Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-21 00:00:00

\~ \~ \~ \~На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 22.12.1992 року, [PERSON] на праві особистої приватної власності належить житлове приміщення, розташоване за адресою: вул. [PERSON] ([PERSON]) 38/11, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область загальною площею 61,8 кв.м., житловою площею 39,1 кв.м. Відповідно до довідки Відділу реєстрації місця проживання громадян [PERSON] комітету Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради №5693 від 23.06.2018 року та довідки №9 КОМ ДІС «НОВА КОМ» від 31.05.2018 року (а.с.8, 15-16), у вказаному житловому приміщенні значиться зареєстрованим місце проживання: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] з 29.05.2001 року та по теперішній час. Натомість фактично [PERSON] в квартирі не проживає з 2013 року, свідченням чому є акт з місця проживання від 07.06.2018 року, засвідчений ТОВ «Житлосервіс-КР» (а.с.4). В ході судового розгляду встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є родичами прямої лінії споріднення батьком та сином, на чому також акцентував увагу позивач при зверненні до суду. Визначаючи характер спірних правовідносин, з урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що вони склались між власником житла та членом її сімї (родичем прямої лінії споріднення), у звязку з чим регулюються ст.405 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З аналізу положень ст.ст.391, 396 ЦК України слідує, що позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння, на чому також акцентує увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду кримінальних і цивільних справ в п.п.33,34 Постанови №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Згідно з ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла в силу наявності особистого сервітуту мають право користування цим житлом відповідно до закону. Натомість, як слідує з положень ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки відповідач в належному позивачеві житловому приміщенні не проживає з 2013 року, добровільно обравши собі інше постійне місце проживання, перешкод в користуванні квартирою йому ніхто не чинив, в той час як реєстрація місця проживання відповідача створює позивачеві перешкоди в користуванні належною йому власністю, обмежуючи майнові права [PERSON], який будучи пенсіонером, перебуваючи в скрутному матеріальному становищі, маючи проблеми зі здоровям (а.с.10,11), вимушений сплачувати за відповідача додатково комунальні послуги, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість предявлених ним вимог негаторного позову в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: вул. [PERSON] (колишня назва [PERSON]) 38/11 в м. Кривому Розі Дніпропетровської області. Стосовно вимоги позивача про зобовязання [PERSON] комітету Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради зняти відповідача з реєстраційного обліку в судовому порядку, то суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду, яке набрало законної сили, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є достатньою правовою підставою для зняття її з реєстрації місця проживання. При цьому, положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11. Оскільки спір між [PERSON] та органом, на який покладено обовязок реєстрації та зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб відсутній, в той час як визначивши статус [PERSON] комітету Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради як третьої особи по справі, позивач помилково заявив вимоги, тому суд приходить до висновку про її безпідставність, у звязку з цим в її задоволенні необхідно відмовити. Натомість, у випадку виникнення між сторонами спору, така вимога, маючи публічно-правовий характер, підлягає вирішенню виключно в порядку адміністративного судочинства. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, згідно зі ст.141 ЦПК України, п.35 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави 704,80 грн., оскільки від сплати судового збору за подання позову [PERSON] звільнено ухвалою суду від 17.07.2018 року (а.с.17).

Outcome: partial