Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-04 00:00:00

І. Стислий виклад позицій учасників справи. У вересні 2019 р. [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (далі також - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , позивачі, іпотекодавці) звернулися до суду з позовом про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 26467780 від 25.11.2015 15:59:00, прийнятого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою Аллою Михайлівною (далі також - приватний нотаріус Кобелєва А. М., відповідач 3), про реєстрацію за товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі також - ТОВ «Кей-Колект», товариство, відповідач 2) права власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] (далі також - спірна квартира). У прийнятій судом до розгляду заяві про зміну предмету позову позивачі залучили до участі у справі як співвідповідача акціонерне товариство «Укрсиббанк» (далі також - АТ «Укрсиббанк», банк, відповідач 1) та як третю особу [PERSON] ізаявили до усіх трьох відповідачів вимоги про визнання незаконним та скасування запису про право власності № 1221629 про проведену державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ТОВ «Кей-Колект». Позовна заява та заява про зміну предмету позову обґрунтовані такими обставинами. Позивачі є співвласниками квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Спірна квартира була передана в іпотеку акціонерному комерційному інноваційному банку «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») на забезпечення виконання [PERSON] зобов`язань за двома кредитними договорами від 19.02.2008. Банк у порушення вимог статей 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» та пункту 5.2.1. договору іпотеки передав оригінал договору іпотеки ТОВ «Кей-Колект», яке здійснило оформлення права власності без укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя та без повідомлення про порушення основного зобов`язання, що передбачено частиною 1 статті 35 Закону України «Про іпотеку». 25.11.2015 приватний нотаріус Кобелєва А. М. незаконно,за відсутності доказів надіслання позивачам письмової вимоги про усунення порушень за кредитним договором та окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, здійснила реєстрацію права власності на спірну квартиру за ТОВ «Кей-Колект», чим позбавила позивачів права власності на нерухоме майно. Оскаржуване рішення прийняте нотаріусом з порушенням Конституції України, Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки станом на день здійснення реєстрації повноваження щодо державної реєстрації прав на нерухоме майно на підставі договорів іпотеки належали лише державним реєстраторам Міністерства юстиції України. Від АТ «Укрсиббанк» надійшов відзив на позовну заяву із запереченнями проти позову, які мотивовані тим, що позивачі безпідставно залучили банк до участі у справі як співвідповідача з огляду на відсутність заявлених до нього позовних вимог. Банк, будучи правонаступником акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк», за договором факторингу відступив на користь ТОВ «Кей-Колект» право вимоги до боржника [PERSON] за кредитним договором та договором іпотеки і з тих пір жодних дій у спірних правовідносинах не вчиняв та інформацією про діяльність нового кредитора не володіє (т. 1 а. с. 118-145). Заперечення ТОВ «Кей-Колект» проти позову мотивовані тим, що звернення стягнення на предмет іпотеки було здійснене у спосіб, передбачений іпотечним договором, а реєстраційні дії вчинені з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. Право вимоги до боржника за кредитним договором та за договором іпотеки товариство набуло на підставі договору факторингу та договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки. Факт переходу права вимоги був встановлений рішенням суду від 12.02.2015 у справі № 753/20272/14-ц, відповідно до якого із [PERSON] та [PERSON] на користь ТОВ «Кей-Колект» було стягнуто заборгованість у розмірі 1 623 000 грн. Підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, послугувало відповідне застереження в іпотечному договорі, яке передбачає згоду сторін на стягнення в позасудовому порядку. Окремої згоди на виконання умов договору не потрібно (т. 1 а. с. 148-164). Товариством також подана заява про застосування строків позовної давності. Приватний нотаріус Кобелєва А. М. про розгляд справи повідомлялась у встановленому законом порядку за її місцезнаходженням згідно з Єдиним реєстром нотаріусів, проте в судове засідання вона не з`явилася, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалась. У відзиві на позовну заяву третя особа [PERSON] заперечувала проти позову вказуючи, що законність набуття ТОВ «Кей-Колект» права власності на спірну квартиру підтверджена рішенням суду у цивільній справі № 753/72/17, а відтак вона є її законним набувачем. Послалась також на те, що з цим позовом позивачі звернулись з пропущенням трирічного строку позовної давності (т. 1 а. с. 165-203). ІІ. Рух справи, заяви (клопотання) учасників справи та процесуальні дії суду. 09.09.2019 до суду надійшла позовна заява. Ухвалою суду від 19.09.2019 позовну заяву залишено без руху (т. 1 а. с. 29). 24.01.2020 від представника позивачів - адвоката Шипілова О. В. надійшло клопотання про усунення недоліків позовної заяви (т. 1 а. с. 43, 44). Ухвалою суду від 27.01.2020 відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання на 24.07.2020 (т. 1 а. с. 62-63). 27.01.2020 від представника позивачів надійшла заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на предмет іпотеки (т. 1 а. с. 64-75). Ухвалою суду від 27.01.2020 вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру (т. 1 а. с. 76-79). 24.07.2020 від представника позивачів надійшла заява про зміну предмета та підстав позову (т. 1 а.с. 100-104) та за клопотанням представника позивачів підготовче засідання відкладене на 28.09.2020 (т. 1 а. с. 105). 19.08.2020 від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву (т. 1 а. с. 118-119). 07.09.2020 від відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву (т. 1 а. с. 148-164). 10.09.2020 від представника третьої особи надійшов відзив на заяву про зміну предмета та підстав позову (т. 1 а. с. 165-193) та заява про застосування строку позовної давності (т. 1 а. с. 200-203). 17.09.2020 від представника відповідача 1 надійшла заява про виправлення описки у відзиві на позовну заяву (т. 1 а. с. 210). 22.09.2020 від представника позивачів надійшла відповідь на відзив (т. 1 а. с. 221-224). В підготовчому засіданні 28.09.2020 суд відмовив у прийнятті до розгляду заяви позивачів про зміну предмета та підстав позову, прийняв інші заяви по суті справи, зобов`язав сторону позивачів надати відомості про місце перебування позивача [PERSON] , копії кредитного договору та усіх судових рішень, які мають значення для вирішення справи, встановив 15-денний строк для подання заяви про зміну підстав або предмета позову та оголосив перерву підготовчому засіданні до 23.10.2020 (Т. 1 а. с. 230-231). 15.10.2020 від представника позивачів надійшла заява про зміну предмета позову (Т. 2 а. с. 1-34). 23.10.2020 від представників відповідача 2 та третьої особи надійшли заяви про вирішення питання про закриття підготовчого провадження за їх відсутності (т. 2 а.с. 35, 36). Ухвалою від 23.10.2020 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті на 16.02.2021 (т. 1 а. с. 38). 16.02.2021 від представника відповідача 2 надійшла заява про відкладення розгляду справи (т. 2 а. с. 43-44). В судовому засіданні 16.02.2021 суд відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача 2 про відкладення розгляду справи, заслухав вступні промови сторони позивача та третьої особи, оголосив короткий зміст відзивів відповідачів, дослідив письмові докази та оголосив перерву до 05.05.2021 (т. 2 а. с. 117). В судовому засіданні 05.05.2021 представником відповідача 2 подано заяву про застосування строків позовної давності, суд заслухав виступи учасників справи в судових дебатах та вийшов до нарадчої кімнати, після виходу з якої оголосив вступну та резолютивну частину рішення. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, норми права і мотиви їх застосування. 19.02.2008 між АКІБ «УкрСиббанк» (банком) та [PERSON] (позичальником) було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11300476000, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті в розмірі 97 000 дол. США на строк до 19.02.2018 (т. 2 а. с. 12-16). З метою забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором та ще одним кредитним договором від цієї ж дати № 11300826000 (копію цього договору суду не надано) 19.02.2008 між банком (іпотекодержателем) - з однієї сторони, та [PERSON] , [PERSON] , і [PERSON] (іпотекодавцями) - з іншої сторони, укладено нотаріально засвідчений договір іпотеки № 77434, запис у реєстрі № 408, згідно з умовами якого іпотекодавці передали банку в іпотеку належну їм на праві власності квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а. с. 43-45). 13.02.2012 ПАТ «УкрСиббанк» як правонаступник АКІБ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» уклали договір факторингу та договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, предметами яких є, зокрема, передача банком товариству усіх прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами, укладеними з позивачами (т. 1 а.с. 153-156, 157-159). Відтак на підставі вищевказаних договорів у відповідності з положеннями пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України ТОВ «Кей-Колект» набуло прав кредитора та іпотекодержателя у зобов`язаннях, що виникли з кредитного договору та договору іпотеки. У зв`язку з порушенням позичальником зобов`язань щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом у встановлені договором терміни у 2014 р. ТОВ «Кей-Колект» звернулося до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до позичальника [PERSON] та поручителя [PERSON] про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором (цивільна справа № 753/20272/14-ц). 12.02.2015 суд ухвалив у цій справі заочне рішення про задоволення позову ТОВ «Кей-Колект» в повному обсязі. Цим рішенням стягнуто з [PERSON] та [PERSON] у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором, яка виникла станом на 01.12.2013, в загальному розмірі 1 623 280,41 грн., що є еквівалентом 125 340,16 дол. США (т. 2 а.с. 17-19). З огляду на порушення позичальником зобов`язань за кредитним договором за умовами пункту 4.1. договору іпотеки іпотекодержатель також набув право звернути стягнення на предмет іпотеки. Вказана умова договору кореспондує з положеннями частини 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент укладення договору, далі - Закон № 898-IV), згідно яких іпотекодержатель (заставодержатель) має право у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання, забезпеченого іпотекою, задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки (застави). Згідно з положеннями пунктів 4.2., 4.3 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на розсуд іпотекодержателя на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; позасудового врегулювання у відповідності до умов цього договору та Закону України «Про іпотеку»; з інших, передбачених законодавством України, підстав. Відповідно до частини першої статті 36 Закону № 898-IV сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно з частинами першою-третьою статті 37 Закону № 898-IV іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Отже в межах процедури звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержатель має право звернутися до органу державної реєстрації з метою державної реєстрації за собою права власності на об`єкт нерухомого майна і документом, який підтверджуватиме відповідний перехід права власності, є або окремий договір між іпотекодавцем та іпотекодержателем, або застереження в іпотечному договорі. 25.11.2015 приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Кобелєвою А. М. як державним реєстратором здійснено реєстрацію права власності на спірну квартиру за ТОВ «Кей-Колект» (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 26467780 від 25.11.2015 15:59:00, номер запису про право власності: 12216299). З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна від 20.02.2018 № 114649087 (т.є 12 а.с. 13-14) вбачається, що підставою для проведення державної реєстрації права власності ТОВ «Кей-Колект» послугував договір іпотеки № 408 від 19.02.2008. Представник ТОВ «Кей-Колект» на підтвердження доводів про безпідставність позовних вимог посилався на те, що реєстрація права власності на предмет іпотеки відбулася на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке міститься у пункті 5.2.1. розділу 5 договору іпотеки. Розділ 5 договору іпотеки має назву «Застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя» і викладений у такій редакції: «5.1. Сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на Предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. 5.2. Позасудове врегулювання здійснюється одним з наступним способів звернення стягнення на предмет іпотеки: 5.2.1. Передача Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». 5.2.2. Отримання Іпотекодержателем права продати Предмет іпотеки будь-які особі на підставі договору купівлі-продажу від імені Іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». 5.3. Позасудове врегулювання може бути застосовано Сторонами в будь-який момент звернення стягнення на Предмет іпотеки, але в будь-якому разі лише до моменту набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на Предмет іпотеки». Відтак ствердження представника відповідача про те, що положення пункту 5.2.1. договору іпотеки є самостійною підставою для переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя є хибними, оскільки вказані положення договору іпотеки не є застереженням в розумінні Закону № 898-IV, а лише передбачають один із можливих способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до положень частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За приписами частини 1 статті 638 цього Кодексу договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом установлено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя між банком та/або ТОВ «Кей-Колект» і позивачами не укладався. З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що положення договору іпотеки під назвою «Застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя» не передбачає перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя, а є лише передумовою для укладення сторонами договору про задоволення вимог іпотекодержателя, а відтак укладений між банком та позивачами договір іпотеки не може бути підставою для набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно. На момент виникнення спірних правовідносини умови та порядок здійснення державної реєстрації прав на нерухоме майно були врегульовані нормами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень» № 1952-VI від 01.07.2004 (далі Закон № 1952-VI) та положеннями Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 868 від 17.10.2013 (надалі - Порядок № 868). Згідно з частиною 1 статті 2 Закону № 1952-VI державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до частини першої статті 3 цього Закону загальними засадами державної реєстрації прав є: 1) гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; 5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав. Пунктом 46 Порядку № 868 встановлено, що для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, мав подати завірену у встановленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень, надіслану іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов`язання, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги, та документ, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі. Це положення було внесене до Порядку № 868 на підставі норми частини 1 статті 35 Закону № 898-IV, за змістом якої іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору лише за умови надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору з викладом у ній стислого змісту порушених зобов`язань, вимоги про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк і попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги, та залишення її без задоволення протягом встановленого строку. За змістом принципу змагальності цивільного судочинства кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (статті 12, 81 ЦПК України), проте належних та достатніх доказів дотримання вимог статті 35 Закону № 898-IV та пункту 46 Порядку № 868 щодо надіслання позивачам вимоги про усунення порушення зобов`язання суду не надано. Зважаючи на викладене, суд визнає обґрунтованими доводи позову про те, що державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ТОВ «Кей-Колект» було здійснено безпідставно, з порушенням вимог статей 35, 36, 37 Закону № 898-IV та положень нормативно-правових актів, які регулюють правовідносини, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно. Заслуговують на увагу і ствердження позивачів про відсутність у нотаріуса Кобелєвої А. М. повноважень на вчинення оспорюваної реєстраційної дії, оскільки чинним на той час Порядком взаємодії органів державної реєстрації прав та їх посадових осіб - додатку до наказу Міністерства юстиції України від 02.04.2013 № 607/5 «Про заходи щодо взаємодії органів державної реєстрації прав та їх посадових осіб», зареєстрованого Міністерством юстиції України 02.04.2013 за № 534/23066), було передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно, що виникає, зокрема, на підставі договорів іпотеки, що містять застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, проводиться державними реєстраторами прав на нерухоме майно Міністерства юстиції України (пункт 2 Порядку). У статтях 15, 16 ЦК України закріплене право кожного на захист свого цивільного (особистого немайнового або майнового) права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 5 ЦПК України визначає, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно з принципом диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (статті 13 ЦПК України). Аналіз змісту наведених законодавчих норм дає підстави для висновку, що захисту підлягає лише порушене або оспорюване право або інтерес, у спосіб, який не суперечить закону, при цьому саме позивач визначає спосіб захисту порушеного права та особу, яка має відповідати за позовом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17). У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). У будь-якому випадку під час вибору правомірного способу захисту порушеного права підлягають врахуванню правова природа цивільних відносин, що існують між сторонами. За обставинами справи установлено, що в результаті прийнятого з порушенням закону рішення про реєстрацію права власності на спірну квартиру за ТОВ «Кей-Колект» квартира вибула із власності позивачів, а відтак є очевидним факт порушення їх суб`єктивного матеріального права, на захист якого подано цей позов. Водночас установлені судом фактичні обставини та аналіз змісту законодавчих норм, які визначають порядок здійснення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та обтяжень таких прав, дає підстави для висновку про неефективність та неправомірність обраного позивачами способу захисту порушеного права. Так, судом установлено, що 18.02.2020 спірна квартира була відчужена ТОВ «Кей-Колект» на користь [PERSON] , яка залучена до участі у цій справі як третя особа. Отже з огляду на те, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно не є способом набуття права власності на нерухоме майно, внаслідок переходу права власності на спірну квартиру до третьої особи оспорюваний позивачами запис про право власності вичерпав свою діюі на цей час не має юридичного значення. За таких обставин скасування оспорюваного запису про право власності жодним чином не захистить і не відновить порушене право позивачів. Щодо ефективного способу захисту у спірних правовідносинах, то слід зазначити, що при відсутності між колишнім власником та новим набувачем договірних (зобов`язальних) відносин чинна судова практика іде по шляху застосування речово-правових способів захисту, одним з яких є витребування майна з чужого незаконного володіння (статті 387, 388 ЦК України). Суд також зауважує, що обрана позивачами у заяві про зміну предмета позову процесуальна форма поновлення порушених прав не відповідає вимогам статті 26 Закону № 1952-IV (у чинній редакції), за змістом якої належним способом захисту прав у правовідносинах, що виникають внаслідок реєстрації майна та майнових прав, є скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, а ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Зважаючи на вищевикладене, суд не встановив підстав для задоволення вимог позову з урахуванням обраних позивачами способів захисту порушеного права. Оскільки обрання позивачами неналежного способу захисту порушеного права є самостійною і достатньою підставою для відмови у задоволенні позову, суд не дає оцінку заявам відповідача та третьої особи про застосування строків позовної давності. За приписами статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову - на відповідача, а у разі відмови в позові - на позивача. Отже з огляду на результат розгляду справи суд покладає на позивачів сплачений ними судовий збір. Частиною 9 статті 158 ЦПК України передбачено, що у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Відтак, зважаючи на зміст ухваленого судом рішення, підстави для збереження вжитих судом заходів забезпечення позову відпали, у зв`язку з чим арешт спірної квартири слід скасувати. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed