Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-05 00:00:00

Лікар-психіатр Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні Сулько О .В. звернулася в суд із заявою про госпіталізацію гр. [PERSON] в Тернопільську обласну комунальну клінічну психоневрологічну лікарню у примусовому порядку. В судовому засіданні представник Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні Сулько О.В. заяву підтримала і пояснила, що гр. [PERSON] страждає тяжким психічним захворюванням - параноїдна шизофренія, безперервний тип перебігу, параноїчний синдром, у зв`язку з чим, хворий не може дати усвідомлену згоду на госпіталізацію в психіатричний стаціонар. Вважає, що є всі підстави для госпіталізації [PERSON] у примусовому порядку для надання психіатричної допомоги, оскільки він не може задовольнити самостійно свої життєві потреби та вчиняє дії, які являють небезпеку для себе та оточуючих. Прокурор у судовому засіданні вважає, що заява про госпіталізацію гр. [PERSON] , у примусовому порядку в Тернопільську обласну комунальну клінічну психоневрологічну лікарню без його згоди не підлягає до задоволення, зазначивши, що представником Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні Сулько О.В. не наведено підстав, зазначених у ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу», які б дозволяли провести примусову госпіталізацію особи до психіатричного закладу в примусовому порядку. Доказів агресивної поведінки [PERSON] , а також того, що він становить небезпеку для себе та оточуючих суду не надано. У матеріалах справи відсутні рапорти працівників поліції, які б підтверджували агресивну поведінку [PERSON] та інші докази, у тому числі пояснення сторонніх осіб, які б були очевидцями такої поведінки. [PERSON] в судовому засіданні вважає, що підстави для його примусової госпіталізації відсутні. Заінтересована особа [PERSON] , яка є матір`ю та опікуном [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що її син [PERSON] є недієздатним, а вона відповідно до рішення Тернопільського міськрайонного суду від 16 березня 2006 року є його опікуном. Зазначила, що її син із 2000 року хворіє психічним захворюванням, з приводу чого йому встановлена ІІ-га група інвалідності, довічно. На даний час, її син поводить себе неадекватно та агресивно, відмовляється від прийому необхідних ліків, часто вживає алкогольні напої. Також вказала, що з 22.05.2019 року по 30.05.2019 року її син [PERSON] зник із дому, внаслідок чого вона зверталась до органів поліції. Неодноразово лікувався стаціонарно. У грудні 2018 році прийняв неконтрольовану дозу ліків, внаслідок чого перебував у тяжкому стані у відділенні інтенсивної терапії ТОККПНЛ. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив. Правові та організаційні засади забезпечення громадян України психіатричною допомогою визначаються Законом України «Про психіатричну допомогу» № 1489-III від 22 лютого 2000 року. Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу», передбачено презумпцію психічного здоров`я, тобто кожна особа важаться такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставі та у порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Відповідно до вимог ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: -вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих; -або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Статтею 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено, що тяжкий психічний розлад - розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку. [PERSON] , 1982 року народження, поступив на стаціонарне обстеження та лікування в Тернопільську обласну комунальну клінічну психоневрологічну лікарню 03.06.2019 року по направленню амбулаторно-поліклінічного відділення ТОККПНЛ, доставлений бригадою швидкої допомоги в супроводі працівників поліції, опікуна матері [PERSON] , з діагнозом: Параноїдна шизофренія, безперервний тип перебігу, параноїдний синдром. [PERSON] є інвалідом другої групи з приводу загального захворювання, довічно. [PERSON] не надав своєї згоди на лікування в психіатричному закладі, яке надається в умовах стаціонару. Як вбачається із висновку комісії лікарів-психіатрів Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні, [PERSON] хворіє психічним захворюванням з 2000 р., у зв`язку із чим перебуває на обліку в ТОКПНЛ. З приводу наявного у нього психічного захворювання неодноразово лікувався стаціонарно в умовах ТОККПНЛ, встановлена II група інвалідності по даному захворюванню, довічно. В одному із епізодів пацієнт неконтрольовано випив невідому велику кількість нейролептичних препаратів, перебував у важкому стані, лікувався з цього приводу у відділенні інтенсивної терапії ТОККПНЛ. Вдома ліки приймає нерегулярно, часом вживає алкоголь, що спричиняє погіршення психічного стану і призводить до повторних госпіталізацій. Остання виписка із ТОККПНЛ 16.11.18р. Поступає на обстеження і лікування повторно у зв`язку із погіршенням психічного стану - з 22.05.19р. пропав з дому, невідомо де блукав, мати подала в поліцію в розшук пацієнта; з`явився вдома 30.05.2019р., поводив себе та висловлювався неадекватно, відмовлявся від прийому ліків, конфліктував з матір`ю, не виконував її інструкції, був виражено напруженим, озлобленим, не корегувався матір`ю, був агресивно налаштованим до неї, практично не спав вночі. В психічному статусі: Мислення по параноїдному типу, із розірваностями, численними паралогіями, наявні маячні ідеї відношення, спричинення шкоди. Емоційно напружений, озлоблений, із виражено зниженим настроєм, дратівливістю, збудливістю. Комісія прийшла до висновку, що відповідно до ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», пацієнт потребує стаціонарного обстеження та лікування без його усвідомленої згоди в зв`язку із наявністю у нього психічного розладу, внаслідок якого пацієнт вчиняє дії, що становлять небезпеку для себе та оточуючих, а також не спроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 16 березня 2006 року [PERSON] , [INFO] визнано недієздатним. Встановлено над ним опіку та призначено його опікуном його матір [PERSON] У судовому засіданні [PERSON] заперечив щодо наявності у нього намірів та дій щодо вчинків, які б являли собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих. Статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначені підстави для госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку, а саме: особа, яка страждає на психічний розлад може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановлені в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередньо небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Рішенням Конституційного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 1-1/2016, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення третього речення частини першої статті 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» від 22 лютого 2000 року № 1489-14, з наступними змінами, у взаємозв`язку з положенням частини другої цієї статті стосовно госпіталізації особи, визнаної у встановленому законом порядку недієздатною, до психіатричного закладу на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра без судового контролю. В силу вимог ч.2 ст.280 ЦПК України, до заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку додається висновок лікаря психіатра, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали. Встановлення судового контролю за процедурою примусової госпіталізації передбачає дослідження та оцінку судом висновку лікарів-психіатрів Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарніпро доцільність госпіталізації особи у відділення стаціонару лікарні без її усвідомленої згоди у сукупності з іншими доказами, що підтверджують такий стан особи, який дає підстави саме для примусової госпіталізації. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що заявником поряд із заявою та відповідними висновками про стан психічного здоров`я хворого та його діагноз, повинні були б подаватися докази, які б свідчили про агресивну та неадекватну поведінку особи, яка підлягає примусовому поміщенню до психіатричного закладу. Заявником не подано доказів, які б підтверджували, що існують підстави, передбачені ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу» для примусової госпіталізації [PERSON] Психіатричний заклад у порушення вимог ст..12, 81 ЦПК України не надав достатніх доказів на підтвердження вчинення [PERSON] таких дій чи виявлення останнім наміру вчинити такі дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих або доказів того, що він не може самостійно задовольнити свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність. Так, у матеріалах справи відсутні рапорти працівників поліції, які б підтверджували, що поведінка [PERSON] є агресивною, звернення осіб з цього в поліцію, докази того, що працівники поліції взагалі викликались при госпіталізації його до психіатричного закладу. Наявність висновку лікарів-психіатрів при відсутності інших належних і допустимих доказів про відповідний стан особи є недостатньою для ухвалення рішення про примусову госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу без його усвідомленої згоди. Відповідно до положень принципу 15 «Принципи госпіталізації» додатку до резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 18 лютого 1992 року №46/119 «Захист осіб із психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги» передбачено, що «…Коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації…». Прикладаом реалізації права на здоров`я в контексті положень п.п. «е» п.1 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що стосується позбавлення (обмеження) волі психічнохворих шляхом поміщення їх у психіатричний заклад, є рішення у справі Вінтерверп проти Нідерландів від 24 жовтня 1979 року. У вказаній справі ЄСПЛ звернув увагу на три вимоги, що зумовлюють наявність законних підстав для обмеження волі психічнохворої особи. Зокрема, однією із таких вимог є наявність у особи психічних розладів, які повинні досягти такого рівня, які виправдовують позбавлення волі. Оцінивши та дослідивши надані суду докази, за наведених обставин, суд приходить до переконання, що заявником не доведено підстав, які передбачені ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», які б давали суду право надати згоду на госпіталізацію [PERSON] та проведення лікування у психіатричній лікарні в примусовому порядку, а тому, вважає, що у задоволенні заяви лікаря-психіатра, слід відмовити. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed