Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-09 00:00:00

Короткий виклад оставин справи Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком, що знаходиться в [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що у відповідності до договору дарування є власником будинку, що за адресою: [ADDRESS] . У спірному будинку зареєстрована його бабуся [PERSON] , яка там проживає та відповідач по справі - [PERSON] . Проте, відповідач у спірній квартирі не проживає з 2019 року, точне місце його фактичного проживання йому невідоме. Вказане підтверджується актом обстеження дворогосподарства. Також у вказаному будинку зареєстрована але не проживає [PERSON] , однак вона добровільно погодилася знятися з реєстраційного обліку за даною адресою. Вказує, що реєстрація відповідача у спірному будинку створює йому перешкоди у користуванні житлом та порушує його права як власника, йому через реєстрацію відповідача не вдалося отримати субсидію, тому звернувся до суду із даним позовом. Процесуальні дії по справі Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.09.2021 року дану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження, про що повідомлено сторін. Також даною ухвалою встановлено строки для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заперечення. Представник позивача - адвокат Бойко Б.Б. у судовому засідання позов підтримав в повному обсязі з мотивів наведених у позовній заяві та просив позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов визнав, зазначив, що близько п`яти років не проживає в будинку за адресою: [ADDRESS] , оскільки проживає разом з дружиною та дочкою в [ADDRESS] . Також вказав, що за у спірному будину його речей немає, за житлово-комунальні послуги коштів він не сплачував, крім того, йому відомо що його мати подарувавла спірний будинок племіннику [PERSON] . Третя особа - Оноківська сільська рада Ужгородського району Закарпатської області в судове засідання свого повноважного представника не направила, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином. При цьому, на електронну адресу суду 10.11.2021 року від сільського голови Коваль-Мазюта М. поступило клопотання, у якому прозглядати справу без участі їх представника. Враховуючи подане клопотання, заслухавши думку учасників справи, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності представника третьої особи, що відповідає вимогам ч.3 ст. 211 ЦПК України. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності та кожен окремо, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до наступного висновку. Фактичні обставини, встановлені судом Судом встановлено, що у відповідності до договору дарування нерухомого майна від 05.12.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Куровською Н.Ю. та зареєстрованого в реєстрі за №507, [PERSON] « [PERSON] » безоплатно передала у власність (подарувала), а [PERSON] «Обдарований» прийняв в дарунок житловий будинок за номером [ADDRESS] , разом з надвірними будівлями та спорудами (а.с. 4-5). Крім того, згідно договору дарування земельної ділянки від 05.12.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Куровською Н.Ю. та зареєстрованого в реєстрі за №506, [PERSON] « [PERSON] » подарувала), а [PERSON] «Обдарований» прийняв в особисту приватну власність земельну ділянку, площею 0,1415, яка розташована в [ADDRESS] (а.с. 6-7). Вказане підтверджується окрім копій договорів від 05.12.2020 року, копіями витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №235617538 від 05.12.2020 року та №235616775 від 05.12.2020 року (а.с.8-9, 10-11 ). З довідки про зареєстрованих осіб, виданої Оноківською сільською радою від 05.01.2021 вбачається, що така видана [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] про те, що до складу сім`ї, які зареєстровані за даною адресою, входять: [PERSON] , [INFO] (голова д/г), [PERSON] , [INFO] ( донька) та [PERSON] , [INFO] (син) (а.с. 13). Копією довідки виданої Управлінням соціального захисту населення Ужгородської районної державної адміністрації Закарпатської області від 05.01.2021 підтверджується, що [PERSON] , 1949 р.н., яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , перебуває на обліку в управлінні соціального захисту населення Ужгородської РДА, як одержувачка житлової субсидії на оплату житлово-комунальних послуг з 2019 року по теперішній час. Субсидія розрахована на одну особу згідно рішення комісії (протокол №24 від 22.10.2019) (а.с. 12). 06.07.2021 року складено Акт обстеження дворогосподарства про встановленя факту проживання та складу сім`ї, такий складено комісією з обстеження дворогосподарств Оноківської сільської ради, у складі старости сіл Кам`яниця та [PERSON] , адміністратора центру надання адміністративних послуг Оноківської сільської ради - Свадеби Т.С., секретаря сільської ради - Гирич Т.В. в присутності сусідів- свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] проведено обстеження дворогосподарства в [ADDRESS] . Внаслідок обстеження виявлено, що в житловому будинку за адресою [ADDRESS] , зареєстровані та постійно проживають громадянка [PERSON] , [INFO] . Громадяни [PERSON] та [PERSON] згідно будинкової книги зареєстровані, але фактично в даному дворогосподарстві не проживають. Вказаний акт підписано членами комісії та свідками-сусідами (а.с. 14). Позиція суду та оцінка доводів За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 89 ЦПК України). У відповідності до ст. 1 Першого протоколу до Європейської Конвенції з прав людини та основних свобод, що згідно ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожна фізична або юридична особамає право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Частиною 1 ст.321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку (квартири) визначені у статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише за підстав, передбачених законом. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Крім того, згідно ч.1 статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника будинку зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно положення ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб і будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти висновку про те, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення будинку, квартири тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Оскільки відповідач не є членом сім`ї позивача і зареєстрований у спірному будинку, то такий може втратити право на користування житлом з підстав захисту права власності (статті 383, 391 ЦК України). У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі N 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі N 753/481/15-ц (провадження N 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі N695/2427/16-ц, (провадження N 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі N523/12186/13-ц (провадження N 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Крім того, згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом, встановлено, що [PERSON] є новим власником будинку [ADDRESS] та вказаної земельної ділянки. Дані, що договір дарування нерухомого майна від 05.12.2020 року змінено, скасовано чи визнано в судовому порядку недійсним в матеріалах справи відсутні. Також, судом встановлено та не заперечувалося і відповідачем в судовому засіданні, що він є зареєстрованим у спірному будинку, проте з 2019 року у такому не проживає, що підтверджується і актом обстеження дворогосподарства про встановлення факту проживання від 06.07.2021р. Доказів на підтвердження укладення відповідачем з позивачем будь-яких договорів, на підставі яких за ним б зберігалося право користування спірним житлом надано не було, і таких не здобуто судом під час розгляду справи. Із позовних вимог слідує, що реєстрація відповідача у спірному будинку належному позивачу на праві приватної власності порушує права останнього передбачені ст. ст. 317, 119, 121 ЦК України, а саме: перешкоджає вільному користуванню та розпорядженню майном. Так, стаття 7 Закону України № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначає, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Як убачається з вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою. Відтак, задоволення позову власника про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, і є належним способом усунення перешкод у користуванні власністю, а рішення суду - підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання. З огляду на те, що відповідач не є членом сім`ї нового власника, не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, крім того, не проживає за зареєстрованим місцем проживання з 2019 року З огляду на викладене, оцінивши докази по справі в їх сукупності, враховуючи вказані норми закону, а також те, що припинення права користування житлом у колишнього власника, тягне за собою втрату його членами сім`ї права користуватися житлом, з урахуванням визнання відповідачем позову, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком, оскільки право користуватися житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло.

Outcome: approved