Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-05 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. У травні 2020 року до суду звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення боргу, обґрунтувавши свої вимоги тим, що 29.01.2020 року між ними було укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого відповідач отримав у позику від позивача 1 700 доларів США. Факт укладання даного договору був оформлений розпискою від 29.01.2020 року зі строком повернення 01 травня 2020 року. Після спливу строку виконання зобов`язання відповідач зазначені кошти не повернув. З метою досудового врегулювання позивач неодноразово звертався до відповідача з приводу повернення боргу, однак відповідач ігнорує виконання ним своїх обов`язків, у зв`язку з чим він вимушений звернутися до суду. У зв`язку з чим, просить стягнути з відповідача грошову суму за договором позики в сумі 1 700 доларів США, що в грошовому еквіваленті національної валюти за курсом НБУ на час звернення до суду становить 45 730 грн. 00 коп. та судові витрати у сумі 5261 грн. 20 коп. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, надала суду заяву з проханням розглянути справу за її відсутності . Враховуючи, що позивач повідомлена належним чином про час, дату та місце розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача, що відповідає вимогам ст. 223 ЦПК України. Представник позивача, адвокат Чередниченко Ю.В. що діє на підставі ордеру серія ДН №122953 від 27.05.2020 року (а.с.19), в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за своєї відсутності, вимоги просить задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином оголошенням на офіційному веб-сайті «Судова влада України». Таким чином, суд в порядку ст. 223 ЦПК України, вважає можливим розглянути справу за його відсутності. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду від 29.05.2020 року (а.с.24-25), у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову по даній справі - відмовлено. Відповідно до ухвали суду від 15.06.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с.31). ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. Як встановлено у судовому засіданні і вбачається з доданих до справи документів, між позивачем та відповідачем 29.01.2020 року було укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого відповідач [PERSON] отримав у позику від позивача [PERSON] , 1 700 доларів США. Факт укладання даного договору був оформлений розпискою від 29.01.2020 року зі строком повернення 01.05.2020 року (а.с.14). До теперішнього часу гроші відповідачем не повернуто, що підтверджується наявністю розписки у позивача. V. Оцінка суду. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною 1 ст. 509 ЦК України, передбачено що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З частини 2 ст. 615 ЦК України вбачається, що одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Статтею 1046, 1047 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. З огляду на вищезазначені норми цивільного законодавства за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як факт його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Тобто, розписка - це документ, що засвідчує в письмовій формі факт одержання особою у власність, користування чи розпорядження грошей від іншої особи. Крім того, розписка має також містити дату отримання коштів. Для того, щоб договір позики набрав чинності, необхідне підтвердження одержання позичальником позики. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс 15, в якій зазначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми та дату отримання коштів. Розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14, договір позики є укладеним з моменту передання грошей; складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою. Як встановлено в судовому засіданні між сторонами було укладено договір позики: 29.01.2020 року, який укладений у формі, передбаченій ст. 1047 ЦК України, тобто відповідають законодавству. Строк виконання зобов`язання за договором, зазначений ст. 530 ЦК України - передбачений до 01.05.2020 року. Разом з тим, відповідач до теперішнього часу умови зобов`язання не виконав. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 зроблено висновок по застосуванню статті 545 ЦК України і вказано, що у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. Оскільки у боржника відсутній борговий документ чи розписка про виконання ним своїх зобов`язань повністю або частково, такий документ знаходиться у позивача. Отже, судом встановлено, що надана позивачем розписка містять факт отримання відповідачем грошових коштів та зобов`язання про їх повернення, яке не виконано. При визначені суми заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача, суд виходить з наступного. Згідно зі статтею 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до вимог статті 192 ЦК України, гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом статті 524 ЦК України, грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У частині третій статті 533 ЦК України, закріплено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Суд встановлює, чи визначено зобов`язання в іноземній валюті, чи у гривні з визначенням грошового еквівалента в іноземній валюті. У разі визначення зобов`язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення має зазначити розмір і вид іноземної валюти, що підлягає стягненню. Гривневий еквівалент іноземної валюти,що підлягає стягненню, визначається за офіційним курсом НБУ на момент виконання грошового зобов`язання, яким є дата зарахування коштів на рахунок стягувача або видачі йому готівки. Таким чином, визначаючи характер грошового зобов`язання, суд вважає за необхідне стягнути з боржника суму заборгованості саме в іноземній валюті, без визначення її за офіційним курсом НБУ еквіваленту у національній валюті України, оскільки зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, може внести двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням. Аналогічна позиція, викладена в постанові Великої палати Верховного суду від 04.07.2018 року по справі №761/12665/14-ц (Провадження № 14-134цс18). Таким чином, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму заборгованості в іноземній валюті, а саме у розмірі 1 700 доларів США. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Частиною 1статті 133 ЦПК України, передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду із зазначеним позовом було сплачено судовий збір в сумі 840 грн. 80 коп. (а.с.1), який з огляду на задоволення позовних вимог, підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача. Крім того, у відповідність до ч.3ст.133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частин 5 та 6 ст. 137 ЦПК України,у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте, вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони. Крім того, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, потребує доказуванню. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Як вбачається з матеріалів справи, 28.05.2020 року між адвокатом Чередниченко Ю.В. та Векліч Н.А. був укладений договір про надання правової допомоги (а.с.18). Умовами якої є надання послуг щодо забезпечення виконання інтересів заявника та належне його представництво у судових засіданнях, подавання доказів, тощо. За результатами виконання зобов`язань за вищезазначеною заявою про надання правової допомоги, 28.05.2020 року сторонами була підписана довідка про надані послуги, в якому зазначений перелік виконаних адвокатом Чередниченко Ю.В. робіт та їх вартість. Відповідно до даної довідки, вартість наданих адвокатом послуг становить 4000 грн. 00 коп. (а.с.5). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 грн.00. на свою користь обґрунтовані та підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved