Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

І. Зміст позовних вимог та заперечень сторін. Позивач звернувся з позовом до суду про стягнення з відповідачів заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води в розмірі 75 008,15 грн. та витрат по сплаті судового збору в сумі 2270 грн. Позов обґрунтований тим, що позивач - концерн «Міські теплові мережі» є виконавцем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання. Відповідачі, в свою чергу, споживають вказані послуги за адресою: [ADDRESS] . Система опалення помешкання відповідачів є невід`ємною складовою централізованої системи теплопостачання всього будинку, від`єднання якої є неможливим, як з юридичної точки зору, так і з технічної сторони. Послуга з централізованого опалення надавалась відповідачам в межах опалювального сезону, а послуга з централізованого постачання гарячої води (підігріву питної води) постійно, проте відповідачем не виконувався обов`язок по оплаті за надані комунальні послуги. Відповідач-1 відзиву на позов не надав. Відповідач-2 у відзиві проти позову заперечила з таких підстав. Так, відповідач-2 вважає, що позов не підлягає задоволенню, оскільки позивач не розмежував суму заборгованості за кожною послугою, а також не роз`яснив чому у розрахунку використовує в одному випадку поняття «термін оплати», а в іншому «дата оплати». Крім того, відповідач-2 стверджує, що позивач намагається двічі стягнути з неї суму боргу за період з січня 2015 року по липень 2015 року, оскільки Ленінським районним судом м. Запоріжжя 31.07.2015 року видано судовий наказ у справі №334/6150/15-ц, яким вже стягнуто борг за названий період. Також відповідач-2 вказує на безпідставність нарахування вартості послуг із норми споживання на п`ятьох осіб, хоча позивачем не надано доказів проживання у квартирі п`ятьох осіб. Окрім наведених доводів, відповідач-2 просив суд застосувати строки позовної давності. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі. Ухвалою суду від 11.02.2021 року відкрито спрощене провадження у справі. У судові засідання, які відбулись 11.03.2021 року, 01.04.2021 року та 12.04.2021 року відповідачі не з`явились. Будь-яких заяв чи клопотань з цього приводу не надали. Про час, дату та місце його проведення повідомлені у встановлений законодавством спосіб Враховуючи наявність підстав, визначених частиною першою статті 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. ІІІ. Фактичні обставини встановлені судом. Позивач є виконавцем послуг з виробництва та постачання теплової енергії для централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води (підігріву питної води) у житловий будинок у якому розташована квартира, у якій зареєстровані відповідачі. Відповідачі є власниками квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідачі є споживачами названих послуг позивача. Договору про надання послуг між позивачем та відповідачами не укладено. Позивач у період з січня 2015 року по листопад 2020 року надав послуги загальною вартістю 75 088,15 грн. Відповідачі частково сплатили послуги позивача в сумі 80 грн., згідно розрахунку заборгованості. V. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи. Статтею 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У частині першій статті 19 Закону «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 вказаного Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Стаття 526 ЦК України визначає, що зобов`язання, підстави виникнення яких були передбачені в ст. 11 ЦК України, повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог згідно зі звичаями ділового обороту або інших вимог, які звичайно висуваються. Пунктом 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року за №630, плата за надані послуги вноситься щомісячно. Суд погоджується із твердженням відповідача-2 про те, що у розрахунку позивача відсутнє розмежування суми боргу за опалення та підігрів гарячої води, однак, при цьому суд наголошує на тому, що відповідач не надає будь-яких доказів, які мають значення для справі щодо цієї обставини. Так, відповідач не вказує на те, що він не споживав певну послугу позивача, а відтак немає за це сплачувати або ж не надає свого контррозрахунку із посиланням на відповідні докази. Суд також відхиляє доводи відповідача стосовно необґрунтованості здійснення нарахування позивачем послуг із розрахунку на п`ять осіб, адже доказів на спростування цього твердження відповідачем не надано. Відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими. Разом з тим, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплинула і до додаткової вимоги. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у справі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Відповідач, скориставшись своїм правом передбаченим вимогами ст. 267 ЦК України, подала до суду заяву про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності. Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою №14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства). Натомість позивач, знаючи про своє порушене право, звернувся до суду із позовом лише 01.02.2021 року. З огляду на викладене, та враховуючи заявлене відповідачем клопотання про застосування строку позовної давності, суд приходить до висновку про необхідність відмовити позивачу в задоволенні позову в частині вимог за період з січня 2015 року по січень 2018 року у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Враховуючи той факт, що суд задовольняє заяву відповідача-2 про застосування строків позовної давності, яка є окремою підставою для відмови у позові, він не вважає за потрібне досліджувати доводи щодо невірного обрахунку строків стягнення заборгованості, адже спірний період знаходиться поза межами трирічного строку позовної давності. При цьому суд при обрахуванні строків позовної давності в частині настання строку виконання обов`язку керується приписами пункту 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», якими встановлено, що оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк. І відповідно відхиляє посилання позивача на те, що відповідний обов`язок у відповідачів виникає за два місяці після надання послуг, адже такий строк нічим не врегульовано. Згідно із вимогами ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial