Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-13 00:00:00

І. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Позивач звернувся до Дзержинського міського суду Донецької області з вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування вимог посилається на те, що відповідно до договору дарування від 21.10.2010 року, він є власником житлової квартири за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою зареєстрований його син, який з вересня 2015 року там не мешкає. Зазначає, що здійснює оплату комунальних послуг з урахуванням реєстрації місця проживання відповідача у вказаній квартирі, тому не має можливості оформити житлову субсидію, що ставить його у скрутне матеріальне становище. У зв`язку з чим просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Позивач до судового засідання не з`явився, надав заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, наполягає на їх задоволенні, проти заочного розгляду справи не заперечує. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Дзержинського міського суду Донецької області від 27.09.2019 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом надіслання судових повісток разом з копіями відповідних документів, причини неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи у його відсутності суду не надав. Беручи до уваги думку позивача, який не заперечував проти заочного вирішення справи, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи відповідно до положень ст.ст. 280-283 ЦПК України. Судом досліджуються письмові матеріали справи, оцінюються докази в їх сукупності. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. Суд, вирішуючи питання, передбачені ст.ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з наступного. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 21.10.2010 року, він є власником житлової квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до акту від 09.09.2019 [PERSON] за вищевказаною адресою не проживає з вересня 2015 року. Згідно з копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . V. Оцінка суду. Предметом спору (зміст спірних правовідносин) у справі є визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. У суду відсутні мотиви для відхилення представлених доказів та про їх відхилення не заявлено клопотань жодною із сторін. Представлені суду докази відповідають змісту статей 77, 80 ЦПК України щодо належності, допустимості, достовірності кожного з них окремо та у своїй сукупності, та відповідно достатності їх для прийняття у справі законного та справедливого рішення. VІ. Оцінка аргументів сторін. Проводячи оцінку аргументів сторін, які ґрунтуються на поданих доказах, суд доходить висновку, що в своїй сукупності вони вказують на наявність підстав для захисту житлових прав та права власності позивача. VІІ. Норми права, що застосовує суд та мотиви їх застосування. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Враховуючи, що квартира є власністю позивача, суд доходить висновку, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ст. ст. 383, 405 ЦК України, ст. ст. 64, 150, 156 ЖК Української РСР. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно зі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи те, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду по справам даної категорії є безпосередньою підставою для зняття з реєстрації особи, яка визнана за рішенням суду такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, реєстраційний орган не вправі відмовити в знятті з реєстрації такої особи з посиланням на те, що суд не зобов`язав його вчинити цю дію. На підставі викладеного, враховуючи, що позивачу належить на праві власності житлова квартира за адресою: договору дарування від 21.10.2010 року, він є власником житлової квартири за адресою: [ADDRESS] , знайшли підтвердження обставини відсутності там відповідача, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. VIII. Питання про розподіл судових витрат. Позивач не ставить питання про стягнення судових витрат, тому суд не вирішує питання щодо їх розподілу.

Outcome: approved