Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-08 00:00:00

І. Стислий виклад позицій позивача та відповідача 1. Виклад позиції позивача. 15.12.2020 року [PERSON] звернулася до Шаргородського районного суду Вінницької області з вказаним позовом до [PERSON] про зміну способу стягнення аліментів, у якому просить змінити спосіб стягнення аліментів, що стягуються із [PERSON] на її користь на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 08.11.2018 року та до повноліття дитини, визначивши їх у розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу), щомісячно, з дня звернення з позовом до суду і до повноліття дитини. Позовні вимоги [PERSON] мотивовані тим, що вона з 20.09.2015 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який розірвано за рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 22.02.2019 року. Від шлюбу вона та відповідач мають спільну дитину - дочку [PERSON] , [INFO] . Оскільки відповідач ухилявся від утримання дитини, вона зверталася до суду з позовом про стягнення з нього аліментів на своє та дитини утримання. [INFO] дочці виповнилося три роки, тому аліменти на її утримання припинені, але стягуються аліменти на утримання дочки в розмірі 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, що складає 800 грн. Вказаних коштів на утримання дитини їй не вистачає, тому в утриманні дочки допомагають її батьки. Відповідач проживає в м. Києві, де працює та отримує заробітну плату в розмірі не менше ніж 10000-12000 грн. щомісячно. Відомостей про місце роботи та розміру заробітної плати відповідач їй не повідомляє, незважаючи на неодноразові звернення. Оскільки відповідач є працездатним, працює, тому повинен та має можливість сплачувати аліменти у частці від заробітку (доходу) в розмірі ј частини його заробітку (доходу), щомісячно. Позивач [PERSON] в судове засідання не прибула, у тексті позовної заяви зазначила про розгляд справи у спрощеному позовному провадженні у її відсутності, не заперечує щодо ухвалення заочного рішення (а.с.2). 2. Виклад позиції відповідача. Правом на подання відзиву на позовну заяву [PERSON] відповідач [PERSON] не скористався і відзиву на позов із викладенням своїх заперечень, відповідно до норм діючого ЦПК України, до суду не подавав, не дивлячись на пропозицію суду, викладену в ухвалі про відкриття провадження у справі від 30.12.2020 року (а.с.24-25). ІІ. Заяви, клопотання позивача, відповідача 1. У позовній заяві позивач [PERSON] просить розглянути справу у порядку спрощеного позовного провадження без її участі, не заперечує щодо заочного розгляду справи (а.с.2). 2. Відповідач [PERSON] заяв і клопотань, пов`язаних із розглядом справи, до суду не подавав. ІІІ. Процесуальні дії у справі 1. Відповідно до ухвали суду від 30.12.2020 року прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про зміну способу стягнення аліментів в порядку спрощеного позовного провадження, відкрито провадження та призначено перше судове засідання на 29.01.2021 року з повідомленням (викликом) сторін, визначено дату другого судового засідання на 09.02.2021 року, запропоновано відповідачеві у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали подати до суду відзив на позовну заяву, здійснено виклик відповідача [PERSON] через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с.24-25). 2. 29.01.2021 року розгляд справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про зміну способу стягнення аліментів в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи відкладено на 09.02.2021 року у зв`язку з неявкою відповідача (а.с.29). 3. 09.02.2021 року судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про зміну способу стягнення аліментів і про ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів (а.с.31-32). 4. За таких обставин суд вважає, що перешкод для здійснення розгляду справи у судовому засіданні за відсутності учасників справи та ухвалення судового рішення немає. 5. Враховуючи, що сторони не прибули в судове засідання, а перешкод для розгляду справи судом не встановлено, то суд здійснює судовий розгляд у судовому засіданні без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази Вирішуючи спір, суд встановив, що між сторонами виникли сімейні правовідносини щодо способу виконання батьками обов`язку утримувати дитину, зокрема, щодо зміни способу стягнення аліментів, визначеного за рішенням суду. Судом встановлено наступні фактичні обставини, що підтверджуються доказами. Суд встановив, що [PERSON] та [PERSON] мають спільну дитину: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с.5). Дитина сторін - [PERSON] , [INFO] , проживає з матір`ю, що підтверджується довідкою виконкому Лозівської сільської ради (а.с.6). На користь позивача з відповідача [PERSON] рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 30.11.2018 року у справі №152/1578/18 на утримання дочки [PERSON] стягнуто аліменти у розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 08.11.2018 року і до досягнення дитиною повноліття. Вказана обставина підтверджується копією рішення Шаргородського районного суду (а.с.7-8), копією виконавчого листа, виданого Шаргородським районним судом 15.01.2019 року (а.с.9), повідомленнями ГТУЮ у Вінницькій області від 13.03.2019 року №С-188/2.2/01-23 та Чернівецького РВ ДВС Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) від 28.07.2020 року №7504/00-02 (а.с.15-16, 17). Таким чином, позивач [PERSON] як одержувач аліментів, відповідно до вимог ч.3 ст.181 СК України, має право на звернення до суду з означеним позовом про зміну способу стягнення аліментів. Також, судом встановлено, що аліменти на утримання дитини стягуються у твердій грошовій сумі в розмірі по 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно та не можуть в повній мірі забезпечити гармонійного розвитку дитини, тому суд вважає, що права дочки сторін на належне утримання з боку батька порушені та підлягають судовому захисту шляхом зміни способу стягнення аліментів та визначення їх у частці від доходу відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, що гарантуватиме отримання дитиною надійного стабільного утримання з боку батька в межах мінімальної соціальної гарантії, встановленої державою в ч.2 ст.182 СК України, а також позбавить позивача та відповідача від необхідності в майбутньому звертатися з позовом до суду про зміну розміру аліментів при підвищенні соціальних гарантій чи при зменшенні доходів платника або одержувача аліментів. При цьому, суд виходить із захисту інтересів дитини сторін, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, збереження того рівня життя, який дитина має тоді, коли утримується обома батьками та отримує надійне стабільне матеріальне утримання як з боку матері, так і з боку батька. Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Нормами ч.2 ст.182 СК України передбачено, що аліменти, які сплачуються на дитину, мають бути визначені в розмірі, що є необхідним і достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину, визначений у ч.2 ст.182 СК України, є таким, що не може бути меншим 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Тобто саме такий розмір аліментів, як соціальна гарантія, встановлена державою, покликаний забезпечити гармонійний розвиток дитини - рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, чим зобов`язані опікуватися обоє батьків. При цьому, позивач у позові не просить визначати розмір аліментів при зміні способу їх стягнення, у розмірі, не меншому, ніж вказаний мінімальний гарантований розмір аліментів у ч.2 ст.182 СК, тоді як вказана норма передбачає мінімальну гарантовану соціальну гарантію для отримувача аліментів, які не можуть бути меншими, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Таким чином, зміна способу стягнення аліментів і визначення їх у частці від доходу відповідача, але без вказівки на мінімальний розмір аліментів, визначений у ч.2 ст.182 СК України, порушуватиме право дитини сторін на гармонійний розвиток та рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Отже, судом встановлено, що аліменти на утримання дитини стягуються у твердій грошовій сумі та не можуть в повній мірі забезпечити гармонійного розвитку дитини, тому суд вважає, що права дочки сторін на належне утримання з боку батька порушені та підлягають судовому захисту шляхом зміни способу стягнення аліментів та визначення їх у частці від доходу відповідача в розмірі однієї чверті доходу, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, що гарантуватиме отримання дитиною надійного стабільного утримання з боку батька в межах мінімальної соціальної гарантії, встановленої державою в ч.2 ст.182 СК України, а також позбавить позивача та відповідача від необхідності в майбутньому звертатися з позовом до суду про зміну розміру аліментів при підвищенні соціальних гарантій чи при зміні доходів платника та одержувача аліментів. V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування. Встановлені судом сімейні правовідносини щодо способу виконання батьками обов`язку утримувати дитину, зокрема, щодо зміни способу стягнення аліментів, визначеного за рішенням суду, регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 Конвенції» та Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст.51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття… Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно з ч.1 ст.179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини (ч.2 ст. 179 СК України). За змістом ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (ч.1 ст.181 СК України). За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч.3 ст.181 СК України). Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (абз.2 ч.3 ст.181 СК України). Відповідно до ч.1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує, в тому числі, стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; … інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (абз.2 ч.2 ст.182 СК України). Відповідно до положень ч.1 ст.183 СК України, стягнення аліментів здійснюється у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини, яка визначається судом. При цьому підстави стягнення аліментів у частці від заробітку (доходу) визначається з урахуванням як положень ст.182 СК України, так і положень ст.183 СК України. Встановлений Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» прожитковий мінімум для дитини вікoм до 6 років з 01 січня 2021 року становить 1921 грн. на одну особу в розрахунку на місяць, який визначає вартісну величину достатнього для забезпечення нормального функціонування організму дитини, збереження її здоров`я, забезпечення набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості дитини з метою забезпечення гармонійного розвитку. VІ. Висновки суду Враховуючи, що позивачем наведено обставини щодо наявності підстав зміни способу стягнення аліментів, то суд приходить до висновку, що позов [PERSON] щодо зміни способу стягнення аліментів і визначення їх у частці від заробітку (доходу) відповідача на утримання дитини, зокрема, в розмірі ј частини, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, підлягає задоволенню, так як обставини, на які зсилається позивач, підтверджуються належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, проаналізованими судом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч.1 ст.78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.1 ст.81 ЦПК України). Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України). Враховуючи, що усі обставини, які становлять предмет доказування, мають бути підтверджені визначеними у ч.2 ст.76 ЦПК України засобами доказування, суд вважає достовірно встановленими ті факти та обставини, які підтверджуються письмовими доказами, наданими до позову, оскільки відповідач відзиву на позов до суду не подавав. Зокрема, що сторони мають спільну дитину - неповнолітню дочку [PERSON] , спосіб утримання якої є предметом даного спору і на утримання якої з відповідача [PERSON] стягнуто аліменти, згідно з рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області, в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно. Судом встановлено, що сплачувані відповідачем аліменти не достатньо та у неповній мірі забезпечують матеріальне становище дитини для її гармонійного розвитку, що суперечить вимогам ч.2 ст.182 СК України. Відтак, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання, що позов [PERSON] в частині зміни способу аліментів підлягає задоволенню. При цьому суд виходить також із захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, збереження того рівня життя, який дитина має тоді, коли утримується обома батьками та отримує надійне стабільне матеріальне утримання як з боку матері, так і з боку батька. Позов [PERSON] в частині вимоги про зміну способу стягнення аліментів із дня подачі позову в суд, задоволенню не підлягає, оскільки в силу вимог ст.191 СК України, з дня пред`явлення позову присуджуються аліменти на дитину, тоді як у цій справі встановлено, що аліменти на утримання дитини присуджені відповідно до рішення Шаргородського районного суду Вінницької області 30.11.2018 року у цивільній справі №152/1578/18. Отже, позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. VІІІ. Розподіл судових витрат Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Згідно з вимогами ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. При зверненні до суду з означеним позовом [PERSON] не сплачено судовий збір, оскільки позивач звільнена від його сплати. Так, відповідно до п.3. ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, в тому числі позивачі - у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення. Таким чином, підлягає стягненню з відповідача судовий збір в сумі 908 грн. відповідно до вимог ст.141 ЦПК України.

Outcome: partial