Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-27 00:00:00

І. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача. 1. 11 березня 2020 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] (далі - відповідачі) в якому просить договір дарування від 14.06.2012 року відповідно до якого [PERSON] передав у власність, а [PERSON] безоплатно прийняв у власність земельну ділянку площею 0,0995 га, що розташована в [ADDRESS] визнати договором купівлі-продажу, земельну ділянку площею 0,0995 га визнати спільним сумісним майном подружжя та визнати право власності за позивачем на вказану земельну ділянку та на житловий будинок, розташований в [ADDRESS] , також стягнути з позивача на корись відповідача грошову компенсацію у розмірі 73470,70 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 24.10.2009 року між нею та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Любашівським РАГС Одеської області, актовий запис № 72, який розірваний 25.01.2020 року.Як подружжя, вона з відповідачем [PERSON] прийняли рішення про придбання земельної ділянки для будівництва житлового будинку. Таку ділянку вони придбали у відповідача [PERSON] за адресою [ADDRESS] , загальною площею 0,0995 га за 40000 грн., за загальні кошти подружжя.З невідомих позивачу причин, не поставивши її до відома, відповідач [PERSON] 14.06.2012 р. уклав з відповідачем [PERSON] договір дарування, згідно якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв вдар вищевказану земельну ділянку.Про це позивач дізналася в січні 2020 р. при розірвані шлюбу та вирішені питань про розподіл майна.Вказаний договір є удаваним, оскільки фактично було укладено договір купівлі - продажу земельної ділянки та який має бути визнаний дійсним. Вказаний факт визнається відповідачем [PERSON] .На вказаній земельній ділянці вони побудували житловий будинок з господарськими спорудами, загальною площею 176,1 кв.м. за адресою [ADDRESS] . Будівля внесена до державного реєстру речових прав на нерухоме майно 04.12.2019 року.Позивач зазначає, що земельна ділянка має бути визнана спільним сумісним майном подружжя, яку вона просить розділити разом з будинком наступним чином. За позивачем визнати право власності на земельну ділянку та житловий будинок, а вона в свою чергу сплачує [PERSON] грошову компенсацію його долі у спільному сумісному майні подружжя. У зв`язку з чим, позивач звернулася до суду з вказаним позовом. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. 2. У підготовче судове засідання позивач не з`явилася, але надала письмову заяву про розгляд справи без її участі, наполягала на задоволенні заявлених вимог та в заяві підтвердила, що був укладений договір купівлі-продажу від 14.06.2012 року (а.с. 34). 3. Відповідача [PERSON] до судового засідання не з`явився, але надав письмову заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнав у повному обсязі, не заперечував проти задоволення позову, та в заяві, вказав, що дійсно був укладений договір купівлі - продажу земельної ділянки та за вказаною угодою [PERSON] було сплачено грошові кошти за вказану земельну ділянку. Тому фактично були вчинені дії з виконання умов договору купівлі-продажу земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] (а.с. 37). 4. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з`явився, але надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги в частині визнання договору дарування удаваним визнав у повному обсязі (а.с.26). ІІІ. Інші процесуальні дії у справі. 5. Згідно автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.03.2020 року, цивільну справу № 496/1024/20, передано на розгляд судді Біляївського районного суду Одеської області Галич О.П. 6. Ухвалою судді Біляївського районного суду Одеської області Галич О.П. від 13.03.2020 року було відкрито загальне позовне провадження по справі з проведенням підготовчого судового засідання. 7. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. 8. Судом ухвалено рішення про задоволення позову в підготовчому засіданні з наступних підстав. 9. Так, за змістом частини четвертої статті 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. 10. Так, частиною четвертою статті 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. 11. Таким чином, ЦПК України допускає ухвалення рішення в підготовчому судовому засіданні і в правовідносинах, що виникли між сторонами відповідач позов визнав, таке визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тобто в даному випадку наявні законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову в підготовчому судовому засіданні. ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. 12. Судом встановлено, що 24 жовтня 2009 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Любашівським РАЦС Одеської області, який було розірвання 25.01.2020 року, згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с.10). 13. 14 червня 2012 року між відповідачами [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, згідно якого [PERSON] передав у власність, а [PERSON] безоплатно прийняв у власність земельну ділянку площею 0,0995 гектарів, в тому числі: сільськогосподарських угідь - 0,0995 гектарів, з них: рілля - 0,0995 гектарів, що розташована в [ADDRESS] . Вказаний договір було посвідчено державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області Шевченко Ю.А. та зареєстровано в реєстрі за №1-978 (а.с.11-12). Зазначена земельна ділянка належала дарувальнику на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯИ №627595 (а.с.13). 14. На вказаній земельній ділянці було побудовано житловий будинок з господарськими спорудами, загальною площею 176,1 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію право власності №191408724 від 04.12.2019 року (а.с.16). 15. Згідно технічного паспорту виготовленого на ім`я [PERSON] вбачається, що за адресою в [ADDRESS] , знаходиться житловий будинок загальною площею 176,1 кв.м., із господарських будівель та споруд зазначено - огорожа (а.с.17-19). 16. Згідно звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки, за адресою: [ADDRESS] , оціночна вартість об`єкта складає 98968 грн. (а.с.21-23). V. Оцінка Суду. 17. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 18. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. 19. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 20. Відповідно до ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 21. Згідно ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 22. Відповідно до ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. 23. Згідно ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. 24. Згідно ст.655 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. 25. Таким чином і при договорі дарування і при договорі купівлі-продажу переходить право власності на майно, майнові права від власника до іншої особи. 26. При цьому, концептуальною відмінністю є оплатність договору. Так договір дарування є безоплатним договором, а договір купівлі-продажу це оплатний договір. 27. Відповідно до ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 28. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 29. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 30. Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. 31. Згідно роз`яснень викладених в п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. 32. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають із змісту правочину. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені в правочині. При цьому, підлягає доведенню те, що правочин укладений з метою приховати інший правочин і який правочин насправді укладений. 33. Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає доведенню, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. 34. На відміну від договору купівлі-продажу, договір дарування повинен бути безоплатним та не передбачає будь-якого обов`язку обдаровуваного. 35. Таким чином всі наведені факти вказують на те, що за нотаріально посвідченою угодою був прихований інший правочин - договір купівлі-продажу земельної ділянки, оскільки за цією угодою відповідачу [PERSON] були передані грошові кошти у розмірі 40000 грн. 36. Вказані обставини визнаються відповідачем [PERSON] про що він зазначив у свій письмовій заяві, а отже фактично були вчиненні дії з виконання умов договору купівлі-продажу земельної ділянки, що призводить до правових наслідків, які настають за договором купівлі-продажу. 37. Отже дії [PERSON] , щодо передання грошових коштів за земельну ділянку, та [PERSON] були направлені не на вчинення договору дарування, а на приховування договору купівлі-продажу шляхом укладення договору дарування. 38. Зазначені факти не заперечуються сторонами у справі, що, зокрема, підтверджується письмовими заявами відповідачів, поданими до суду. 39. Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази у сукупності, суд приходить до висновку про те, що між сторонами дійсно було укладений договір купівлі-продажу, шляхом підписання договору дарування від 14 червня 2012 року. 40. Щодо позовних вимог позивача про визнання земельної ділянки площею 0,0995 га спільним майном подружжя та визнання права власності за позивачем на вказану земельну ділянку та житловий будинок, що розташований на адресою: [ADDRESS] , суд зазначає наступне. 41. Оскільки згідно договору купівлі-продажу від 14.06.2012 року відповідачем [PERSON] у період шлюбу було придбано земельну ділянку для будівництва житлового будинку загальною площею 0,0995 га, та згодом побудовано житловий будинок загальною площею 176,1 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Тому до вказаних правовідносин застосовуються норми сімейного права. 42. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. 43. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. 44. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 45. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. 46. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. 47. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. 48. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. 49. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. 50. Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. 51. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. 52. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. 53. Обставини, які зазначені у позові визнані відповідачами, а тому не підлягають окремому доказуванню, так як не порушують права інших осіб. 54. Враховуючи наведене, виходячи з того, що відповідач [PERSON] не заперечує щодо позовних вимог про визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку за позивачем, з грошовою компенсацію на його користь у розмірі 73470,70 грн., суд, оцінивши докази, дійшов висновку проте, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, а тому слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію у сумі 73470,70 грн.

Outcome: approved