Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-09 00:00:00

Короткий змісти позовних вимог Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири і витребування майна з чужого володіння. Позовні вимоги мотивує тим, що їй на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням по комунальній власності Чернівецького міськвиконкому 19.08.1994 року на праві приватної власності належала двокімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 48,90 кв.м., у тому числі житловою - 26,80 кв.м. Зазначає, що 02.12.2018 року по необережності, вона невдало впала, внаслідок чого отримала травму у вигляді закритого скалкового вертлюгового перелому лівої стегнової кістки зі зміщенням відломків та у період з 05 по 11 грудня 2018 року, знаходилася на стаціонарному лікуванні, відділення анестезіології з ліжками інтенсивної терапії та 05.12.2018 р. їй було проведено оперативне лікування: закритий інтрамедулярний остеосинтез лівої стегнової кістки фіксатором PFNA. Вказує, що в період з 11 по 12 грудня 2018 року вона також перебувала у травматологічному відділенні лікарні швидкої медичної допомоги м. Чернівці на стаціонарному лікуванні. Посилається на те, що є одинокою особою, похилого віку, отримує пенсію в розмірі 2200,00 грн., чоловіка та дітей не має, протягом тривалого часу часто хворіє і після виписки на амбулаторне лікування, в силу віку, за станом здоров`я, потребувала сторонньої допомоги та догляду, не могла за собою доглядати, забезпечувати себе продуктами харчування. Вказує, що її рідна сестра [PERSON] , також людина похилого віку, погодилася на її прохання допомагати, доглядати за нею та при розмові з останньою, при якій був присутній і син сестри, відповідач по справі, вона обговорила з [PERSON] , щоб остання здійснювала за нею довічний догляд за умови, але за умови того, що квартина після смерті залишиться останній. Погодившись укласти з сестрою - [PERSON] договір на запропонованих умовах, вона передала їй правовстановлюючі документи на свою квартиру та 21.12.2018 року до неї додому прийшли відповідачі: сестра [PERSON] , її син [PERSON] , дружина останнього [PERSON] і незнайомий їй чоловік, якого представили як нотаріуса, який щось їй говорив, але вона не все розуміла, бо має вади слуху: страждає на хронічну двобічну приглухуватість третього ступеню. Після розмови із нею, нотаріус вийшов і в іншій кімнаті спілкувався з сестрою та її сином. Через деякий час вони втрьох знову зайшли в її кімнату, сестра сказала, що документи готові і їх треба підписати і вона вчинила декілька підписів. Підписані нею документи особисто не читала, оскільки погано бачить, а оскільки повністю довіряла сестрі, була впевнена у тому, що зміст в документах, які підписала, відповідає узгодженим домовленостям. У її присутності сестра передала документи своєму синові, відповідачу [PERSON] . Окрім наведеного, позовні вимоги мотивує і тим, що протягом грудня 2018 - кінця жовтня 2019 року [PERSON] навідувалася до неї, готувала їжу, прала, приносила ліки та продукти. В кінці жовтня 2019 року, сестра їй розповіла, що нотаріус оформив не договір довічного утримання, а договір дарування, а також і те, що після оформлення договору дарування на неї, через три дня, вона передарувала квартиру сину - [PERSON] , який відмовляється від обіцянки надавати кошти на утримання. 05.11.2019 року з сестрою - пішла до нотаріуса, де отримали фотокопії укладених договорів: договору дарування квартири від 21.12.2018 року та договору дарування квартири від 25.12.2018 року. Зазначає, що укладений договір дарування вона вчинила під впливом помилки оскільки, перебуваючи в складній життєвій ситуації, внаслідок віку, на той час - 82 роки та станом здоров`я потребувала стороннього догляду, неправильно сприйняла фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення і замість договору довічного утримання було підписано договір дарування. Вона була впевнена, що підписала договір, за яким передала свою квартиру сестрі - [PERSON] взамін чого остання повинна була довічно надавати їй часткове матеріальне забезпечення, доглядати її і похїовати. На момент укладення договору дарування від 21.12.2018 року, вона не мала наміру і внутрішньої волі на безоплатну передачу квартири у власність сестри, а намір її полягав у передачі належної їй квартири лише за умови здійснення нею її довічного утримання та догляду. При цьому вона також була впевнена, що квартира перейде у власність сестри тільки після її смерті, а до цього буде перебувати у її власності. Вказує, що у квартирі [ADDRESS] вона зареєстрована і проживає з лютого 1987 року по теперішній час, іншого житла не має; усі платежі по утриманню квартири, з врахуванням призначеної їй субсидії, вона сплачує самостійно до теперішнього часу. Відповідачі в квартирі не проживають. Зазначена в договорі оцінка дарунку в розмірі 100000,00 грн. не відповідає реальній вартості квартири і визначена без її відома та згоди. Посилаючись на норми законодавства, просить визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , що був укладений 21.12.2018 року між нею, - [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Тумак А.М., зареєстрований в реєстрі за №9566; витребувати із володіння [PERSON] , у її власність, квартиру [ADDRESS] , що складається з двох житлових кімнат, загальною площею 48,90 кв.м., у тому числі житловою площею 26,80 кв.м.; стягнути судові витрати. Рух справи та позиція сторін Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівців від 06.12.2019 року прийнято цивільну справу до свого провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Відповідачем [PERSON] та в його інтересах представником, адвокатом Явіц В.Й. подано до суду 21.12.2019 року відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги не визнав та просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі (а.с.46-47). Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, пояснивши, що під час укладання договору, в квартирі було 5 чоловік, в тому числі нотаріус, там все була брехня; вона нічого не говорила нотаріусу, і він нічого в неї не запитував. Після лікарні, їй племінник нічого не допомагав, їй допомагала сестра - відповідачка [PERSON] бажала подарувати відповідачу [PERSON] квартиру, але тепер вона йому не довіряє, тому має намір подарувати сестрі. В подальшому в судове засідання не з`явилася, про дату та час розгляду справи була повідомлена належним чином, надавши право представляти її інтереси представнику, адвокату Рендюк Л.І. (а.с.53-56), яка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини зазначені в позовній заяві, просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] , в судовому засіданні позовні вимоги визнала в повному обсязі та не заперечувала проти задоволення позовних вимог, підтвердивши обставини зазначені в позовній заяві, зазначивши що договір мав бути договором довічного утримання в інтересах позивачки; з договором дарування укладеним вона та позивачка не ознайомлювалась; дружина її сина читала частково договір; надала письмову заяву через канцелярію суду про визнання позовних вимог (а.с.95). Відповідач [PERSON] та в його інтересах представник, адвокат Явіц В.Й. (а.с.48-50) в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та у наданих суду поясненнях посилалася на обставини викладені у відзиві на позовну заяву; просили відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення позивача [PERSON] , представника позивача [PERSON] , адвоката Рендюк Л.І.; відповідача [PERSON] ; відповідача [PERSON] та в його інтересах представника, адвоката Явіц В.Й., свідків [PERSON] , [PERSON] , вивчивши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Положеннями ст. 4 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Досліджені судом докази Судом, належними доказами по справі встановлено, що позивачка [PERSON] , [INFO] , уродженка с.Гонорівка Ямпільського району Вінницької області, зареєстрована та проживає в [ADDRESS] , що підтверджується паспортом громадянина України (а.с.19-10) та довідкою випискою з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію ПП «Санітарія» №1707 від 04.11.2019 р. (а.с.17). Позивачка [PERSON] , [INFO] , в період з 05 по 11 грудня 2018 року знаходилася на стаціонарному лікуванні у відділенні анестезіології з ліжками інтенсивної терапії, де 05.12.2018 р. їй було проведено оперативне лікування: закритий інтрамедулярний остеосинтез лівої стегнової кістки фіксатором PFNA, а з 11 по 12 грудня 2018 року - в травматологічному відділенні лікарні швидкої медичної допомоги м.Чернівці, що підтверджується виписним епікризом з історії хвороби №16684 (а.с.18, 19). У відповідності до договору дарування квартири від 21.12.2018 року, позивач [PERSON] , безоплатно передала у власність відповідачки [PERSON] належну їй на праві приватної власності двокімнатну квартиру [ADDRESS] , який посвідчено приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Тумаком А.М. і зареєстровано в реєстрі за № 9566 (а.с.15). Згідно договору дарування квартири від 25.12.2018 року, відповідач [PERSON] безоплатно передала у власність відповідача [PERSON] належну їй на праві приватної власності на підставі договору дарування від 21.12.2018 р. двокімнатну квартиру [ADDRESS] , який посвідчено приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Тумаком А.М. і зареєстровано в реєстрі за № 9605 (а.с.16). Відповідно до квитанцій, комунальні платежі по утриманню квартири [ADDRESS] , позивач сплачує самостійно (а.с.20-28). З накладної без номера від 08.03.2019 року вбачається, що відповідач [PERSON] придбав вхідні двері, вартістю 4500,00 грн., за адресою: квартира [ADDRESS] (а.с.65); також за даною адресою ним було замовлено та встановлено салоном «Вітраж» металопластикові вироби, зокрема вікна, загальною вартістю 16900,00 грн. (а.с.66-69). Вказані вище докази є спів мірними і з показаннями свідків. Так, свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він знайомий з відповідачем [PERSON] близько 20 років. Він був присутній в квартирі позивачки перший раз коли її забирали з лікарні і відповідач привіз позивачку додому в 2018 році, куди вони її занесли разом, там стояли старі вікна та двері дерев`яні; другий випадок коли десь у лютому - березні 2019 року, коли газову плитку заносили нову; третій випадок - вже стояли нові пластикові вікна і двері. Йому було відомо, що квартиру подарували відповідачу [PERSON] . Відношення відповідача [PERSON] і позивачки - господарки квартири були нормальні, [PERSON] там не проживав, з позивачкою проживала мати [PERSON] - відповідачка [PERSON] . Коли він приходив в квартиру, позивачка його чула, що він говорив, його розуміла. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він працює приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу та посвідчував договір дарування між сторонами по справі, він пригадує, що виходив на консультацію - до власника квартири тому, що вона ходити не може, тому він прийшов до неї та запитав її волю та запитав особу чи вона його розуміє, після чого сказав людям що нічого вчиняти не буде; він повідомив позивачу, що потрібно щоб вона мене чула. Потім ще раз приїхав, особа [PERSON] вже його чула добре. Він діяв згідно закону і інструкціїї коли посвідчував договір. Суд оцінивши докази в сукупності, вважає, що доводи позивача знайшли своє підтвердження під час судового розгляду. Застосовані норми права Відповідно до ст.316 ч.1 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Також, відповідно до вимог ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. За вимогами ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно з ст.203 ч.1 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. У відповідності до ст.203 ч.3 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ст.229 ч.1 ЦК України). Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Законодавцем визначено, що наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору та роз`яснення нотаріусом його суті, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Відповідно до постанови від 30.10.2019 р. у справі № 368/357/17 викладена така ж правова позиція Верховним Судом. Згідно з ст.717 ч.1 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України). Відповідно до ст.719 ч.2 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України). Так, судом встановлено під час розгляду справи, що спірна квартира [ADDRESS] , що належала позивачу [PERSON] , вперше була відчужена на підставі договору дарування квартири від 21.12.2018 року, де обдарованою зазначено сестру позивачки - відповідачку [PERSON] (а.с.15). Відтак, вказаний договір слід визнати недійсним, оскільки він укладений з порушенням вищевказаних норм ЦК України, майно було відчужено без добровільної волі його власника - позивачки, яка бажала, щоб сестра буде довічно надавати їй матеріальне забезпечення, доглядати її і поховає її за власний рахунок. Укладений договір дарування позивачка вчинила під впливом помилки, внаслідок чого неправильно сприйняла фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення і замість договору довічного утримання чи спадкового договору фактично уклала договір дарування. На момент укладення договору дарування від 21.12.2018 року позивачка не мала бажання і внутрішньої волі на безоплатну передачу квартири у власність сестри, а мала намір передати їй у власність лише за умови здійснення нею її довічного утримання та догляду. Вчинений правочин - договір дарування позбавив позивача можливості реалізувати свої права на укладення договору довічного утримання та була позбавлена необхідної допомоги, а тому суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги про визнання договору дарування недійсним та визнання за позивачем права власності на спірну квартиру. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За змістом ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом положень статей 317, 319 ЦК України, власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Отже, оскільки договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] , є недійсним, він не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. В свою чергу, відповідно до ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, оскільки договір дарування квартири, укладений між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] , є судом визнається недійсним, тобто волевиявлення власника - [PERSON] на відчуження квартири не було, то спірне нерухоме майно підлягає витребуванню у відповідача [PERSON] на підставі ст. 388 ЦК Українина корить позивачки [PERSON] . Також питання судового захисту права власності висвітлені в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі - Постанова Пленуму № 5). Так, у п.21 Постанови Пленуму №5 вказано, що спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов`язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. Відтак, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на обман або помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише у разі встановлення цих обставин норми статей 203 та 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Такі висновки викладені у правових позиціях Верховного Суду України, викладеній у постановах: від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16;від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16. Як зазначено, у згаданій вище правовій позиції Верховного Суду по даній справі сам по собі факт роз`яснення нотаріусом суті укладеного договору сторонам правочину не є безумовною підставою для висновку про правильне розуміння сторони договору про його суть. У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилялася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа, на підтвердження своїх вимог по визнання правочину недійсним, повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК. У зв`язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів (п. 22 Постанови Пленуму № 5). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову. Так, застосовуючи положення ст.387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (частина третя пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Виникнення права власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно з ст. 392 ч. 1 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як встановлено судом, спірна квартира [ADDRESS] була відчужена на підставі договору дарування квартири від 21.12.2018 року, укладеного між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] , який визнається судом недійсним. Відтак, оскільки за позивачкою, визнається право власності на спірну квартиру, то вона набуває право на пред`явлення віндикаційного позову. Таким чином, оскільки судом встановлено факт вибуття квартири з власності позивачки поза волею власника, то вимоги позову в частині витребування майна з чужого незаконного володіння є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення з відповідачів на користь позивача судових витрат, суд виходить з наступного. Згідно з ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ст.137 ч. 3 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. Позивач [PERSON] уклала з адвокатом Рендюк Л.І. договір №20/11-19 про надання професійної правничої допомоги від 20.11.2019 року (а.с.53-56). Згідно квитанцій від 22.11.2019 року та від 26.11.2019 року (а.с.57), позивачем [PERSON] сплачено адвокату Рендюк Л.І. кошти за надання професійної правничої допомоги в загальному розмірі 5000,00 грн. (а.с.9), а тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідачів на користь позивача судових витрат, зокрема: витрат на правову допомогу, слід задовольнити в розмірі 5000,00 грн. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином з відповідачів [PERSON] , [PERSON] на користь позивачки [PERSON] слід стягнути судовий збір в розмірі 1384,00 грн. та 5000 грн. за надання правової допомоги. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно положень ст. 12, 13 ЦПК України, учасники справи, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Висновки На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як учасник справи, як на підставу заявлених вимог підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги грунтуються на законі і підлягають до задоволення. На підставі викладеного та

Outcome: approved