Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-14 00:00:00

І. Зміст позовних вимог, заперечень. [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку, що залишився після померлого [INFO] її батька [PERSON] , й знаходиться в [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що після смерті батька вона та її брат [PERSON] подали заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини за законом, але не можуть оформити право власності на спадкове нерухоме майно через нотаріальну контору, оскільки у покійного спадкодавця відсутні правовстановлюючі документи на належне йому домоволодіння, яке відносилося до колгоспного двору. Так, позивач є дочкою і спадкоємицею після смерті батька, [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження та свідоцтвом про одруження. Її батько, [PERSON] , проживав в будинку [ADDRESS] . Дане будинковолодіння мало статус колгоспного двору та на момент вступу в законну силу Закону України «Про власність» 15.04.1991 року він був членом даного колгоспного двору, що підтверджується довідкою Височанської сільської ради Головеньківського старостинського округу від 05.10.2020 року № 364. Станом на 15 квітня 1991 року в колгоспному домоволодінні, розташованому за адресою: [ADDRESS] , мешкали: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а тому останні мали право власності на будинковолодіння в рівних частках по 1/3 частині будинку. [PERSON] померла [INFO] , про що в книзі реєстрації актів про смерть зроблено відповідний актовий запис № 08. Факт її смерті підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . [PERSON] , до дня своєї смерті була постійно зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] . Спільно з нею проживали та були зареєстровані: [PERSON] - зять; [PERSON] - дочка, яка й успадкувала спадщину. [PERSON] померла [INFO] про що в книзі реєстрації актів про смерть зроблено відповідний актовий запис №18. Факт її смерті підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . [PERSON] до дня своєї смерті була постійно зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] . Спільно з нею проживали та були зареєстровані: [PERSON] - чоловік, який прийняв частину спадщини. Таким чином спадщину після смерті матері позивачки, в тому числі 2/3 частини житлового будинку, успадкував чоловік спадкодавиці, [PERSON] ,. [PERSON] помер [INFO] про що в книзі реєстрації актів про смерть зроблено відповідний актовий запис № 18. Факт його смерті підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . [PERSON] до дня своєї смерті був постійно зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] . Разом з ним до дня його смерті та протягом шести місяців з дня смерті ніхто не проживав та не був зареєстрований. Після смерті [PERSON] спадщину прийняли позивач та відповідач, про що подали заяви до Борзнянської районної державної нотаріальної контори та оформили частину спадкового майна, а саме земельну ділянку. Вартість будинку станом на 17 липня 2020 року складає 109882 грн. Будучи спадкоємицею після смерті [PERSON] , позивач не може реалізувати своє право на отримання свідоцтва на спадщину на будинок [ADDRESS] з господарськими будівлями через відсутність їх правової реєстрації за спадкодавцями, а тому просить позов задовольнити. Відповідач з відзивом до суду не звертався, своїм правом на надання пояснень по суті позовних вимог не скористався. ІІ. Процесуальні дії у цивільній справі. Ухвалою Борзнянського районного суду Чернігівської області від 05 листопада 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено судове засідання, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Борзнянського районного суду Чернігівської області від 24 листопада 2020 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. На запит суду Борзнянська районна нотаріальна контора надіслала копію спадкової справи до майна померлої [INFO] [PERSON] та копію спадкової справи до майна померлого [INFO] [PERSON] . Як убачається зі спадкової справи № 103/2010, остання містить заяву [PERSON] про те, що він відмовляється від спадщини по закону після смерті дружини без зазначення, на чию користь. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Лук`яненко Р.В. заявила клопотання про призначення посмертної почеркознавчої експертизи, оскільки, на думку позивача, підпис у заяві її батька [PERSON] про відмову від спадщини за законом після смерті його дружини [PERSON] є підробленим, що, у випадку підтвердження, в подальшому призведе до зміни часток у спадковому майні. Ухвалою Борзнянського районного суду Чернігівської області від 17 грудня 2020 по справі призначено посмертну почеркознавчу експертизу, провадження по справі зупинено. 02.11.2021 року результати експертизи надійшли до суду, провадження у справі було поновлено. ІІІ. Ставлення учасників цивільного процесу до пред`явленого позову. В судове засідання позивач та відповідач не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися, направили до суду своїх представників. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Враховуючи висновки почеркознавчої експертизи, зазначила, що батько позивача [PERSON] від спадщини не відмовлявся, а тому, відповідач та позивач, як його діти, мають право на спадщину у рівних долях. Вже після дослідження матеріалів справи, у судових дебатах, представник позивача зазначила, що, з урахуванням заповіту [PERSON] на користь відповідача, вона заявляє про зменшення позовних вимог, а тому просить задовільнити позовні вимоги частково, не на Ѕ частину, а 1/3, тобто визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частину житлового будинку, що залишився після померлого [INFO] її батька [PERSON] , й знаходиться в [ADDRESS] . Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив. Зазначив, що не погоджується з позовними вимогами фактично з єдиної підстави: оспорюване домоволодіння неузаконене через державну реєстрацію. Жодних даних в реєстрі нерухомого майна щодо вказаного домоволодіння немає. Також до справи не долучене свідоцтво про право власності на зазначене домоволодіння, а тому неможливо встановити, хто дійсно є власником цього будинку. Спадкодавці свідоцтво про право власності не отримували. Спочатку потрібно зробити державну реєстрацію домоволодіння, а вже потім - оформлювати право на спадщину. На сьогоднішній день, відсутній сам об`єкт, його немає у реєстрі нерухомого майна. Одночасно висловив думку, що у цій справі необхідно залучити як співвідповідача орган місцевого самоврядування - Височанську сільську раду, оскільки будинок не зареєстрований, а також залучити як треті особи уповноважені органи, що мають вводити будинок в експлуатацію. Вже у судових дебатах представник відповідача зазначив, що, враховуючи те, що представник позивача зменшила позовні вимоги, то він у цій частині позов визнає у повному обсязі та вважає, що так й має бути, однак все одно вважає, що спочатку має бути державна реєстрація майна. На пропозицію суду щодо укладення мирової угоди, для чого було відкладено розгляд справи, представники сторін повідомили, що вони не дійшли згоди, представник відповідача зазначив, що відповідач не бажає мати із позивачем нічого спільного та спілкуватися з нею не хоче, а представник позивача зазначила, що їм жодної пропозиції не пропонувалося. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків. IV. Встановлені судом фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, норми права, які застосовував суд, мотиви суду. Позивач, [PERSON] , є дочкою і спадкоємицею після смерті батька, [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження та свідоцтвом про одруження (а.с. 8-10). Станом на 15 квітня 1991 року в колгоспному домоволодінні, розташованому за адресою: [ADDRESS] , мешкали: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується довідкою Височанської сільської ради Головеньківського старостинського округу від 05.10.2020 року № 364 (а.с.11), а тому, виходячи з рівності часток усіх його членів, кожен з них мав право власності на будинковолодіння в рівних частках, тобто по 1/3. [PERSON] померла [INFO] , про що в книзі реєстрації актів про смерть зроблено відповідний актовий запис № 08. Факт її смерті підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с.12). [PERSON] до дня своєї смерті була постійно зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] . Спільно з нею проживали та були зареєстровані: [PERSON] - зять; [PERSON] - дочка (а.с. 13). У відповідності до вимог ст. ст. 527, 529 ЦК УРСР, після смерті [PERSON] її майно було успадковано її дочкою [PERSON] , яка стала володіти 2/3 частини будинковолодіння, а [PERSON] - 1/3. [PERSON] померла [INFO] , про що в книзі реєстрації актів про смерть зроблено відповідний актовий запис №18. Факт її смерті підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с.15). [PERSON] до дня своєї смерті була постійно зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] . Спільно з нею проживали та були зареєстровані: [PERSON] - чоловік. Після смерті [PERSON] із заявою про прийняття спадщини звернувся також її син - [PERSON] - відповідач у справі, тобто, на підставі ст. 1268 ЦК УРСР, майно [PERSON] було порівну успадковано її чоловіком та її сином, а тому [PERSON] почав володіти 2/3 частини будинковолодіння, а [PERSON] - 1/3. [PERSON] помер [INFO] , про що в книзі реєстрації актів про смерть зроблено відповідний актовий запис № 18. Факт його смерті підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с.17). [PERSON] до дня своєї смерті був постійно зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] . Разом з ним до дня його смерті та протягом шести місяців з дня смерті ніхто не проживав та не був зареєстрований (а.с.18). Після смерті [PERSON] спадщину прийняли позивач та відповідач, про що подали заяви до Борзнянської районної державної нотаріальної контори та оформили частину спадкового майна, а саме земельну ділянку. Таким чином, 2/3 частини будинковолодіння, що належало [PERSON] , було поділено порівну між сином та дочкою спадкодавця, тобто між позивачем та відповідачем у цій справі. Тобто, [PERSON] почав володіти 2/3 частини будинковолодіння, а 1/3 має належати [PERSON] , а тому доводи позивача, викладені у позовній заяві, про належність позивачу Ѕ частини будинку, є такими, що не ґрунтуються на матеріалах справи. Одночасно судом були досліджені також такі докази. Довідку та технічний паспорт, видані КП «Ніжинське БТІ» від 17.09.2020 року № 115, згідно якої убачається, що станом на 31.12.2012 року власником житлового будинку з господарськими спорудами та будівлями, що розташоване по [ADDRESS] , є [PERSON] (голова колгоспного двору) на підставі свідоцтва на право власності та жилий будинок, виданого виконавчим комітетом Борзнянської районної ради 10 квітня 1990 року (19-22). При цьому, представник відповідача зауважив, що зазначення про свідоцтво на право власності та жилий будинок, видане виконавчим комітетом Борзнянської районної ради 10 квітня 1990 року, немає правових наслідків, оскільки такі відомості відсутні у реєстрі нерухомого майна. Згідно довідки Борзнянської районного державної нотаріальної контори від 07.12.2020 року № 1553/01-16, після померлої [INFO] [PERSON] заяви про прийняття та про відмову від спадщини не подавалися (а.с. 44), спадкова справа не заводилася (а.с. 63). Як убачається з копії спадкової справи до майна померлої [INFO] [PERSON] (а.с.45-68), із заявою про прийняття спадщини звернувся [PERSON] та із заявою про відмову від прийняття спадщини [PERSON] (а.с.45-46). Одночасно, судом встановлено, що у вказаній спадкові справі знаходиться заповіт [PERSON] від 10.02.1995 року, яка все своє майно заповідає [PERSON] (а.с.65/зворот). Як додатково пояснив представник відповідача, дійсно, такий заповіт мав місце, відповідачу про нього було відомо, однак жодних дій щодо нього відповідачем зроблено не було. Останній не звертався до нотаріуса ані з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , ані з заявою про відмову від такої спадщини. Як убачається з копії спадкової справи до майна померлого [INFO] [PERSON] (а.с.69-107), із заявою про прийняття спадщини звернулись [PERSON] та [PERSON] (а.с.69-70). Згідно висновку експерта від 28.10.2021 року № 4107-4109/21-24 (а.с.225-233), підписи від імені [PERSON] в двох заявах про відмову від спадщини від 25.02.2010р. та в заповіті від 12.02.2004 від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] та [PERSON] в графі «Підпис», виконані рукописним способом, письмовими приладами без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів. Підпис від імені [PERSON] в заповіті від 12.02.2004 від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] та [PERSON] в графі «Підпис» виконаний [PERSON] . Підписи [PERSON] в двох заявах про відмову від спадщини від 25.02.2010 виконані не [PERSON] , а іншою особою. Як зауважив представник відповідача, вказаний висновок експерта він просить суд до уваги не брати, оскільки він є лише одним з доказів у цій справі, та не є обов`язковим для суду. Крім того, зразки підписів, як порівняльний матеріал, що були надано експерту, є старими та не могли бути взяті експертом на дослідження за строком своєї давності, про що зазначали інші експерти у цій справі. Між заповітом та заявами про відмову від спадщини пройшло багато часу, а тому почерк [PERSON] змінився. Всі заяви були підписано саме ним, що не спростовано позивачем. За відсутності свіжих підписів та почерку [PERSON] висновки вказаної експертизи брати до уваги не можна. З приводу усунення суперечностей щодо написання заяв [PERSON] про відмову від прийняття спадщини від 25.02.2010 судом було допито, як свідка, [PERSON] , яка пояснила, що на час, коли були написані вказані заяви, її прізвище було [PERSON] , вона була сільським головою та виконувала роль нотаріуса. Позивача у цій справі знає добре, а відповідача бачила лише 2 чи 3 рази, коли оформлювала спадщину, коли помер їх батько. Пояснила, що саме вона посвідчувала відмову [PERSON] від спадщини. В той день він був зі своїм сином та вони втрьох оформили документи. Й хоча вона розуміє, що нотаріальна дія є конфіденційною, син спадкодавця також був присутній, оскільки вона вважала, що спадщина буде все одно його. Заяву, що підписав [PERSON] , набирала саме вона, а він її просто підписав. Заява була підписана в двох екземплярах. Жодних варіантів написання заяви вона на підпис [PERSON] , не пропонувала, оскільки саме така форма була в неї на комп`ютері, саме її вона роздрукувала, а [PERSON] її підписав. Інших форм в неї не було, оскільки в практиці іншого в неї не було. [PERSON] цю заяву читав, зауважень щодо змісту в нього не було. Переконана, що вказані заяви [PERSON] було підписано особисто в її присутності. На питання представника позивача, яке було знято судом, зазначила, що вважає, що висновки експертизи є невірними, оскільки експерт проводив експертизу за підписами та почерком, які є дуже старими. Про це їй повідомив відповідач, з яким вона спілкувалася перед судовим засіданням. Вони обговорювали справу та висновки експертизи та саме він повідомив, що зразки для експертизи були неналежними. При цьому, представник відповідача підтвердив, що він зняв копії експертизи під час ознайомлення зі справою, надав їх відповідачу, який, можливо, міг надати їх свідку. Фактично, перед судом поставлено питання щодо оцінки заповіту, який міститься в матеріалах спадкової справи, питання державної реєстрації оспорюваного домоволодіння, а також висновку експертизи. Статтею 76 діючого ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 83 діючого ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. За приписами ст.ст. 77, 78 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. А відповідно до ст. 80 ЦПК достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання Що стосується висновку експертизи Як категорично заявляє експерт у своїх висновках, підписи [PERSON] в двох заявах про відмову від спадщини від 25.02.2010 року виконані не [PERSON] , а іншою особою. З урахуванням вимог процесуального закону, установлених судом обставин справи, з огляду на те, що оспорюваний доказ одержаний у порядку, встановленому законом, суд вважає цей доказ належним, допустимим і достатнім доказом. Доводи представника відповідача щодо неналежності порівняльних зразків не заслуговують на увагу, оскільки така оцінка є виключно прерогативою експерта, якому було доручено проводити експертизу, та який самостійно оцінює достатність та належність матеріалу для надання висновку. Тим більше, в разі сумніву у висновках експертизи, відповідач не був позбавлений можливості заявити клопотання про проведення іншої експертизи, чим не скористався, як й не скористався правом виклику до суду, як свідка, особи, що складала відповідний висновок. Також, суд бере до уваги й те, що згідно довідки № 361 від 16.04.2021 року, наданою КНП «Борзнянська міська лікарня», [PERSON] на диспансерному обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебував, за медичною допомогою не звертався, на стаціонарному чи амбулаторному лікуванні не перебував. Приписами ст.ст.12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 4 ст. 12 ЦПК передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. На виконання вимог ч. 5 ст.12 ЦПК з метою реалізації своїх прав, суд сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними своїх прав. За відсутністю доказів на спростування доводів експертизи, міркування представника відповідача є припущенням. Що стосується показань свідка [PERSON] , то вказані показання суд відкидає, з урахуванням того, що вони породжують обґрунтований сумнів у своїй об`єктивності, з урахуванням того, що свідок до судового засідання обговорювала з відповідачем суть справи та доказам, які є у матеріалах справи, хоча пояснила, що відповідача взагалі бачила 2 чи 3 рази й лише під час оформлення спадщини. Одночасно суд бере до уваги й те, що вказаний свідок є прямо заінтересованим у цій справі, оскільки саме вона мала пересвідчитися у встановленні особи, що виявила бажання відмовитися від спадщини, а за висновками експертизи [PERSON] не підписував жодних заяв (про що свідок дізнався перед судовим засіданням від відповідача), що протирічить зазначеному свідком у судовому засіданні. Також, судом береться до уваги й те, що свідок особисто займалася оформленням спадщини як позивача, так й відповідача, що підтверджується відповідними дорученнями, що містяться у спадкових справах та заявами на ім`я нотаріуса (а.с. 79, 81, 83, 92). Щодо питання державної реєстрації оспорюваного домоволодіння У відповідності до ст. 331 ЦК України право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації і виникає з моменту державної реєстрації. Як убачається з довідки № 115 від 17 вересня 2020 року, виданої КП «Ніжинське міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради (а.с.22), право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] , станом на 31 грудня 2012 року було зареєстровано за [PERSON] згідно Свідоцтва на право власності на жилий будинок, виданого виконавчим комітетом Борзнянської районної ради від 10 квітня 1990 року. Отже, з цього моменту [PERSON] стала законним власником вказаного будинку. Водночас, згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 12.11.2021 року право власності на дану господарську будівлю за жодним власником не зареєстровано. Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який введено в дію з 01.01.2013 року, функції державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, перейшли до спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань державної реєстрації прав - Міністерства юстиції та його територіальних управлінь юстиції, від імені якого ці функції виконує Державна реєстраційна служба України та її структурні територіальні підрозділи; врегульовано відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а також встановлено спеціальний Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень та Порядок надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 N 703. З 01.01.2013 відповідно до ст.8, ст.16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п.2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 № 868, державну реєстрацію прав шляхом внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно проводить орган державної реєстрації прав. Державний реєстратор - нотаріус є спеціальним суб`єктом, на якого покладено функції державного реєстратора прав на нерухоме майно у випадку, передбаченому вищевказаним Законом. Частиною 1 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності згідно ч.1 ст.321 ЦК України є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений його права чи обмежений у його здійсненні. Як вбачається з ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. До 2013 року реєстрація права власності на майно проводилася в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, який зараз є архівною складовою частиною Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав). До 2013 року реєстрація права власності на квартири, житлові будинки, нежитлові приміщення та інше нерухоме майно, проводилася Бюро технічної інвентаризації (надалі - БТІ), із видачою про це документів (Витягів) або проставленням відповідних штампів (відміток) на самому документі. Така реєстрація проводилася БТІ в Реєстрі прав власності на нерухоме майно (в якому реєструвалися виключно квартири, будинки, приміщення). А тому доводи представника відповідача щодо неможливості розгляду цієї справи за відсутності даних у реєстрі нерухомого майна є такими, що не ґрунтуються на вимогах закону. Щодо залучення як співвідповідача органу місцевого самоврядування. З аналізу положень ст.13 ЦПК України вбачається, що суд зобов`язаний вирішити справу за тим зверненням особи, що пред`явлене, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому (принцип диспозитивності цивільного судочинства). Відповідно до ч. 1 ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Як вбачається зі змісту ст.ст. 51, 175 ЦПК України, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. За приписами ст.51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав саме на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Таким чином, відповідач не наділений правом залучення співвідповідача. Крім того, при розгляді справ щодо спадщини, з метою встановлення кола спадкоємців за заповітом і за законом, які прийняли спадщину, необхідно у тому числі перевіряти наявність заведеної нотаріусом спадкової справи. Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 10.02.2021 року у справі № 619/2796/19-ц). Крім того, суди відкривають провадження в справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 2516/1356/12-ц (провадження № 61-28938св18), від 15 січня 2020 року у справі № 200/9984/16-ц (провадження № 61-11977св19), від 25 березня 2020 року у справі № 140/871/16-ц (провадження № 61-38046св18), від 30 квітня 2020 року у справі № 352/382/18 (провадження № 61-40424св18), від 30 вересня 2020 року у справі № 361/1953/18 (провадження № 61-16095св19), від 07 жовтня 2020 року у справі № 234/17511/19 (провадження № 61-8215св20). Виходячи з аналізу статті 1251 ЦК України, територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування є відповідачами у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття. У цій справі встановлено, що спадщину після батька прийняли брат і сестра в рівних частках, щодо частини спадкового майна спору між ними немає. Таким чином, у цій справі позивачем правильно визначено належного відповідача. Що стосується залучення до справи третіх осіб, на які покладено функцію вводу в експлуатацію будинку, то суд вважає, що представником відповідача не доведено необхідно залучення таких. Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Третя особа у справі не є стороною у цивільному процесі. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі, коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи. Отже, правове становище третіх осіб у процесі посідають особи, які мають юридичний інтерес до справи, але інтерес, який не є рівноцінним інтересам сторін (позивача чи відповідача). Інститут третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, зумовлений, перш за все, необхідністю забезпечити можливість здійснення відповідними суб`єктами права регресу. Якщо в результаті ухвалення судового рішення сторона може набути право стосовно третьої особи або третя особа може пред`явити вимоги до сторони, така сторона зобов`язана сповістити цю особу про відкриття провадження у справі і подати до суду заяву про залучення її до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору. У цій справі, на органи, що вводять будинок в експлуатацію, жодним чином не впливає рішення суду щодо спадкових правовідносин між позивачем та відповідачем. Щодо заповіту, який міститься в матеріалах спадкової справи Судом встановлено, що у спадковій справі щодо майна померлої [INFO] [PERSON] знаходиться заповіт [PERSON] від 10.02.1995 року, яка все своє майно заповідає [PERSON] (а.с.65/зворот). Як пояснив представник відповідача, дійсно, такий заповіт мав місце, відповідачу про нього було відомо, однак жодних дій щодо прийняття спадщини за ним відповідачем зроблено не було. Останній не звертався до нотаріуса ані з заявою про прийняття спадщини після [PERSON] , ані з заявою про відмову від такої спадщини. На думку суду, враховуючи те, що вказаний заповіт є у спадковій справі, відповідач не міг не знати про його наявність. Відповідно до ст.ст. 524, 529 ЦК УРСР, чинного на час відкриття та оформлення спадщини після смерті [PERSON] , спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Спадкоємцями за законом першої черги є, в рівних частках, діти та дружина померлого. Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Згідно з положеннями ст. ст. 549, 554 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (ст. ст. 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Якщо спадкодавець заповідав усе своє майно призначеним ним спадкоємцям, то частка спадщини, яка належала б спадкоємцеві, який відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними в рівних частках. Відповідно до статті 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі був відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини. Отже, прийняття спадщини, як за заповітом, так і за законом, було правом спадкоємця й залежало виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину. Аналогічні висновки наведені у постанові Судової палати у ЦС Верховного Суду України вiд 06.02.2013 року №6-167цс12 щодо способів прийняття спадщини та відмови від неї. У цій справі судом безсумнівно встановлено, що жодних дій, які б свідчили про прийняття відповідачем спадщини за заповітом, він не вчинив, що відповідно до ч. 2 ст. 553 ЦК УРСР, є відмовою від спадщини за заповітом. Відповідач не надав доказів про те, що він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у справі № 305/235/17 від 25 березня 2020 року, щодо документів, які можуть бути доказом вступу в управління або володіння спадковим майном. Щодо зменшення позовних вимог Як зазначив суд, вже після дослідження матеріалів справи, у судових дебатах, представник позивача зазначила, що, з урахуванням заповіту [PERSON] на користь відповідача, вона заявляє про зменшення позовних вимог, а тому просить задовільнити позовні вимоги частково, не на Ѕ частину, а на 1/3, тобто визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частину житлового будинку, що залишився після померлого [INFO] її батька [PERSON] , й знаходиться в [ADDRESS] . Однак, суд таку заяву не приймає з урахуванням такого. Згідно ч. 2 ст. 49 ЦПК позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Частина 3 вказаної статті передбачає, що у разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої та частинами третьою і четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у рішенні суду. Суд не приймає відмови від позову, зменшення розміру позовних вимог, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. Сторони можуть укласти мирову угоду на будь-якій стадії судового процесу. Як убачається, представник заявника не скористалася своїм правом подати заяву про зменшення позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання. При цьому, не ставилося також питання й щодо поновлення строку на подачу такої заяви. Доказів надсилання такої заяви відповідачу суду також не надано. При цьому, суд оцінює критично визнання такої заяви представником відповідача, оскільки у відповідності до вимог ст. 182 ЦПК при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань. Заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі, а письмова заява про зменшення позовних вимог до суду не надходила. Щодо основної вимоги Згідно роз`яснень, викладених у п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15.04.1991р. не втратили права на частку в його майні і розмір частки члена двору визначається, виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Відповідно до ст.120 ЦК УРСР в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться у його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу. Згідно із ч.2 ст.123 ЦК УРСР в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, розмір частки члена двору встановлюється, виходячи із рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. З матеріалів справи слідує, що спірний будинок побудований на законних підставах і не є самочинним будівництвом, а відтак право власності на нього виникло у членів відповідного колгоспного двору. Судом встановлено, що в домоволодінні, яке розташоване [ADDRESS] , та мало статус «колгоспного двору», проживали [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яким згідно діючого на той час законодавства і належало зазначене домоволодіння в рівних долях (по 1/3 частині кожному). [PERSON] померла [INFO] . Остання до дня своєї смерті була постійно зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] . Спільно з нею проживали та були зареєстровані: [PERSON] - зять; [PERSON] - дочка, яка й успадкувала спадщину за законом. [PERSON] померла [INFO] . Остання, до дня своєї смерті була постійно зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] . Спільно з нею проживали та були зареєстровані: [PERSON] - чоловік, який прийняв спадщину за законом, а також син, який звернувся за оформленням спадщини. [PERSON] помер [INFO] . Останній до дня своєї смерті був постійно зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] . Разом з ним до дня його смерті та протягом шести місяців з дня смерті ніхто не проживав та не був зареєстрований. Після смерті [PERSON] спадщину прийняли позивач та відповідач, про що подали заяви до Борзнянської районної державної нотаріальної контори та оформили частину спадкового майна, а саме земельну ділянку. Відповідно до приписів ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, оскільки позивач є спадкоємцем за законом після смерті свого батька, цивільна правоздатність якого припинилася, прийняв спадщину, відсутній правовстановлюючий документ на належне померлому спадкодавцю домогосподарство, що не заперечується сторонами та перешкоджає позивачу оформити право власності на спадкове нерухоме майно через нотаріальну контору, то суд вважає за можливе позов задовольнити частково. V. Розподіл судових витрат Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує, що відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до квитанції від 19.10.2020 року, встановлено, що позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір в розмірі 840,80 грн., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача частково, пропорційно задоволеним вимогам, 560,53 грн (1/3:1/2*840,80). Також, відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Суд визнає обґрунтованими вимоги про стягнення з відповідача витрат, понесених із замовленням та проведенням експертизи, пропорційно задоволеним вимогам.

Outcome: partial