Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-15 00:00:00

І. Суть спору Представник позивача звернулася в суд з позовом до відповідача про визнання права на завершення процедури приватизації та здійснення державної реєстрації відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»: земельної ділянки - земельна ділянка площею 0,3064 га, наданої для ведення особистого селянського господарства, місце знаходження якої: Волинська область, Іваничівський район, с. Заставне (кадастровий номер 0721182201:01:002:0006); земельної ділянки площею 0,2936 га, наданої для ведення особистого селянського господарства, місце знаходження якої: Волинська область, Іваничівський район, с. Заставне (кадастровий номер 0721182201:01:002:0007), які були передані у приватну власність [PERSON] , яка померла [INFO] , на підставі рішення Заставненської сільської ради Іваничівського району Волинської області від 20.10.1993 року №17/3, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Заставненської сільської ради Іваничівського району Волинської області від 20.10.1993 року № 17/3 [PERSON] було передано у приватну власність, зокрема, земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства у розмірі 0,60 га. Земельна ділянка сформована і їй присвоєні кадастрові номери, що підтверджується витягами з Державного земельного кадастру про земельну ділянку: - земельна ділянка площею 0,3064 га, надана для ведення особистого селянського господарства, місце знаходження якої: Волинська область, Іваничівський район, с. Заставне (кадастровий номер 0721182201:01:002:0006). - земельна ділянка площею 0,2936 га, надана для ведення особистого селянського господарства, місце знаходження якої: Волинська область, Іваничівський район, с. Заставне (кадастровий номер 0721182201:01:002:0007). Однак, [PERSON] не отримала відповідні державні акти та не здійснила державну реєстрацію права власності на ці земельні ділянки. [INFO] [PERSON] померла. За життя вона залишила заповіт, згідно якого все належне їй майно, де б воно не було із чого не складалося заповіла [PERSON] . Заповіт від її імені посвідчувався 19.03.1998 року секретарем Заставненської сільської ради Іваничівського району Волинської області, зареєстрований за №6. Позивач прийняла спадщину після смерті своєї матері [PERSON] у встановленому законом порядку. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] відмовились від оформлення спадкових прав на належну їм частку спадкового майна за законом в користь позивача. Будь-які інші особи, що належали б до спадкоємців, які здійснюють спадкування за законом/заповітом після смерті [PERSON] , які б звернулися протягом строку для прийняття спадщини із відповідними заявами до нотаріуса, відсутні. Оскільки, приватизація вказаних земельних ділянок не завершена видачею правовстановлюючого документа, нотаріус відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказані земельні ділянки. Враховуючи наведе, представник позивача просить позов задовольнити. ІІ . Позиція учасників справи У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала з мотивів, що наведені у позовні заяві, а позовні вимоги просила задовольнити у повному обсязі. Відповідачі у судове засідання не з`явилися. 16.09.2021 року від відповідача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без її участі та визнання позовних вимог у повному обсязі. 16.09.2021 року від відповідача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без її участі та визнання позовних вимог у повному обсязі. У матеріалах справи міститься заява від представника відповідача сільського голови Литовезької сільської ради Володимир-Волинського району Волинської області Касянчук О., згідно якої просила розгляд справи проводити без участі представника, позовні вимоги визнає у повному обсязі. ІІІ. Процесуальні дії у справі Ухвалою від 02.07.2021 року відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначено на 29.07.2021 року. Ухвалою від 29.07.2021 року закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд справи по суті на 16.09.2021 року. Згідно ч. 1\~ст. 223 ЦПК України\~неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Випадки відкладення розгляду справи відсутні. Суд вважає можливим розгляд справи проводити без участі відповідачів. ІV. Обставини справи, встановлені судом Як встановлено судом, позивач [PERSON] , [INFO] є дочкою [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 28.04.1953 року та свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 08.09.1973 року (а.с.10, 11). Рішенням Заставненської сільської ради Іваничівського району Волинської області від 20.10.1993 року № 17/3 [PERSON] було передано у приватну власність, зокрема, земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства у розмірі 0,60 га (а.с.18). Земельна ділянка сформована і їй присвоєні наступні кадастрові номери: - земельна ділянка площею 0,3064 га, надана для ведення особистого селянського господарства, місце знаходження якої: Волинська область, Іваничівський район, с. Заставне (кадастровий номер 0721182201:01:002:0006). - земельна ділянка площею 0,2936 га, надана для ведення особистого селянського господарства, місце знаходження якої: Волинська область, Іваничівський район, с. Заставне (кадастровий номер 0721182201:01:002:0007). Даний факт підтверджено витягами з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-070557722020 від 21.10.2020 року (а.с.20-22) та № НВ-0710557712020 від 21.10.2020 року (а.с.35-37). Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії\~ [NUMBER] \~\~від 17.08.2009 року, актовий запис № 10 вбачається, що [PERSON] померла [INFO] (а.с.13). Із заповіту вбачається, що все належне [PERSON] майно, де б воно не було із чого не складалося така заповіла [PERSON] . Заповіт посвідчено 19.03.1998 року секретарем Заставненської сільської ради Іваничівського району Волинської області, зареєстрований за №6 (а.с.14). Останнім місцем проживання [PERSON] був житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Литовезької сільської ради Володимир-Волинського району Волинської області № 54 від 16.03.2021 року (а.с.17). Як вбачається із відповіді Іваничівської державної нотаріальної контори № 394/01-16 від 26.07.2021 року та Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру спадкова справа на ім`я [PERSON] в Іваничівській державній нотаріальній конторі Волинської області заведена під № 2/2010 (а.с.56-58). Спадкоємцем після смерті [PERSON] є її дочка (позивач по справі) [PERSON] , яка прийняла спадщину, подавши нотаріусу відповідну заяву. Інші дочки спадкодавця - [PERSON] та [PERSON] відмовились від прийняття спадщини після смерті матері (а.с.60-61) З матеріалів спадкової справи також вбачається, що інших спадкоємців, які б мали право на обов`язкову частку у спадщині чи які здійснюють спадкування за законом/заповітом після смерті [PERSON] , які б звернулися протягом строку для прийняття спадщини із відповідними заявами до нотаріуса, відсутні (а.с.59-69). Рішеннями Литовезької сільської ради Іваничівського району Волинської області від 09.12.2020 року № 3/29 та від 09.12.2020 року № 3/28 затверджено технічні документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) на земельні ділянки площею 0,3064 га та 0,2936 га для ведення особистого селянського господарства, присвоєно кадастрові номери 0721182201:01:002:0006 та 0721182201:01:002:0007 відповідно (а.с.19, 34). З відповіді державного нотаріуса Іваничівської державної нотаріальної контори Кононеко Л.С. від 16.06.2021 року вбачається, що [PERSON] \~відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельні ділянки площею 0,3064 га та 0,2936 га, що розташовані за адресою: с. Заставне Іваничівський район Волинська область у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на такі (а.с. 49). V. Застосоване судом законодавство В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (статті 12 і 81 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13 ЦПК України); Відповідно до ст.ст.1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.ст.1220, 1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно зі ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Статтею 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно зі ст.1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Статтями 1269-1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно з ч.ч.1, 10 статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Свідоцтво про право на спадщину видається після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених частиною другою статті 1270 і статтею 1276 Цивільного кодексу України, - не раніше зазначених у цих статтях строків. Згідно з п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про нотаріат» нотаріус зобов`язаний сприяти фізичним та юридичним особам у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз`яснювати права і обов`язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду. Частинами 1, 2 статті 46Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребовувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій, повинні бути подані встрок, визначений нотаріусом. Цей строк не може перевищувати одного місяця. Неподання відомостей та документів на вимогу нотаріуса є підставою для відкладення, зупинення вчинення нотаріальної дії або відмови у її вчиненні. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду. Крім того, суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Як зазначено у рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Будченко проти України», «найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy), [ВП] заява №33202/96, пп. 108-109, ЄСПЛ 2000I) (п. 40). У справі «EAST/WEST ALLIANCE LIMITED» проти України» Європейський Суд зазначив: «Згідно з усталеною практикою Суду стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Вістіньш і Перепьолкінс проти Латвії» [ВП], заява N 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року) (п. 1); перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58,ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року) (2). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98) (п.3)». Відповідно до ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Статтею 125 Земельного кодексу України встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Так, положеннями Земельного кодексу України встановлено, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Перехідними положеннями Земельного кодексу України визначено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до декрету КМУ від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц, та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 723/1061/17 про можливість визнання в порядку спадкування права на завершення приватизації земельної ділянки, якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Крім того, відповідно до правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст.125 Земельного кодексу України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. У п.3.5 вказано, що правильною є практика судів, які у випадку не завершення процедури приватизації земельної ділянки, яку розпочав за життя спадкодавець та не встиг закінчити, визнають за спадкоємцем таке право. Якщо видача державного акта на право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування, до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. VI. Висновки суду Таким чином, судом встановлено, що після смерті [PERSON] \~відкрилась спадщина на належне їй майно, а саме: земельну ділянку площею 0,3064 га, наданої для ведення особистого селянського господарства, місце знаходження якої: Волинська область, Іваничівський район, с. Заставне (кадастровий номер 0721182201:01:002:0006) та земельну ділянку площею 0,2936 га, наданої для ведення особистого селянського господарства, місце знаходження якої: Волинська область, Іваничівський район, с. Заставне (кадастровий номер 0721182201:01:002:0007); а єдиним спадкоємцем після смерті останньої за заповітом, який залишила померла, є позивач [PERSON] . Успадкувавши спадкове майно, [PERSON] успадкувала право на завершення процедури приватизації земельної ділянки, яке мала за життя спадкодавець, але в установленому порядку не може завершити процедуру приватизації та зареєструвати своє право на спадкове майно. За таких обставин, суд вважає, що позивач, прийнявши спадщину після смерті спадкодавця, набула право на спадкування усіх прав та обов`язків, що належали останній, включно із правом на завершення процедури приватизації земельної ділянки та одержання правовстановлюючого документа на таку, а тому заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. VII. Розподіл судових витрат Враховуючи думку позивача та виходячи з вимог ст.141 ЦПК України, суд вважає, що понесені позивачем судові витрати на оплату судового збору слід залишити за ним.

Outcome: approved