Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-02 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог та доводів позивача. Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), Комунального підприємства «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва», в якому просить суд стягнути солідарно з Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) та Комунального підприємства «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 березня 2020 року по 25 лютого 2021 року в сумі 1 169 698,40 гривень, що є сумою без утримання податків та зборів з доходу фізичної особи; стягнути солідарно з Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) та Комунального підприємства «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання постанови Київського апеляційного суду від 25.02.2021 у справі № 757/16855/20-ц за період з 26 лютого 2021 року по 29 березня 2021 року в сумі 104 526,24 гривні, що є сумою без утримання податків та зборів з доходу фізичної особи; також просить стягнути з відповідачів понесені ним витрати зі сплати судового збору. В обґрунтування пред`явлених позовних вимог посилався на те, що 19 березня 2020 року розпорядженням № 164 Київського міського голови Кличка В.В. його було звільнено з посади директора КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва» на підставі п. 8 ст. 36 КЗпП України. 25 лютого 2021 року Київським апеляційним судом у справі №757/16855/20-ц була прийнята постанова, якою задоволено його позовні вимоги до виконавчого органу Київської міської ради, Київського міського голови Кличка В.В., третя особа - КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва», визнано незаконним та скасовано розпорядження Київського міського голови Кличка В.В. № 164 від 19.03.2020 «Про звільнення [PERSON] » та його поновлено на посаді директора КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва». Вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з дати незаконного звільнення, предметом вказаної судової справи не була. Посилався, що Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 16.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що стосовно правил ст. 24 КЗпП України рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу. Оскільки розпорядження про поновлення [PERSON] . Київським міським головою Кличком В.В. було видано лише 30 березня 2021 року, відповідно до вимог ст. 235, 236 КЗпП України він має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 20.03.2020 по дату його фактичного поновлення на роботі. Зазначив, що період його вимушеного прогулу, у зв`язку з незаконним звільненням розпочався з 20.03.2020 - дати, наступної за датою звільнення, та закінчився 25.02.2021 - в день прийняття Київським апеляційним судом постанови №757/16855/20-ц про задоволення його позовних вимог шляхом скасування розпорядження Київського міського голови № 164 від 19.03.2020 та поновлення його на роботі. Таким чином визначити період вимушеного прогулу при незаконному звільненні, за який він має право отримати середній заробіток, він міг лише після прийняття судового рішення по справі про його поновлення на роботі. Також посилався, що його звернення до суду з даним позовом з вимогою про стягнення з відповідачів середнього заробітку за час вимушеного прогулу відбулося в межах тримісячного строк, облік якого розпочався з дня, наступного за днем прийняття Київським апеляційним судом постанови від 25.02.2021 у справі №757/16855/20-ц. Такий порядок обчислення початку перебігу строку для звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у Постанові від 02.09.2020 у справі №369/12043/16-ц. Таким чином, як на це посилається позивач, право працівника на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу при скасуванні розпорядчого документу про його звільнення передбачено ст. 235 КЗпП України, при цьому його звернення до суду з даним позовом відбувається відповідно до строку, визначеного ст. 233 КЗпП України. Щодо позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі посилався, що постановою Київського апеляційного суду від 25.02.2021 у справі №757/16855/20-ц його було поновлено на посаді директора КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва» з 19 березня 2020 року. Згідно з вимогами ч. 7 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконного звільненого працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його проголошення в судовому засіданні. Кодекс законів про працю України не містить визначення поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусового виконаним, закріплені у статті 65 ЗУ «Про виконавче провадження». За змістом ст. 65 ЗУ «Про виконавче провадження» рішення вважається виконаним боржником із дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. Виконання рішення вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акту органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника. При цьому працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливість виконання своїх обов`язків. Таким чином, як про це вказує позивач, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 06.12.2018 по справі №465/4679/16, від 26.02.2020 по справі №702/725/17, від 17.06.2020 по справі №521/1892/18. Таким чином позивач зазначає, що, враховуючи, що рішення суду від 25.02.2021 по справі №757/16855/20-ц було виконано лише 30 березня 2021 року, його вимоги щодо отримання середнього заробітку за час затримки виконання даного судового рішення, мають належне правове підґрунтя. З приводу обрахування порядку обчислення та розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивач зазначив, що середній заробіток працівника за час вимушеного прогулу визначається відповідно до ст. 27 ЗУ «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 №100. Виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин. Посилався, що листом Міністерства соціальної політики України від 29.07.2019 № 1133/0/206-19 визначалось, що в січні 2020 року був 21 робочий день, а в лютому 2020 року - 20 робочих днів. Таким чином, його середньоденна заробітна плата, розрахована шляхом ділення суми нарахованої заробітної плати за січень-лютий 2020 року (204 075,00 гривень) на загальну кількість робочих днів за цей період (41 день), становить 4977,44 гривень. Як зазначалось позивачем у позові, він має право на отримання середньої заробітної плати за період з 20 березня 2020 року (дня, наступного за днем незаконного звільнення) по дату, що передує дню його поновлення на роботі - 29.03.2021. Період часу з дати його незаконного звільнення (20.03.2020) по дату прийняття постанови Київським апеляційним судом щодо його поновлення на роботі (25.02.2021) становить 235 робочих днів. Кількість робочих днів в 2020 році та в 2021 році визначена на підставі листів Міністерства соціальної політики України від 29.07.2019 №1133/0/206-19 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік» та від 12.08.2020 №3501-06/219 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2021 рік». Таким чином, обрахована позивачем сума середньої заробітної плати за час його вимушеного прогулу через незаконне звільнення становить суму в розмірі 1 169 698,40 гривень. Затримка виконання судового рішення по справі №757/16855/20-ц склала 21 робочий день з 26.02.2021 по 29.03.2021, а відтак сума середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу при затримці виконання судового рішення про поновлення його на роботі становить 104 526,24 гривні (4977,44 х 21). З приводу визначення кола відповідачів позивач зазначив, що п. 5 ст. 39 ЗУ «Про місцеві державні адміністрації» до повноважень адміністрації відноситься укладання та розірвання контрактів з керівниками підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління місцевої державної адміністрації. На виконання цих повноважень КМДА в особі міського голови Кличка В.В. здійснювало прийняття розпоряджень про призначення позивача на посаду директора ДП та про наступне звільнення. Але нарахування та фактична виплата заробітної плати, утримання та сплата належних з неї податків та зборів, подання звітності щодо виплаченого особі доходу та утриманих з нього податків та зборів, рівно як і ведення трудової книжки позивача, здійснювалося КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва». Крім того, як на це посилався позивач, розпорядження, прийняті КМДА в особі міського голови, були підставою для прийняття наказів КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва» про його призначення та звільнення з посади директора КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва», оскільки саме накази КП зазначені в трудовій книжці як підстава для внесення до неї записів. Оскільки КМДА є органом, який прийняв незаконне розпорядження про його звільнення, а КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва» є особою, яка фактично здійснює перерахування на його користь коштів за виконання роботи в якості директора КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва», тому обидві особи визначені позивачем в якості відповідачів за даним позовом. За вказаних обставин, позивач просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Аргументи учасників справи. 01 червня 2021 року від відповідача Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) в особі представника - Кривохижі Ю.А. надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування обраної позиції представником Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) у відзиві зазначено, що позивач належним чином не обґрунтував, що виконавчий орган Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) може бути відповідачем у спірних правовідносинах щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Посилався, що 09 квітня 2019 року між виконавчим органом Київської міської ради (КМДА) та [PERSON] був укладений строковий контракт, яким передбачено призначення останнього на посаду директора КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва» на строк з 09 квітня 2019 року по 09 квітня 2021 року. Відповідно до змісту п. 3.1 розділу 3 Контракту за виконання обов`язків, передбачених цим Контрактом, директорові нараховується заробітна плата та інші виплати за рахунок КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва». Тобто, яка зазначає відповідач, вказаним контрактом, зважаючи на вимоги ст. 21 КЗпП України, чітко визначено, що заробітна плата та інші виплати виплачувалися позивачу за рахунок коштів Підприємства. Таким чином, виконавчий орган Київської міської ради (КМДА) не може бути належним відповідачем у справі, оскільки згідно з вимогами Контракту нарахування та виплату заробітної плати та інших належних платежів директору здійснює виключно КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва». На думку відповідача, посилання позивача на положення п.п. 5 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про місцеві державні адміністрації», як на підставу для залучення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) в якості співвідповідача є хибними, оскільки п.п. 5 ч. 1 ст. 39 вказаного закону передбачено, що голови місцевих державних адміністрацій укладають та розривають контракти з керівниками підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління відповідної місцевої державної адміністрації, або уповноважують на це своїх заступників. Таким чином, такою нормою права визначено повноваження голів місцевих державних адміністрацій укладати та розривати контракти з керівниками підприємств, установ та організацій. При цьому, як зазначив представник відповідача, жодних повноважень щодо нарахування та виплати заробітної плати та інших платежів керівникам підприємств, установ та організацій, що належить до сфери управління відповідної місцевої державної адміністрації на місцеві державні адміністрації не покладено. Серед іншого, зазначив, що, на думку відповідача, позивачем пропущений без поважної причини строк на звернення до суду з даним позовом, оскільки, як вважає відповідач, нормами чинного законодавства України передбачено право одночасно з позовною вимогою про поновлення на роботі заявити вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, чого [PERSON] свідомо не зробив, такою можливістю не скористався та подав позов лише 29 квітня 2021 року. Посилаючись на вимоги ч. 1 ст. 233 КЗпП України, зазначив, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строку з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Тому, як зазначає відповідач, на вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу поширюються положення вказаної норми закону, згідно з якою працівник протягом трьох місяців з дня, коли він дізнався про порушення свого права, може звернутися до суду з позовом. Посилався, що позовна заява, пред`явлена позивачем не містить обґрунтувань щодо поважних причин пропуску строку на звернення до суду з позовом та відповідно наявні всі правові підстави для відмови в задоволенні позову щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 20.03.2020 по 25.02.2021, у зв`язку з пропуском строку звернення до суду з даним позовом. Також на думку відповідача позивачем безпідставно та необґрунтовано заявлено позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 26.02.2021 по 29.03.2021. В обґрунтування таких заперечень представником відповідача зазначено, що постановою Київського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року у справі №757/16855/20-ц визнано незаконним та скасовано розпорядження Київського міського голови від 19 березня 2020 року №64 «Про звільнення [PERSON] », поновлено [PERSON] на посаді директора КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва» з 19 березня 2020 року. Посилався, що у судовому засіданні проголошувалася лише вступна та резолютивна частини вказаного судового рішення, всупереч вимог приписам ч.3 ст. 272 ЦПК України суд не надіслав повний текст постанови на адресу виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) у встановлений законом строк та повернув справу до Печерського районного суду м. Києва. 15 березня 2021 уповноважений представник виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) був змушений звертатися до Печерського районного суду м. Києва із заявою про видачу копії постанови Київського апеляційного суду від 25.02.2021 по справі №757/16855/20-ц, 19.03.2021 копія постанови Київського апеляційного суду від 25.02.2021 у вказаній вище справі була отримана та зареєстрована виконавчим органом Київської міської ради (КМДА) за №9833. Посилався, що відповідно до положень с. 7 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню, однак, на думку відповідача, конкретний строк прийняття рішення про поновлення на роботі працівника на підставі рішення суду КЗпП України не визначений. Також зазначив, що, вимогами ч. 1 ст. 63 ЗУ «Про виконавче провадження» закріплено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного ч. 6 ст. 26 цього Закону перевіряє виконання рішення боржником, якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. На думку відповідача, оскільки позивач із заявою про примусове виконання постанови Київського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року по справі №757/16855/20-ц до органів державної виконавчої служби не звертався та відповідно строк для виконання зазначеного судового рішення виконавчому органу Київської міської ради (КМДА) не встановлювався, а тому постанова Київського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року у вказаній вище справі повинна була бути виконана виконавчим органом Київської міської ради (КМДА) у розумний строк. За наведених у відзиві обставин просив відмовити у задоволенні пред`явлених позивачем позовних вимог у повному обсязі. 11 червня 2021 року від відповідача Комунальне підприємство «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва» в особі представника - Хоматової Н.М. надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування обраної позиції представником Комунальне підприємство «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва» зазначено, що позивачем пропущений строк звернення до суду з даним позовом, оскільки, середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні ст. 2 ЗУ «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Також у поданій заяві по суті справи зазначив, що позивачем невірно проведений розрахунок суми середнього заробітку. В обґрунтування такого посилання зазначив, що довідка, яка була надана позивачу на його вимогу (№ 31-830 від 16.04.2021), є довідкою про нараховану заробітну плату, але не є довідкою для розрахунку середньоденної заробітної плати згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100. Зауважив, що про суми нарахованої заробітної плати та її складової частини позивачу надано копії розрахункових листів за січень-лютий 2020 року. В січні 2020 року [PERSON] було нараховано в складі заробітної плати премію за вислугу років в сумі 90 700 грн. за 2019 рік. Згідно з порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08 лютого 2005 року № 100 (розділ ІІІ абз. 2, а саме: одноразова винагорода за підсумками роботи за рік і за вислугу років включається до середнього заробітку шляхом додавання до заробітку кожного місяця розрахункового періоду 1/12 винагороди, нарахованої в поточному році за попередній календарний рік). Тому розрахунок середньоденної заробітної плати, згідно з вимогами чинного законодавства, станом на березень 2020 має бути: січень 2020 року за 21 день - 45 350,00 грн., за лютий 2021 року за 20 днів - 68 025,00 грн., що разом становить 113 375,00 грн. Крім цього, як посилався відповідач, 1/12 винагороди становить 7558,33 грн. (90 700,00/ 12). Таким чином, зазначив, що, враховуючи сумарну кількість відпрацьованих днів - 41, розрахунок середньоденної заробітної плати становить: 128 491,66/41 =3133,94 грн., а відтак правильно розрахована суму середньоденної заробітної плати становить 3133,94 грн., що відповідає наданій довідці про середньоденну заробітну плату від 08.06.2021 № 31-1202. На підсумок, у поданому відзиві на позовну заяву просив відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Участь сторін та інших учасників справи у розгляді справи Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином та своєчасно, у судовому засіданні був присутній його повноважний представник - адвокат Ярещенко В.В. Представник позивача - адвокат Ярещенко В.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити та пояснила про обставини, як про них викладено в позові. У промові в судових дебатах просила стягнути з відповідачів солідарно середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 березня 2020 року по 25 лютого 2021 року в розмірі 736 475,90 грн. без утримання з даної суми податків та зборів, а також середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду за період з 26 лютого 2021 року по 29 березня 2021 року в розмірі 65 812,74 грн. без утримання з даної суми податків та зборів, а загалом - 802 288,64 грн., водночас заява про зменшення розміру позовних вимог у встановленому законом порядку позивачем та його представником суду не подавалась. Представник відповідача Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) Кривохижа А.Ю. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позов. Представник відповідача Комунального підприємства «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва» Шемідько Г.В. у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог позивача заперечував, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позов. Рух справи. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 05 травня 2021 року провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 11 серпня 2021 року у задоволенні клопотання представника відповідача Кривохижі Ю.А. про залишення позовної заяви [PERSON] до Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), Комунального підприємства «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, без руху - відмовлено. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 11 серпня 2021 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Згідно з розпорядженням Київського міського голови Кличка В.В. №279 від 08 квітня 2019 року «При призначення [PERSON] » позивача призначено на посаду директора Комунального підприємства «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва», вказана обставина встановлена постановою Київського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року, яка набрала законної сили та не оспорюється сторонами у справі (а.с. 11-22). Наказом №40-к від 09.04.2019 [PERSON] прийнято на роботу на посаду директора Комунального підприємства «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва», про що міститься відповідний запис в трудовій книжці позивача (а.с. 24). Розпорядженням №164 від 19.03.2020 Київського міського голови Кличка В.В. [PERSON] звільнено з посади директора Комунального підприємства «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва» з 19 березня 2020 року з підстав, передбачених п.п. 4.3.13 п. 4.3 Контракту з директором КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд», що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва, від 09 квітня 2019 року (п. 8 ст. 36 КЗпП України) (а.с. 126), про що у трудовій книжці [PERSON] міститься відповідний запис (а.с. 24). Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30 липня 2020 року позов [PERSON] до Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), Київського міського голови Кличка В.В., третя особа - Комунальне підприємство «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва», про визнання незаконним, скасування розпорядження та поновлення на роботі був залишений без задоволення (а.с. 75-87). Постановою Київського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 липня 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Визнано незаконним та скасовано розпорядження Київського міського голови Кличка В.В. № 164 від 19 березня 2020 року «Про звільнення [PERSON] », поновлено [PERSON] на посаді директора Комунального підприємства «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва» з 19 березня 2020 року (а.с. 11-22). На виконання постанови Київського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року [PERSON] поновлено на посаді директора Комунального підприємства «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва» 30 березня 2021 року на умовах контракту з директором Комунального підприємства «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва», що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва від 09 квітня 2019 року, що знаходить своє підтвердження Розпорядженням № 163 від 30 березня 2021 року Київського міського голови Кличка В.В. (а.с. 25). Застосовані норми права, мотиви, з яких виходив суд та висновки суду. Право громадянина на працю та гарантії захисту від незаконного звільнення, а також створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею, рівних можливостей у виборі професії та роду трудової діяльності, та забезпечення гарантій захисту працівника від незаконного звільнення закріплено статтею 43 Конституції України. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Частиною першою статті 233 КЗпП України імперативно передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Таким чином, статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду. Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: - вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); - розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду) або з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду). Ураховуючи, що у межах справи №757/16855/20-ц за позовом [PERSON] до Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), Київського міського голови Кличка В.В., третя особа - КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва» про визнання незаконним, скасування розпорядження та поновлення на роботі, позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу [PERSON] не заявлялися, а відповідач при поновленні [PERSON] на роботі на підставі рішення суду добровільно не сплатив позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу, позивач не позбавлений права після постановлення судового рішення про поновлення на посаді в подальшому звернутися до суду із позовом про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові, прийнятій 12 лютого 2020 року по справі № 620/3884/18, в постанові, прийнятій 24 листопада 2020 року по справі №813/3853/17 (пункт 29). Що стосується посилань відповідачів на те, що [PERSON] пропущений тримісячний строк звернення до суду з позовом з вимогами про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд не погоджується з таким висновком відповідачів з огляду на таке. Як убачається з матеріалів справи, постанова Київського апеляційного суду про визнання незаконним та скасування розпорядження Київського міського голови Кличка В.В. №164 від 19.03.2020 «Про звільнення [PERSON] » та поновлення [PERSON] на роботі була прийнята і набрала законної сили 25 лютого 2021 року. Таким чином саме 25 лютого 2021 року [PERSON] стало відомо про його порушене трудове право, позаяк вказаним судовим рішенням було встановлено обставину його незаконного звільнення і саме цю дату суд вважає відправною точкою для обрахування позивачу тримісячного строку звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. А, беручи до уваги, що позивачем такий позов був пред`явлений 29 квітня 2021 року, то встановлений вимогами ст. 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду з позовом позивачем пропущений не був. Доказів на підтвердження обізнаності [PERSON] про незаконність його звільнення раніше, ніж це було встановлено постановою Київського апеляційного суду від 25.02.2021, відповідачами суду не надано, а, згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною другою статті 235 КЗпП України визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Правилами статті 235 КЗпП України передбачено, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється у випадках: звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу (частина перша); у разі визнання формулювання причини звільнення неправильними або таким, що не відповідає чинному законодавству (частина третя); у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу (частина четверта). Отже, вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне звільнення або переведення на іншу роботу, неправильне зазначення формулювання причин звільнення або затримки видачі трудової книжки при звільненні) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі чи визнання судом факту того, що неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (Порядок). Пунктом 2 Порядку передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Такий висновок щодо порядку обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідає правовій позиції Верховного суду з цього питання, то у справі №501/2316/15-ц від 26.08.2020 року. Отже, у даному випадку період вимушеного прогулу позивача складає період часу з 20 березня 2020 року по 25 лютого 2021 року (з дня звільнення особи по день ухвалення судом рішення про поновлення позивача на роботі). Період часу з дати незаконного звільнення позивача [PERSON] з 20 березня 2020 року по дату прийняття постанови Київським апеляційним судом щодо його поновлення на роботі - 25 лютого 2021 року становить 235 робочих днів, а саме: -у березні 2020 року (з 20.02.2020) - 8 робочих днів; -у квітні 2020 року - 21 робочий день; -у травні 2020 року - 19 робочих днів; -у червні 2020 року - 20 робочих днів; -у липні 2020 року - 23 робочих дні; -у серпні 2020 року - 20 робочих днів; -у вересні 2020 року - 22 робочі дні; -у жовтні 2020 року - 21 робочий день; -у листопаді 2020 року - 21 робочий день; -у грудні 2020 року - 22 робочі дні; -у січні 2021 року - 19 робочих днів; -у лютому 2021 року (до 25.02.2021 включно) - 19 робочих днів. Кількість робочих днів у 2020 та у 2021 роках визначена відповідно до листів Міністерства соціальної політики України від 29.07.2019 №1133/0/206-19 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік» та від 12.08.2020 № 3501-06/2019 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2021 рік». Будь-яких інших відомостей щодо кількості робочих днів позивача та фактично відпрацьованого ним часу у зазначений період сторонами суду не надано. Згідно з довідкою про середньоденну заробітну плату № 31-1202 від 08 червня 2021 року, складеною КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва» за підписом В.о. директора Хоматової Н.М. та головного бухгалтера Терещенко О.В. про нарахування [PERSON] заробітної плати за останні два календарних місяці, що передують звільненню, (якими у даному випадку є січень 2020 року та лютий 2020 року), позивачу було нараховано заробітну плату в січні 2020 року в розмірі 68 025,00 гривень, в лютому 2020 року - 45 350,00 гривень, а всього - 128 491,66 гривень, кількість робочих днів у зазначений період склала 41 робочий день, середньоденна заробітна плата становить 3133,94 гривень (а.с. 132). Що стосується довідки № 31-830 від 16 квітня 2021 року про зарплату та утримання з зарплати за період з січня 2020 року по грудень 2021 року [PERSON] , складеної КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва» за підписом В.о. директора Хоматової Н.М. та головного бухгалтера Терещенко О.В.», яка додана позивачем до позовної заяви та на підставі якої ним обраховувався розмір середньоденної зарплати та, як наслідок, середній заробіток за час вимушеного прогулу (а.с. 26), то суд не бере її до уваги, позаяк вона є довідкою про нараховану заробітну плату, але не є довідкою для розрахунку середньоденної заробітної плати згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100. Так, згідно з цією довідкою, у січні 2020 року [PERSON] було нараховано в складі заробітної плати премію за вислугу років в сумі 90 700 грн. за 2019 рік, на що в ході судового розгляду посилався представник відповідача КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва» та що не оспорювалось у судовому засіданні представником позивача, а, згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08 лютого 2005 року № 100 (розділ ІІІ абз. 2), одноразова винагорода за підсумками роботи за рік і за вислугу років включається до середнього заробітку шляхом додавання до заробітку кожного місяця розрахункового періоду 1/12 винагороди, нарахованої в поточному році за попередній календарний рік. Тому розрахунок середньоденної заробітної плати, згідно з вимогами чинного законодавства, станом на березень 2020 має бути: січень 2020 року за 21 день - 45 350,00 грн., за лютий 2021 року за 20 днів - 68 025,00 грн., що разом становить 113 375,00 грн. Крім цього, 1/12 винагороди становить 7558,33 грн. (90 700,00/12). Таким чином, враховуючи сумарну кількість відпрацьованих днів - 41, розрахунок середньоденної заробітної плати становить: 128 491,66/41 = 3133,94 грн., а відтак правильно розрахована сума середньоденної заробітної плати становить 3133,94 грн., що відповідає наданій відповідачем КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва» довідці про середньоденну заробітну плату від 08.06.2021 № 31-1202. Також суд, надаючи оцінку вказаній довідці бере до уваги ту обставину, що в ході судового розгляду представник позивача погодилась з довідкою №31-1202 від 08.06.2021 про середньоденний заробіток, наданою суду відповідачем КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва», а відтак визнала обставини того, що правильно розрахована сума середньоденної заробітної плати становить 3133,94 грн. Підставою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Як встановлено судом та що не оспорюється сторонами, середньоденна заробітна плата позивача становить 3133,94 гривень. Кількість робочих днів за період з дати незаконного звільнення [PERSON] - з 20 березня 2020 року по дату прийняття постанови Київським апеляційним судом про поновлення [PERSON] на роботі - 25 лютого 2021 року, становить 235 днів. Таким чином, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу за період з 20 березня 2020 року по 25 лютого 2021 року становить 736 475,90 гривень (3133,94 х 235). Виходячи з наведених вище правил обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд погоджується з позицією представника відповідача КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва», висловленою ним у відзиві на позовну заяву щодо невірного розрахунку позивачем суми середньоденної заробітної плати, та вважає неправильним наданий позивачем розрахунок, оскільки останнім для розрахунку середньоденної заробітної плати були неправильно визначені розрахункові величини. Поряд з цим суд звертає увагу на те, що під час промови у судових дебатах представник позивача просила стягнути з відповідачів солідарно середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 березня 2020 року по 25 лютого 2021 року саме в розмірі 736 475,90 гривень, взявши до уваги надану відповідачем КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва» довідку про розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] . Водночас, правом на ініціювання заяви про зменшення розміру позовних вимог, що врегульовано вимогами п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, позивач та представник позивача не скористались, а відтак суд розглядає вказану справу в межах заявлених позивачем позовних вимог, що відповідає положенням ст. 13 ЦПК України, та доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 20 березня 2020 року по 25 лютого 2021 року в сумі 1 169 698,40 гривень підлягають частковому задоволенню в розмірі 736 475,90 гривень. Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання судового рішення про поновлення позивача на роботі суд зазначає про таке. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що передбачає ч. 1 ст. 15 ЦК України. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені, що відповідає ст. 3 ЦПК України. За змістом ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що постановою Київського апеляційного суду від 25.02.2021 визнано незаконним та скасовано розпорядження Київського міського голови Кличка В.В. № 164 від 19 березня 2020 року «Про звільнення [PERSON] ». Поновлено [PERSON] на посаді директора комунального підприємства «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва» з 19 березня 2020 року. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до положень ч. 2 ст. 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно з ч. 7 ст. 235 КЗпП рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. За змістом ст. 236 КЗпП в разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Зазначена норма передбачає обов`язок власника виплатити працівникові середній заробіток або різницю в заробітку за весь час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. В цьому випадку орган, який розглядав спір, виносить ухвалу про виплату вказаного відшкодування. Поряд із цим, вказана норма не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, у разі звернення власника із заявою до виконавчої служби про роз`яснення якихось обставин, які на думку власника ускладнюють виконання рішення суду. Убачається, що постановою Київського апеляційного суду м. Києва від 25.02.2021 року позивача поновлено на роботі. Проте, відповідач всупереч вимогам ч. 5 ст. 235 КЗпП України поновив [PERSON] на роботі тільки 30 березня 2021 року згідно з розпорядженням Київського міського голови Кличка В.В. № 163 від 30.03.2021, тобто через 21 робочий день. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету міністрів України від 08.02.1995 року №100. З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до п. 5 Порядку основою для обчислення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку). Як встановлено судом та що не оспорюється сторонами, середньоденна заробітна плата позивача становить 3133,94 гривень. Кількість робочих днів за період з дати прийняття постанови Київським апеляційним судом від 25 лютого 2021 року про поновлення [PERSON] на роботі по день виконання вказаного судового рішення - 30 березня 2021 року, становить 21 робочий день. Таким чином, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу за 21 робочий день при затримці виконання рішення суду про поновлення його на роботі становить 65 812,74 гривень, що розраховується за наступною формулою: 21 робочий день - період вимушеного прогулу (з 26 лютого 2021 року по 29 березня 2021 року) х 3133,94 гривень (розмір середньоденного заробітку) = 65 812,74 гривень. Водночас, як убачається з позовної заяви, позивач просить суд стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання судового рішення про поновлення його на роботі за період з 26.02.2021 по 29.03.2020 в розмірі 104 526,24 грн. Також суд звертає увагу на те, що під час промови у судових дебатах представник позивача просила стягнути з відповідачів солідарно середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі за період з 26 лютого 2021 року по 29 березня 2021 року саме в розмірі 65 812,74 гривень, взявши до уваги надану відповідачем КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва» довідку про розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] . Водночас, правом на подання заяви про зменшення розміру позовних вимог, що унормовано положеннями п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, позивач та представник позивача не скористались, а відтак суд розглядає вказану справу в межах заявлених позивачем позовних вимог, що відповідає положенням ст. 13 ЦПК України, та доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі за період з 26 лютого 2021 року по 29 березня 2021 року в сумі 104 526,24 гривень підлягають частковому задоволенню в розмірі 65 812,74 гривень. Крім зазначеного, суд звертає увагу, що строк пред`явлення позову про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання судового рішення про поновлення [PERSON] на роботі позивачем не пропущений, позаяк позивач був поновлений на роботі розпорядженням Київського міського голови Кличка В.В. № 163 від 30 березня 2021 року, а з даним позовом звернувся до суду 29 квітня 2021 року, а відтак вимоги ст. 233 КЗпП України щодо тримісячного строку звернення до суду з позовом виконав. Також суд вважає за необхідне зазначити, що належним виконанням рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання роботодавцем (власником або уповноваженим ним органом) про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Водночас така відповідальність не поставлена в залежність від дій чи ініціативи працівника. Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно із якою виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі. Наведені приписи КЗпП України не містять застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткових дій, які б вказували на його бажання поновитися на роботі. Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду потрібно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період. Відповідна правова позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 16 лютого 2018 року в справі №807/2713/13-а, від 27 червня 2019 року в справі №821/1678/16, від 31 липня 2019 року в справі №813/593/17, від 25 вересня 2019 року в справі №813/4668/16, від 27 листопада 2019 року в справі №802/1183/16-а, від 19 грудня 2019 року в справі №2а-7683/12/1370, від 05 лютого 2020 року в справі №815/1676/18, від 05 березня 2020 року в справі №280/360/19, від 26 листопада 2020 року в справі №500/2501/19, від 19 квітня 2021 року в справі №826/11861/17, від 24 червня 2021 року в справі №640/15058/19 та від 20 липня 2021 року в справі №826/3465/18. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові, прийнятій 21 жовтня 2021 року по справі №640/19103/19. Оскільки рішення Київського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року у справі №757/16855/20-ц в частині поновлення [PERSON] на посаді виконане лише 30 березня 2021 року, суд доходить висновку про те, що позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі відповідно до статті 236 КЗпП України за період з 26 лютого 2021 року до 29 березня 2021 року. З приводу посилань представника відповідача Виконавчого органу Київська міська рада (КМДА) на те, що постанова Київського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року у справі №757/16855/20-ц про поновлення [PERSON] на роботі була виконана без порушень строку, суд вважає їх безпідставними з огляду на таке. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню (стаття 235 КЗпП України). Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєвоважливих прав та інтересів громадян і держави. Як установлено судом в ході судового розгляду та що не оспорювалося сторонами у справі, представник відповідача Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) був присутній в судовому засіданні при оголошенні вступної та резолютивної частини постанови Київського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року по справі №757/19855/20-ц, якою [PERSON] , у тому числі, було поновлено на роботі, а відтак відповідач повинен був негайно, з часу оголошення такого судового рішення в судовому засіданні, привести його до виконання. Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. За змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові, прийнятій 24 січня 2019 року по справі №760/9521/15-ц. Частина 7 статті 235 Кодексу законів про працю України передбачає, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. На підставі наведеного, слід зазначити, що добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок. Зазначений обов`язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. При цьому, у пункті 34 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу. Відповідно до статті 236 КЗпП України виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі. Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України, суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно обчислювати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період. Дана правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах, зокрема, від 19.12.2019 у справі №2а-7683/12/1370 та від 30.01.2019 у справі 808/1271/18. Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості, судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Вказана позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 24 січня 2019 року у справі 760/9521/15-ц. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові, прийнятій 21 жовтня 2021 року по справі №280/5260/19. Поновлюючи судовим рішенням особу на посаду, суд накладає обов`язок на роботодавця виконати таке рішення без жодних умов чи дій зі сторони працівника. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 06 червня 2018 року у справі №813/1017/16. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04), де в пунктах 46, 48, 51, 53, 54 зазначено, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Заявникові не можна дорікати за неподання до державної виконавчої служби заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження. Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові, прийнятій 31.03.2020 по справі №819/991/18. Отже, з дня ухвалення рішення про поновлення позивача на роботі у відповідача виник обов`язок щодо його виконання. Що стосується вимог позивача щодо субсидіарної відповідальності відповідачів та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу солідарно з Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) та Комунального підприємства «Дирекція шляхово-транспортних споруд міста Києва», суд зазначає про таке. Нормами ЦК України передбачено, що територіальні громади діють у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин - можуть створювати юридичні особи публічного права (комунальні підприємства, спільні комунальні підприємства, навчальні заклади тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцією України та законом. Водночас територіальні громади не відповідають за зобов`язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом, а юридичні особи, створені територіальними громадами, у свою чергу, не відповідають за зобов`язаннями відповідно територіальних громад. Підстави та умови субсидіарної відповідальності визначено у статті 619 ЦК України. За загальним змістом цієї норми субсидіарна відповідальність повинна бути передбачена договором або законом, така відповідальність настає за умови пред`явлення вимоги до основного боржника та його відмовою від задоволення вимог кредитора або не надсилання відповіді у розумний строк про задоволення вимоги. Тобто, виходячи зі змісту вказаної норми, підставою для застосування субсидіарної відповідальності для засновників таких юридичних осіб має бути виключно пряма вказівка закону або договору. Така відповідальність передбачена, зокрема Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» у редакції на час виникнення спірних правовідносин, та статтею 61 Кодексу України з процедур банкрутства. Основною метою такої субсидіарної відповідальності є притягнення винних осіб у доведенні до банкрутства до додаткової (субсидіарної) відповідальності і стягнення на користь кредиторів непогашених у ліквідаційній процедурі кредиторських вимог. Крім того, при визначенні умов субсидіарної відповідальності необхідно враховувати, що зазначені особи (засновники, учасники, акціонери) можуть бути притягнуті до такої відповідальності лише в тих випадках, коли неспроможність (банкрутство) викликана їх вказівками або іншими винними діями. При зверненні до суду з відповідною вимогою, у тому числі при здійсненні ліквідаційної процедури, має бути доведено, що особа чи орган, що контролює юридичну особу, своїми діями довела боржника до стану, що не дозволяє йому задовольнити вимоги кредиторів. Водночас, матеріали справи не містять жодних відомостей стосовно того, що Виконавчий орган Київської міської ради (КМДА), як орган, що контролює КП «Дирекція шляхово-транспортних споруд міста Києва», своїми діями довела останнє до стану, що не дозволяє йому задовольнити вимоги [PERSON] . Відповідно до положень статей 77 та 78 ГК України в Україні можуть створюватись казенні державні та комерційні і некомерційні комунальні унітарні підприємства. Згідно з положеннями статті 76 ГК України казенне підприємство створюється за рішенням Кабінету Міністрів України. У рішенні про створення казенного підприємства визначаються обсяг і характер основної діяльності підприємства, а також орган, до сфери управління якого входить підприємство, що створюється. Майно казенного підприємства закріплюється за ним на праві оперативного управління. Казенне підприємство є юридичною особою, має відповідні рахунки в установах державного банку, печатку із своїм найменуванням. Орган, до сфери управління якого входить казенне підприємство, затверджує статут підприємства, призначає його керівника, дає дозвіл на здійснення казенним підприємством господарської діяльності, визначає види продукції (робіт, послуг), на виробництво та реалізацію якої поширюється зазначений дозвіл. Крім того, ГК України визначає також правовий статус державного комерційного підприємства (статті 74-75 ГК України), яке за змістом цих норм відповідає за своїми зобов`язаннями самостійно. Разом з тим у статті 78 ГК України зазначено, що комунальне унітарне підприємство утворюється компетентним органом місцевого самоврядування в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини комунальної власності і входить до сфери його управління. Майно комунального унітарного підприємства перебуває у комунальній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання (комунальне комерційне підприємство) або на праві оперативного управління (комунальне некомерційне підприємство). Статутний капітал комунального унітарного підприємства утворюється органом, до сфери управління якого воно належить. Розмір статутного капіталу комунального унітарного підприємства визначається відповідною місцевою радою. Зазначені норми права також містять положення щодо відповідальності цих підприємств по боргам. Зокрема, казенне підприємство відповідає за своїми зобов`язаннями лише коштами, що перебувають у його розпорядженні. У разі недостатності зазначених коштів держава, в особі органу, до сфери управління якого входить підприємство, несе повну субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями казенного підприємства (частина сьома статті 77 ГК України). У нормах частини сьомої статті 77 ГК України не міститься будь-якого обмеженого кола зобов`язань, за якими орган управління несе субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями казенного підприємства. Отже, до таких зобов`язань можуть належати і вимоги щодо заробітної плати. Щодо відповідальності комунального унітарного підприємства за своїм зобов`язанням, то ГК України чітких положень не містить. Однак згідно з частиною десятою статті 78 ГК України особливості господарської діяльності комунальних унітарних підприємств визначаються відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом щодо діяльності державних комерційних або казенних підприємств, а також інших вимог, передбачених законом. Аналіз зазначених норм дозволяє дійти висновку, що правовий режим відповідальності комунального унітарного комерційного або некомерційного підприємства визначається відповідно до вимог правового режиму відповідальності державного комерційного або казенного підприємства. Стаття 77 ГК України прямо не встановлює повну субсидіарну відповідальність територіальної громади за зобов`язаннями створеного нею комунального унітарного підприємства, оскільки нею врегульовані питання особливостей здійснення господарської діяльності, а не питання підстав та меж відповідальності за усіма зобов`язаннями підприємства. Проте враховуючи її зміст у поєднанні зі змістом положень статті 78 ГК України, можна зробити висновок, що відповідальність комунального унітарного підприємства за своїми боргами за господарськими зобов`язаннями визначається залежно від його виду: некомерційного або комерційного підприємства. Майно комунального унітарного підприємства перебуває у комунальній власності і закріплюється за такими підприємствами на праві господарського відання (комунальне комерційне підприємство) або на праві оперативного управління (комунальне некомерційне підприємство) (частина третя статті 78 ГК України). Зміст права оперативного управління визначений статтею 137 ГК України та є найбільш обмеженим правовим титулом, який не дозволяє підприємству розпоряджатись належним йому майном. При цьому, комунальне комерційне підприємство отримує майно передане йому громадою на праві господарського відання, та обмеження у його використання визначаються статутними документами цього підприємства. Право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб`єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства. Щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності. Суб`єкт підприємництва, який здійснює господарську діяльність на основі права господарського відання, має право на захист своїх майнових прав також від власника (стаття 136 ГК України). Системне тлумачення статей 74-75 ГК України дозволяє зробити висновок, що комунальне комерційне підприємство володіє своїм майном на праві повного господарського відання та є самостійним у здійсненні господарської діяльності, в тому числі, із заробітної плати, за рахунок майна, закріпленого за таким підприємством на праві господарського відання, якщо інше не встановлено статутними документами цього товариства. У разі незаконності дій власника щодо належного такому підприємству майна, воно має право на захист своїх речових прав на майно від дій власника. Отже, аналізуючи зазначені норми права у їх сукупності, слід дійти висновку, що за загальним правилом у разі недостатності коштів у комунального унітарного комерційного підприємства для відповідальності за своїм зобов`язанням пов`язаним, із господарською діяльністю, орган, до сфери управління якого входить підприємство, не несе повну субсидіарну відповідальність за господарськими зобов`язаннями цього підприємства. Комерційні комунальні підприємства за своїми зобов`язаннями відповідають самостійно. Отже, субсидіарна відповідальність органу місцевого самоврядування за зобов`язаннями комунальних комерційних підприємств не настає, крім випадку, якщо буде доведено, що комунальне комерційне підприємство було доведено до банкрутства саме діями його засновника (учасника) - органу місцевого самоврядування. Як встановлено судом, [PERSON] постановою Київського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року визнано незаконним та скасовано розпорядження Київського міського голови Кличка В.В. № 164 від 19 березня 2020 року «Про звільнення [PERSON] ». [PERSON] поновлено на посаді директора Комунального підприємства «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва» з 19 березня 2021 року. Як дійшов висновку суд, на користь [PERSON] належить сплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20.03.2020 по 25.02.2021 в розмірі 736 475,90 грн., а також середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення [PERSON] на роботі за період з 26.02.2021 по 29.03.2021 - в розмірі 65 812,74 грн. Відповідно до Статуту КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва», затвердженого розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 25 серпня 1998 року № 1752, підприємство за своєю організаційно-правовою формою є комунальним унітарним підприємством. Пунктом 4.3 Статуту передбачено, що підприємство має самостійний баланс, розрахункові рахунки та інші рахунки в установах банку, круглу печатку зі своїм найменуванням та ідентифікаційним кодом, штампи, бланки. Підприємство має право реалізовувати в установленому порядку інвестиційні проекти, укладати угоди, договори, контракти з юридичними та фізичними особами як в Україні, тау і за її межами в установленому законодавством порядку, набувати майнових та особистих немайнових прав (п. 4.4 Статуту). Згідно з п. 4.5 Статуту підприємство несе відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах належного йому майна згідно із законодавством України. На думку суду, саме на КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва» може бути покладено обов`язок з виплати [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 20.03.2020 по 25.02.2021 в розмірі 736 475,90 грн. та середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення [PERSON] на роботі за період з 26.02.2021 по 29.03.2021. Щодо стягнення належних сум солідарно з КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва» та Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) суд вважає, що трудовим законодавством солідарна відповідальність у трудових спорах за вимогами, визначеними позивачем до відповідачів, не передбачена. Виконавчий орган Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) в межах повноважень визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», виконував владні функції, що характеризуються наданням різноманітних управлінських послуг вказаному підприємству та справлянням на нього владного впливу в рамках публічно-правових відносин. Позовні вимоги [PERSON] , пред`явлені до Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) є безпідставними, позаяк відповідно до частини першої статті 176 ЦК України територіальні громади не відповідають за зобов`язаннями створених ними юридичних осіб у трудових правовідносинах. При цьому КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва» не ліквідоване і самостійно проводить свою господарську діяльність. Тобто для вирішення питання про субсидіарну відповідальність підприємства (роботодавця) та органу місцевого самоврядування (як учасника та засновника такої юридичної особи) необхідно встановлення наявності чи відсутності підстав та умов покладення субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями створеного нею комунального підприємства, зокрема, мету здійснення господарської діяльності підприємства, його сферу діяльності та факт банкрутства. КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва» є комунальним унітарним підприємством. Згідно з пунктом 4.1 Статуту підприємство має статус юридичної особи з моменту державної реєстрації. Підприємство має самостійний баланс. Згідно з п. 5.1 Статуту майно Підприємства становлять виробничі і невиробничі фонди, а також інші цінності, вартість яких відображається в самостійному балансі Підприємства. Відповідно до п. 5.3. Джерелами формування майна Підприємства є: грошові та матеріальні внески власника або уповноваженого ним органу; доходи, одержані від надання послуг, виконання робіт, реалізації продукції, а також від інших видів господарської діяльності. У свою чергу, згідно з Контрактом з директором комунального підприємства «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва», що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва від 09 квітня 2019 року, укладеним між виконавчим органом Київської міської ради (КМДА) в особі Київського міського голови Кличка В.В., з одного боку, та [PERSON] , з другого боку, [PERSON] призначається на посаду директора КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва». Водночас, пунктом 3.1 розділу 3 «Умови матеріального забезпечення директора» визначено, що за виконання обов`язків, передбачених цим Контрактом, Директору нараховується заробітна плата за рахунок частки доходу, одержаного Підприємством в результаті його господарської діяльності. Таким чином, обов`язок щодо матеріального забезпечення [PERSON] , як директора КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва», покладається виключно на саме підприємство. Таким чином, суд доходить висновку, що підстави для покладення субсидіарної відповідальності на орган місцевого самоврядування за зобов`язаннями створеного нею комунального підприємства відсутні. Також суд зважає на те, що факт неспроможності КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва» виконати рішення суду може бути встановлений лише за результатами виконання цього судового рішення. Отже, субсидіарна відповідальність органу місцевого самоврядування за зобов`язаннями комунальних комерційних підприємств не настає, крім випадку, якщо буде доведено, що комунальне комерційне підприємство було доведено до банкрутства саме діями його засновника (учасника)- органу місцевого самоврядування. Така відповідальність не може бути покладена на орган місцевого самоврядування у трудових правовідносинах без встановлення того, що сама юридична особа не може виконати свої зобов`язання в межах трудових правовідносин у процедурі виконання судових рішень або банкрутства. Указаний висновок відповідає правовій позиції висловленій у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 травня 2020 року у справі № 711/3288/17-ц (провадження № 61-25288 сво 18). Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 17 червня 2020 року, прийнятій по справі № 711/3604/17. Таким чином суд доходить висновку, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 березня 2020 року по 25 лютого 2021 року в розмірі 736 475,90 грн. та середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання судового рішення про поновлення позивача на роботі в розмірі 65 812,74 грн. належить стягнути на користь [PERSON] саме з КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва». Щодо судових витрат. Згідно з квитанцією № 0.0.2100940185.1 від 22.04.2021, позивачем при пред`явленні позовної заяви був сплачений судовий збір в розмірі 11 350,00 грн. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при пред`явленні даного позову був сплачений судовий збір в розмірі 11 350,00 гривень. Беручи до уваги, що судом частково задоволені позовні вимоги позивача, а саме - в розмірі 802 288,64 грн., а позивачем до стягнення заявлялася сума в розмірі 1 274 224,64 грн. (802 288,64 становить 62,96% від 1 274 224,64), з відповідача КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва» підлягає стягненню сума судового збору на користь позивача в розмірі 7 145,96 грн. (11 350,00 х 62,96 /100). На підставі викладеного і

Outcome: partial