 20.11.2014 року проекті землеустрою розміри і межі прибережної захисної смуги Азовського моря не враховано, що унеможливлює відведення такої земельної ділянки. Крім того, при затвердженні оскаржуваним рішенням проекту землеустрою спірним рішенням міської ради порушено вимоги містобудівного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст.16 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них. Частиною 1 ст. 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» закріплено, що Генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту. Генеральний план м. Бердянська затверджений рішенням Бердянської міської ради №8 від 25.06.2009 року. При цьому за адресою виділеної оскаржуваним пунктом рішення Бердянської міської ради №23 від 20.11.2014 [PERSON] земельної ділянки вказаним Генеральним планом передбачено розміщення лише магістральної вулиці загальноміського значення та території реконструкції під забудову для обслуговування відпочиваючих, що підтверджується листом виконавчого комітету Бердянської міської ради від 23.03.2015 за №04-1670/37. Але в порушення зазначених норм та Генерального плану м. Бердянська оскаржуваним рішенням передано у власність [PERSON] земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. За ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Бердянською міською радою при прийнятті п. 5.11 рішення №23 від 20.11.2014 року порушено вимоги земельного, водного та містобудівного законодавства, що вказує на протиправність дій міської ради, а тому зазначене рішення є незаконним і підлягає скасуванню. Статтею 116 ЗК України наявність рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власність визначається в якості обовязкової передумови для подальшого отримання свідоцтва про право власності на земельну ділянку. Тобто, правовою підставою для видачі спірного свідоцтва про право власності є рішення Бердянської міської ради від 20.11.2014 року. Відповідно до ст.152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. З урахуванням викладеного пункт 5.11 рішення Бердянської міської ради №23 від 20.11.2014 року «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок громадянам» підлягає визнанню незаконним та скасуванню, а видане на його підставі свідоцтво про право власності на земельну ділянку від 09.12.2014 рови визнанню недійним на підставі ст. 152 ЗК України. Відповідно до приписів ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно без достатньої правової підстави, зобов'язана його повернути. Особа зобов'язана повернути майно й тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. У зв'язку з наведеним є всі підстави стверджувати, що [PERSON] незаконно набув право власності на земельну ділянку по вул. Курортна, 144-а (згідно з витягом з ДЗК нормативно-грошова оцінка якої складає 113088,00 грн.) та вона підлягає поверненню територіальній громаді м. Бердянська. Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Оскільки відповідно до ч. 3 ст. 3 вказаного Закону право власності на нерухоме майно виникає з моменту його державної реєстрації, то з метою припинення такого права необхідно скасувати рішення державного реєстратора про його реєстрацію. Враховуючи викладене, з метою належного виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог, також підлягає скасуванню відповідне рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності [PERSON] Згідно зі ст. 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» здійснення державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності покладено на центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі. Таким центральним органом виконавчої влади відповідно до Указу Президента України від 13.04.2011 №459/2011 «Про Державну інспекцію сільського господарства України» є Держсільгоспінспекція України. Разом з тим, п. 8 ст. 10 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» інспекторам у сфері державного контролю за використанням та охороною земель надано право звертатися до суду лише з позовом щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився. Повноважень щодо звернення центрального органу виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, до суду про визнання незаконними (недійсними) рішень органів державної влади та місцевого самоврядування щодо розпорядження землею, визнання недійсними правочинів щодо відчуження чи передачі у користування земельних ділянок державної та комунальної власності, а також їх повернення з чужого, незаконного володіння, нормами зазначеного Закону не передбачено. Не передбачено таких повноважень і Положенням про Державну інспекцію сільського господарства України, затвердженим Указом Президента України від 13.04.2011 № 459/2011. Крім того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.06.2015 №337 «Про ліквідацію територіальних органів державної інспекції сільського господарства» прийнято рішення ліквідувати Державну інспекцію сільського господарства в Запорізькій області як юридичну особу публічного права. До Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців 13.07.2015 внесено запис про те, що Державна інспекція сільського господарства в Запорізькій області перебуває в процесі припинення. Постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2014 №442 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» функції контролю за додержанням земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій та форм власності, родючості ґрунтів передано до Державної екологічної інспекції України. Разом з тим, зміни до Положення про Державну екологічну інспекцію України, затверджене указом Президента України від 13.04.2011 № 454/2011, наразі не внесено. Функції контролю за додержанням земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій та форм власності, родючості ґрунтів вказаним Положенням не передбачено. Зазначене вище свідчить про відсутність на цей час суб'єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, що надає прокуратурі, в силу ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», право здійснювати представництво в суді законних інтересів держави, шляхом самостійного звернення до суду з відповідним позовом. Спірним пунктом рішення міської ради незаконно передано у приватну власність земельну ділянку, яка може перебувати тільки у комунальній власності, чим позбавлено як територіальну громаду, так і кожного її члена, права розпоряджатись землею у встановленому законом порядку. Вказане є порушенням інтересів держави та надає право керівнику Бердянської місцевої прокуратури звернутися до суду в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». Просив визнати незаконним та скасувати п. 5.11 рішення пятдесят першої сесії Бердянської міської ради Запорізької області шостого скликання №23 від 20.11.2014 «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок громадянам», визнати недійсним свідоцтво про право власності номер 30681748 видане державним реєстратором 09.12.2014 на ім'я [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0600 га. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по вул. Курортна, 144-а у м. Бердянську, скасувати рішення державного реєстратора індексний номер 17834868 від 09.12.2014 року про державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку по вул. Курортна, 144-а у м. Бердянську, зобов'язати [PERSON] (вул. Космодем'янська, 32-а, м. Бердянськ, Запорізька обл., 71100, ідентифікаційний код [NUMBER]) повернути земельну ділянку вартістю 113088,00 грн., площею 0,0600 га., кадастровий номер 2310400000:07:002:0172, яка знаходиться по вул. Курортна, 144-а у м. Бердянськ Запорізької області, територіальній громаді міста Бердянськ в особі Бердянської міської ради (пл. І Бердянської Ради, 2, м. Бердянськ, Запорізька область, 71112, код ЄДРПОУ 20525153), судові витрати покласти на відповідачів. Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 02.08.2016 року позов Бердянської місцевої прокуратури в інтересах держави до Бердянської міської ради Запорізької області, [PERSON], третя особа реєстраційний відділ Бердянського міськрайонного управління юстиції в частині пункту 5 позовної заяви від 27.08.2015 року та пункту 3 уточнюючої позовної заяви від 08.02.2016 року про скасування рішення державного реєстратора індексний номер 17834868 від 09.12.2014 року про державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку по вул. Курортна, 144-а у м. Бердянську. Керівник Бердянської місцевої прокуратури в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник Бердянської міської ради в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, подав до суду письмові заперечення в яких зазначив, що відповідно до статей 19, 20 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, в тому числі: землі водного фонду та землі житлової та громадської забудови. Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної [PERSON] Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Для визначення, встановлення та закріплення меж прибережної захисної смуги та як наслідок віднесення цієї території до земель водного фонду, законодавством визначено певний порядок, який полягає у розробці відповідного проекту та виділення на його підставі земель водоохоронних зон та прибережних захисних смуг. Відповідно до проекту землеустрою (довідка з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями (за даними форми 6-зем), що розроблявся ліцензованою землевпорядною організацією та затверджувався Бердянською міською радою, спірна земельна ділянка відноситься до земель житлової та громадської забудови, а тому, всупереч доводам позивача, могла бути передана у приватну власність. Позивачем не було доведено належними та допустимими доказами твердження щодо належності спірної земельної ділянки до земель водного фонду. В свою чергу відповідно до вищезазначеної довідки (за даними форми 6-зем) дана земельна ділянка не відноситься до земель водного фонду, а тому визначених законодавством обмежень щодо її передачі у приватну власність не існує. Відповідно до ч. 6 ст. 186-1 ЗК України, підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації. При прийняті спірного пункту рішення у Бердянської міської ради не було законних підстав відмовляти у затвердженні проекту відведення земельної ділянки, а тому спірний пункт рішення Бердянської міської ради був прийнятий у відповідності до вимог ст. 118 Земельного кодексу України, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Прийняті міською радою рішення про передачу особам у власність земельної ділянки є ненормативними актами органу місцевого самоврядування, які вичерпали свою дію внаслідок їх виконання. Скасування таких рішень не породжує наслідків для власників земельних ділянок, оскільки захист порушеного права у разі набуття права власності на земельну ділянку або укладання договору оренди юридичною чи фізичною особою має вирішуватися за нормами цивільного законодавства. Вважав, що рішення Бердянської міської ради не підлягає скасуванню, оскільки вичерпало свою дію шляхом виконання. Проти задоволення позову в частині визнання незаконним та скасування пункту 5.11 рішення Бердянської міської ради від 20.11.2014 № 23 просив відмовити. У додаткових запереченням представник Бердянської міської ради вказав, що основною і головною підставою заявлених позовних вимог є неврахування міською радою розмірів і меж прибережної захисної смуги Азовського моря, що на думку позивача унеможливлює відведення такої земельної ділянки. Положеннями ст. 88 Водного Кодексу України визначено, що прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою. Станом на сьогодні Бердянською міською радою не затверджувались проекти землеустрою щодо встановлення прибережних захисних смуг в межах міста. Врахувати розміри і межі прибережної захисної смуги в даному випадку не виявляється можливим, оскільки вони не встановлювались у порядку, визначеному законом. Згідно ч. 3 ст. 89 Водного Кодексу України об'єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг. З огляду на викладене вважаємо, що законодавством на момент винесення рішення було достатньо врегульовано питання щодо встановлення прибережних захисних смуг в містах, де протягом десятиліть склались певні умови забудови, та використання об'єктів, які потрапили до прибережних смуг після їх встановлення. Позивачем, в свою чергу, було однобоко розтлумачено положення ч. 9 ст. 88 Водного Кодексу України щодо двокілометрової прибережної смуги уздовж морів без врахування ч. 5 ст. 88, згідно якої, в межах міст обов'язково враховується містобудівна документація та п. 10 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 №486, згідно якого, в межах міст обов'язково враховуються конкретні умови забудови. Твердження позивача є помилковими та оманливими, оскільки законодавець прямо вказує, що прибережні захисні смуги в межах міст встановлюються тільки за окремими проектами землеустрою з урахуванням містобудівної документації, конкретних умов забудови, ситуації, що склалася. Бердянською міською радою при затвердженні проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки було враховано вимоги ч. 8 ст. 118 ЗК України, відповідно до яких проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому ст. 186-1 Земельного Кодексу України. Законодавством не визначено документу, що враховує нормативні розміри прибережної захисної смуги, більше того, законодавець зобов'язує органи місцевого самоврядування приймати рішення у разі, якщо особою надано повний пакет документів з позитивними погодженнями відповідних виконавчих органів. Вважає, що рішення Бердянської міської ради було прийнято в межах виключної компетенції Бердянської міської ради на підставі проекту землеустрою, погодженого в порядку, визначеному Земельним кодексом України та Законом України «Про землеустрій». Представник виконавчий комітету Бердянської міської ради в судове засідання не зявився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник [PERSON] в судове засідання не зявився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги не визнав, оскільки за ч.1 ст.116, ст.118 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом або за результатами аукціону. Відповідно рішення органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки є необхідною умовою набуття права на земельну ділянку, яка перебуває у комунальній власності. Рішенням Бердянської міської ради від 12.12.2013 року №28 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок» (пункт 1.33) [PERSON] було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовної площі 0,0625 га, розташованої по вул. Курортна (в районі житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянки). Рішення Бердянської міської ради від 12.12.2013 року №28 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок» ( пункт 1.33) на сьогодні є чинним та підтверджує факт відповідності місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно - правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань, використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Згідно з планом зонування території м. Бердянська, який затверджено рішенням тридцять восьмої сесії Бердянської міської ради VI скликання від 31.05.2013 №27, земельна ділянка обмежена провулком Рибацьким з одного боку та провулком Морським з іншого; урізом води Азовського моря з одного боку та вулицею Курортною з іншого (квартали), в тому числі - земельна ділянка по вул. Курортна , 144-а, розміщується в двох зонах: в житловій та рекреаційній зоні з переважним розміщенням блокованої забудови та в рекреаційній зоні активного відпочинку. В цій зоні передбачається створення житлових комплексів та значних за площею озеленених просторів, що мають вихід до прибережної зони та акваторії моря. Забудова в зазначеній зоні повинна здійснюватись згідно розробленої та затвердженої документації з дотриманням вимог чинного законодавства. Переважні види використання: одноквартирні 1-2 поверхові будинки з приквартирними ділянками 0,01-0,03 га об'єднані у блоки, які можуть використовуватися для проживання та сімейного відпочинку; окремо розташовані житлові будинки котеджного типу з апартаментами для відпочиваючих та розміром земельної ділянки не більше 0,10 га. Супутні види використання: окремі житлові та адміністративно-господарські будівлі. Вважає, що спірна земельна ділянка відповідає дозволеним видам використання плану зонування територій міста Бердянська, відтак доводи позивача про порушення [PERSON] норм Генерального плану міста Бердянська та містобудівного законодавства є помилковими. Житлова забудова кварталів, обмежених провулком Рибацьким з одного боку та провулком Морським з іншого; урізом води Азовського моря з одного боку та вулицею Курортною з іншого історично сформована та відповідно до історико-архітектурного опорного плану, що є складовою Генерального плану м. Бердянська, входить до історичного ареалу №3, визначений за часом освоєння 1860-ті роки XIX століття. Надання спірної земельної ділянки здійснено саме з урахуванням конкретної ситуації - в районі житлової забудови, яка склалася з XIX століття. Земельна ділянка №144-а по вул. Курортна знаходиться поза межами прибережної захисної смуги, що зазначена розробником Генерального плану міста Бердянська в системі планувальних обмежень. Позивачем у якості єдиного доказу знаходження спірної земельної ділянки в межах нормативної двокілометрової зони прибережної захисної смуги Азовського моря зазначено результати геодезичного дослідження розташування спірної земельної ділянки відносно урізу води Азовського моря оформлені у вигляді ситуаційної схеми, яке виконано ФОП [PERSON] До матеріалів позову додано копію кваліфікаційного сертифікату інженера землевпорядника [PERSON] №000369 від 03.01.2013 року. Зауважила, що геодезичне дослідження було здійснено фізичною особою-підприємцем, який не є сертифікованим інженером - геодезистом, відтак, є не уповноваженою особою на виконання таких досліджень. При цьому, до позову долучено не документацію геодезичного дослідження, а ситуаційну схему, на якій не міститься ніяких даних, навіть невідомо в якому місті робилися виміри, за допомогою якої вимірювальної техніки та програмного забезпечення здійснені камеральні роботи та чи взагалі вони здійснювалися. За таких обставин позивачем порушено вимоги статей 58 та 59 Цивільного процесуального кодексу України щодо належності та допустимості доказів. Навпаки відповідачем [PERSON] надано належні письмові докази, які спростовують доводи позивача та підтверджують, що спірна земельна ділянка знаходиться на землях житлової та громадської забудови та не розміщується в прибережній захисній смузі Азовського моря. [PERSON] вважає рішення Бердянської міської ради від 20.11.2014 року №23 законним з підстав, викладених у ст.152 Земельного Кодексу, тому вимогу відповідача про визнання свідоцтва про право власності на земельну ділянку не визнає. Втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону, нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності обєктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. В даному випадку має місце саме непропорційне втручання у право [PERSON] на мирне володіння своїм майном. Власник втрачає належну йому на праві власності земельну ділянку та втрачає гарантовану законом можливість отримати земельну ділянку безоплатно (тобто приватизувати), так як Земельним Кодексом України встановлено право громадянина на безоплатну передачу йому земельної ділянки лише один раз, в тому числі для будівництва та обслуговування житлового будинку. Поновлення права на приватизацію земельних ділянок діючим законодавством України не передбачено. Тобто, [PERSON] несе «індивідуальний і надмірний тягар». Вважає, що позов в частині зобовязання [PERSON] повернути спірну земельну ділянку територіальній громаді в особі Бердянської міської ради міг бути заявлений лише Бердянської міською радою, або особою чи органом, що діє в її інтересах. В даному випадку Бердянська міська рада такий позов не заявляла, більш того, по справі, що розглядається, вона є відповідачем. За таких обставин, Бердянська міжрайонна прокуратура в частині вказаних позовних вимог є неналежним відповідачем. [PERSON] в судове засідання не зявився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги не визнав з підстав, зазначених у письмових запереченнях його представника [PERSON] В додаткових поясненнях посилався на практику Європейського суду, який наголошує на тому, що особа на користь якої органом влади прийняте певне рішення, має повне право розумно очікувати, що якщо місцевий орган влади вважає, що в нього є певна компетенція, то така компетенція дійсно існує, а тому визнання незаконності дій органу влади не повинно змінювати відносини прав, які виникли внаслідок такої дії органу. Потреба виправити колишню «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Вважає, що не може бути позбавлений права користування на спірну земельну ділянку зважаючи на вищевказану практику Європейського суду з прав людини. Зясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного. Згідно ст. 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Згідно ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави. Право на землю набувається і реалізується громадянами і суб'єктами господарської діяльності виключно відповідно до закону. Відповідно до ст.ст. 116, 121 Земельного кодексу України громадяни України із земель державної і комунальної власності мають право набувати безоплатно у власність земельні ділянки для індивідуального дачного будівництва. Набуття права на землю громадянами України здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. У відповідності до ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад і передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Статтею 116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель держаної або комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання її у користування. Згідно ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до [PERSON] міністрів Автономної Республіки Крим. [PERSON] Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна [PERSON] Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених\~ст. 122\~цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє [PERSON] Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому ст. 186-1 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного\~висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку. Відповідно до ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку виникає після державної реєстрації цього права і посвідчується державним актом. Згідно ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав громадян; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом способів. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності і видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, повязаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Судом встановлено, що пунктом 5.11 рішення Бердянської міської ради №23 від 20.11.2014 року було затверджено проект відведення земельної ділянки та передано [PERSON] у власність земельну ділянку\~ для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0600 га з присвоєнням поштової адреси: вул. Курортна, 144-а (т. 1 а.с. 10). На підставі зазначеного вище рішення [PERSON] було видано свідоцтво на право власності серії САМ № 009122 на зазначену вище земельну ділянку ( т. 1 а.с. 12). Із копії листа виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області від 23.05.2015 року вбачається, що відповідно до Генерального плану міста Бердянська, що затверджений рішенням шістдесят восьмої сесії Бердянської міської ради пятого скликання від 25.06.2009 р. №8 земельна ділянка, що розташована по вул. Курортна, 144-а у м. Бердянську, розміщується частково на території магістральної вулиці загальноміського значення та частково на території реконструкції під забудову для обслуговування відпочиваючих. Вказано, що відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що функціональне призначення, вимоги до забудови окремих територій (функціональних зон) населеного пункту, їх ландшафтної організації встановлює план зонування території (а.с. 16). Згідно ситуаційної схеми відстань від земельної ділянки, розташованої по вул. Курортна, 144-а у м. Бердянську, до урізу води заливу Азовського моря складає 480 м ( т. 1 а.с.13). Відповідно до ст. 88 ВК України з метою охорони поверхневих водних обєктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів виділяється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. Частиною 1 ст. 90 ВК України визначено, що прибережна захисна смуга уздовж морів, морських заток і лиманів входить у зону санітарної охорони моря і може використовуватися лише для будівництва санаторіїв та інших лікувально-оздоровчих закладів, з обов'язковим централізованим водопостачанням і каналізацією. Однак, у порушення п. 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України 5 листопада 2004 року № 434, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.11.2004 року, при відведенні спірної земельної ділянки не враховано наявність прибережної захисної смуги, хоча вказаним порядком передбачено, що у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об'єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок, нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 ВК України та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 року №486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них», з урахуванням конкретної ситуації. На час прийняття спірного рішення Бердянської міської ради було наявне рішення Бердянської міської ради №11 від 10.12.2004 р., яким була встановлена 40-метрова прибережна захисна смуга вздовж Азовського моря в межах міста Бердянська (т.1, а.с.144), але вказане рішення було скасовано постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 11.08.2010 року (т.1а.с., 198-199), тому воно є недійсним і не породжує жодних правових наслідків з моменту його прийняття. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відсутність у проекті землеустрою урахування відповідно до ст. 60 ЗК України розмірів і меж прибережної захисної смуги Азовського моря унеможливлює відведення такої земельної ділянки. Згідно зі статтями\~19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі й землі водного фонду; віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Подібний порядок встановлено й для зміни цільового призначення земель, що згідно з ч.2 ст. 20 ЗК України проводиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Відповідно до ст. 21 ЗК України\~порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо. Згідно з ч. 1\~ст. 58 ЗК України та ст. 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів. Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об'єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню й належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції. Діючим законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду. Так,\~ст. 59 ЗК України передбачає обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно до ч. 4\~ст. 84 ЗК України\~землі водного фонду не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством. Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями ч. 2 ст. 59 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин). За ч. 4\~ст. 59 ЗК України громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування обєктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об'єктів портової інфраструктури та інших об'єктів водного транспорту. Землі водного фонду можуть бути віднесені до земель морського і річкового транспорту в порядку, встановленому законом. Таким чином, за змістом зазначених правових норм, землі під водними об'єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об'єктами; підземними водами та джерелами; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі, зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України. Крім того, за положеннями\~ст. 60 ЗК України\~та\~ст. 88 ВК України\~(у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається ст.ст. 60-62 ЗК України та ст.ст. 1, 88-90 ВК України. Відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом. Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених ст. 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого\~наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року №434. Аналогічних висновків дійшов [PERSON] Суд України в постановах від 21 травня 2014 року у справі № 6-16цс14, від 24.12.2014р. у справі №6-206цс14. У відповідності до ст. 19 Конституції України органи державної влади і органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України. Згідно ч. 2 ст. 144 Конституції України рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду. Відповідно до ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. З урахуванням вищезазначеного, передача у власність [PERSON] земельної ділянки на підставі п. 5.11 рішення пятдесят першої сесії Бердянської міської ради Запорізької області № 23 від 20.11.2014 року відбулася з порушенням вимог закону, а тому п. 5.11 вказаного рішення є незаконним. За таких обставин свідоцтво про право власності на земельну ділянку серії САМ №009122 від 09.12.2014 року видане [PERSON] без належної правової підстави. Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно без достатньої правової підстави, зобов'язана його повернути. Спірна земельна ділянка розташована в адміністративних межах м. Бердянська. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» з 1 січня 2013 року землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими. При цьому землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. Таким чином, існують підстави для витребування з незаконного володіння [PERSON] спірної земельної ділянки шляхом зобовязання [PERSON] повернути земельну ділянку територіальній громаді м. Бердянська.

Outcome: approved