Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-17 00:00:00

І. Виклад позиції позивача та відповідача. [PERSON] 13.11.2020 звернувся до суду із заявою про встановлення факту розірвання шлюбу та тимчасово окупованій території (третя особа: Чорноморський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління юстиції (м.Одеса), згідно якого просить суд встановити факт розірвання шлюбу, укладеного 12 серпня 1994 року відділом державної реєстрації цивільного стану Ялтинського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим між [PERSON] та [PERSON] . Заява мотивована тим, що 12.08.1994 Ялтинським міським управлінням юстиції Автономної Республіки Крим був зареєстрований шлюб між ним (заявником) та [PERSON] . Рішенням Центрального районного суду м.Сімферополя Автономної Республіки Крим від 16.01.1996 року вказаний вище шлюб було розірвано. Після отримання вищевказаного рішення, заявником не було отримано свідоцтво про розірвання шлюбу. Заявник вказує в заяві, що у зв`язку з анексією Автономної Республіки Крим, з грудня 2015 року він проживає у місті Чорноморську Одеської області. Вказане вище рішення було втрачене у зв`язку з переїздом з тимчасово окупованої території України та заявник не має можливості звернутись до Центрального районного суду м.Сімферополя Автономної Республіки Крим за видачею втраченого рішення, крім того, будь-які органи, їх посадові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними. Заявник має намір укласти шлюб, тому 07.11.2020 він звернувся до Чорноморського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління юстиції (м.Одеса) із заявою про видачу свідоцтва про розірвання шлюбу. Однак, згідно відповіді від 10.11.2020 №5/57-113 йому відмовлено у видачі свідоцтва про розірвання шлюбу та роз`яснено, що його колишньою дружиною [PERSON] , 06.07.1996 року відкрито актовий запис про розірвання шлюбу №337 від 05.06.1996, складений Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Сімферопольського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим. На підставі викладеного, заявник звернувся до суду з відповідною заявою. Представник заявника надав до суду заяву про розгляд справи без участі заявника. Третя особа - Чорноморський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління юстиції (м.Одеса) відзиву на позов не надав, 10.12.2020 надав до суду заяву про розгляд справи без участі представника відділу, просив суд ухвалити рішення на розсуд суду. ІІ. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Іллічівського міського суду Одеської області від 20.11.2020 заяву залишено без руху (а.с.21-22). Ухвалою судді Іллічівського міського суду Одеської області від 03.12.2020 відкрито провадження у справі (а.с.31). ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що заявник [PERSON] є громадянином України, що підтверджується копією паспорту (а.с.6-8), який з 12 серпня 1994 перебував у шлюбі з [PERSON] , зареєстрований та проживав у м.Ялта. У зв`язку з анексією Автономної Республіки Крим, з 25 грудня 2015 року він проживає у місті Чорноморську Одеської області (а.с.26-27). Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища, відділом державної реєстрації цивільного стану Ялтинського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим 12.08.1994 року зареєстровано шлюб між [PERSON] [PERSON] , актовий запис №497 (а.с.12). Згідно відповіді Чорноморського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління юстиції (м.Одеса) від 10.11.2020 №5/57-113 [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про розірвання шлюбу та роз`яснено, що його колишньою дружиною [PERSON] , 06.07.1996 року відкрито актовий запис про розірвання шлюбу №337 від 05.06.1996, складений Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Сімферопольського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим. Вказані обставини також підтверджуються витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища (а.с.12). У даний час у заявника виникла необхідність оформлення в органах ДРАЦС свідоцтва про розірвання шлюбу, а тому встановлення факту розірвання шлюбу на тимчасово окупованій території України має юридичне значення для заявника, оскільки дозволить йому використати право на реєстрацію розірвання шлюбу та отримання свідоцтва про його розірвання на території України, де органи влади здійснюють свої повноваження. Іншого порядку встановлення факту розірвання шлюбу особою на тимчасово окупованій території, окрім судового, законом не встановлено. ІV. Оцінка Суду. Вирішуючи вимогу заявника про встановлення факту розірвання шлюбу, суд виходить із наступного. Відповідно до ст.1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року. Згідно п.1 ч.1 ст.3 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій. Статтею 9 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до ст.18 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Відповідно до Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18.10.2000 року №52/5, ст.317 ЦПК України, у зв`язку з неможливістю виконувати повноваження відділами державної реєстрації актів цивільного стану Автономної Республіки Крим, міста Севастополя та на тимчасово окупованих територіях, та території проведення АТО, проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення, анулювання здійснюються відділами державної реєстрації актів цивільного стану за межами цієї території. При цьому, в практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», згідно яких, якщо невизнання документів, виданих окупаційною владою, веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, такі документи повинні визнаватися. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016), ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про розірвання шлюбу, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів розірвання шлюбу на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини. Відповідно до п.4 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення. Відповідно до роз`яснень п.18 Постанови Пленуму ВСУ №5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму ВСУ №15 від 25.05.98) передбачено, що рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заява обґрунтована і підлягає задоволенню. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог. З цих підстав,

Outcome: approved