Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-26 00:00:00

І. Стислий виклад позицій позивача, відповідача 1. Виклад позиції позивача. [PERSON] 22.03.2019 року звернувся до Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Ухвалою судді Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 22.05.2019 року цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості передана по підсудності для розгляду до Шаргородського районного суду Вінницької області. В позовній заяві позивач [PERSON] просить стягнути з [PERSON] на його користь борг в сумі 80000 грн.; витрати по сплаті судового збору в сумі 800 грн. В обґрунтування позову позивач зазначив, що серпні 2018 року під час розмови з відповідачем останній звернувся до нього з проханням дати йому в борг кошти в розмірі 60000 грн. для придбання житла. Під час наступної зустрічі відповідач [PERSON] повідомив, що кошти йому потрібні приблизно на півроку. 15.09.2018 року між ним та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики у формі розписки, наданої йому на підтвердження отримання відповідачем грошових коштів в розмірі 60000 грн. 29.09.2018 року на прохання відповідача, він передав останньому в борг ще 20000 грн. Під час зустрічей з відповідачем останній запевняв його, що кошти будуть повернуті вчасно, тобто до 15.03.2019 року. Проте відповідач свої зобов`язання по поверненню позики не виконав. Так, 15.03.2019 року він приїхав до відповідача по гроші, проте, останній повідомив, що не може вчасно повернути борг. У зв`язку з невиконанням боржником своїх зобов`язань по поверненню позики він змушений звернутися до суду з позовом. В судове засідання позивач [PERSON] не прибув, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити з підстав, зазначених у позові (а.с.52). \~ \~ \~ \~ 2. Виклад позиції відповідача. Правом на подання відзиву на позовну заяву [PERSON] відповідач [PERSON] не скористався. Так, відповідач [PERSON] відзив на позов із викладенням своїх заперечень щодо позовних вимог [PERSON] до суду не подав, не дивлячись на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 11.07.2019 року. ІІ. Заяви, клопотання позивача, відповідача. 1. 13.08.2019\~року \~позивач [PERSON] \~надіслав до\~суду заяву\~про розгляд\~справи у\~його відсутності\~у зв`язку\~з дальністю\~сполучення,\~ позовні\~вимоги підтримує\~у повному\~обсязі,\~просить позов\~задовольнити,\~не заперечує\~щодо заочного\~розгляду справи\~(а.с.52). 2. Відповідач [PERSON] заяв та клопотань, пов`язаних із розглядом справи, до суду не подавав. ІІІ. Процесуальні дії у справі 1. Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 29.03.2019 року відмовлено у задоволенні клопотання [PERSON] про звільнення від сплати судового збору (а.с.11). 2. 29.03.2019 року залишено без руху позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу (а.с.12). 3. 15.04.2019 року позивачем [PERSON] подано до Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області позовну заяву (уточнену) із виправленими недоліками (а.с.15-16). 4. Ухвалою судді Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 22.05.2019 року цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу передана по підсудності для розгляду до Шаргородського районного суду Вінницької області (а.с.23). 5. Ухвалою\~судді Шаргородського\~районного суду\~від 11.07.2019\~року прийнято\~до\~розгляду позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, розгляд цивільної справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження, з метою ефективності судового розгляду та використання процесуального часу призначено два судові засідання на 30.07.2019 року та на 13.08.2019 року, з повідомленням (викликом) учасників справи, здійснено виклик відповідача шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с.36-37, 38-39). 6. 13.08.2019 року відкладено судове засідання на 27.09.2019 року через неприбуття відповідача [PERSON] , здійснено виклик відповідача шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с.55). 7. 27.09.2019 року судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу і про ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів (а.с.64). 8. За таких обставин суд вважає, що перешкод для здійснення розгляду справи у судовому засіданні та ухвалення судового рішення немає. Також, враховуючи, що сторони не прибули в судове засідання, а перешкод для розгляду справи судом не встановлено, то суд вважає за можливе здійснювати судовий розгляд у судовому засіданні без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази Вирішуючи спір,\~суд встановив,\~що між\~сторонами виникли\~зобов`язальні правовідносини,\~зокрема,\~щодо позикових зобов`язань та щодо невиконання грошових зобов`язань. Судом встановлено наступні фактичні обставини, що підтверджуються доказами. Вирішуючи спір, суд встановив факт укладення між [PERSON] з одного боку та [PERSON] з другого боку договорів позики грошей: в сумі 60000 грн. та 20000 грн., відповідно до яких [PERSON] позичив у [PERSON] 15.09.2018 року та 29.09.2018 року вказані суми грошових коштів у національній валюті гривні із зобов`язанням повернути борг повністю до 15.03.2019 року. Факт отримання [PERSON] від [PERSON] позики в національній валюті України гривні в сумі 60000 грн. та 20000 грн. підтверджується борговими документами розпискою від 15.09.2018 року, відповідно до якої відповідач власноручно зазначив про позику у позивача 60000 грн. для купівлі частини будинку та розпискою від 29.09.2018 року, відповідно до якої відповідач власноручно зазначив про позику у позивача 20000 грн. на витрати по послугах нотаріуса. У розписці від 15.09.2018 року зазначено про те, що позивач зобов`язується повернути суму позики у повному обсязі в розмірі 60000 грн. протягом пів року в строк до 15.03.2019 року, а у розписці від 29.09.2019 року у строк протягом півроку до 2019 року (а.с.17-18). Таким чином, виконання грошового зобов`язання та повернення грошових коштів повинно відбутися не пізніше 15.03.2019 року. Суд вважає, що факт написання розписок та наявність боргу перед позивачем не заперечується відповідачем [PERSON] , оскільки останній відзиву на позов із викладенням своїх заперечень щодо позову на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 11.07.2019 року, не надав. Боргові розписки, що написані відповідачем [PERSON] та надані позивачеві [PERSON] , відповідають формі, встановленій для договору позики, що передбачена в ст.1047 ЦК України. Означені розписки підтверджують дві обставини: факт отримання відповідачем [PERSON] в якості позики грошей в кількості 60000 грн. та 20000 грн. та волевиявлення позикодавця і боржника, зокрема, позикодавця щодо надання позики, а відповідача сплатити позивачеві суми боргу, а також зобов`язання відповідача, з яким погодився позивач, що повернення боргу буде здійснено до 15.03.2019 року та до 2019 року. Оскільки у розписках зазначено, що відповідач отримав грошові кошти в грошовій одиниці гривні в борг від позивача, і, з врахуванням того, що розписки знаходиться у позивача [PERSON] , то суд вважає, що дана обставина підтверджує факт зобов`язання відповідача перед позивачем за договорами позики. До даного часу відповідач суми позики у грошовій одиниці гривні позивачеві не повернув, що вбачається із позовної заяви, матеріалів справи, а також підтверджується тією обставиною, що боргові документи розписки до теперішнього часу знаходяться у позивача та не повернуті останнім відповідачеві у випадку, якби відповідач сплатив борг за договорами позики у повному обсязі. Вказана обставина підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи, зокрема, копіями боргових документів розписками від 15.09.2018 року та від 29.09.2019 року (а.с.17-18). Таким чином, суд встановив наявність грошового зобов`язання за укладеними договорами позики в грошовій одиниці України гривні в загальній сумі 80000 грн., а також невиконання цього зобов`язання відповідачем у строк, що встановлений у договорах позики протягом наступних пів року, тобто до 15.03.2019 року та відповідно 29.03.2019 року. Позивач [PERSON] у позовній заяві зазначив про застосування до спірних правовідносин приписів ст.625 та ч.1 ст.1050 ЦК України, тобто про відповідальність за порушення грошового зобов`язання та про наслідки порушення договору позичальником (а.с.16). Разом з тим, як вбачається з позовної заяви, позивачем не заявлено вимоги про стягнення з відповідача грошових сум за порушення останнім грошового зобов`язання та договорів позики. Отже, враховуючи, що судом встановлено факт того, що відповідач добровільно суми позики позивачеві не повернув, що вбачається із матеріалів справи, то наявні правові підстави для стягнення сум боргу із відповідача на користь позивача. V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування Встановленим судом\~фактам відповідають\~ зобов`язальні\~правовідносини,\~зокрема,\~щодо позикових зобов`язань та щодо невиконання грошових зобов`язань, які регулюються нормами Конституції, Цивільного кодексу України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно зі статтею 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. \~ \~ \~ \~Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. \~ \~ \~ \~Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. За змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст.1046 ЦК України). Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України). Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). \~ \~ \~ \~Згідно зі ст.218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо -, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. \~ \~ \~ \~ Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК України). Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч.3 ст.1049 ЦК України). Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу (ч.ч.1, 2 ст.509 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, в тому числі, договори й інші правочини. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається (ст.525 ЦК України). Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст.526 ЦК України). Згідно із ч.1 ст.527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (ч.ч.1, 2 ст.524 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання ( неналежне виконання) (ст.610 ЦК України). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України). Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч.1 ст.625 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання (ст.629 ЦК України). VІ. Висновки суду Проаналізувавши докази на відповідність їх критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності, а також проаналізувавши вище наведені норми права, суд вважає, що право позивача невиконанням грошового зобов`язання з боку відповідача порушено і підлягає судовому захисту. Так, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків (ч.ч.1, 2 ст.76 ЦПК України). Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними, допустимими, достовірними, достатніми. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування ( ст.77 ЦПК України). В силу вимог ч.1 ст.78 ЦПК України, допустимими є докази, що одержані відповідно до порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.80 ЦПК України). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається (ч.1 ст.81 ЦПК України), в судовому засіданні досліджено кожний доказ, що міститься в матеріалах цивільної справи і відповідає вимогам належності, допустимості і достовірності. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. В п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). Оскільки факт повернення боргу за договорами позики відповідачем позивачеві не доведено, то право позивача невиконанням зобов`язання з боку відповідача порушено і підлягає судовому захисту. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Таким чином, суд приходить до висновку, що позов у частині стягнення боргу за договорами позики підлягає задоволенню, оскільки наявність боргових документів розписок у позивача, свідчить про існування невиконаного відповідачем зобов`язання перед останнім на суму, відповідно 60000 грн. та 20000 грн., а всього на загальну суму 80000 грн. Тому, підлягають стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] суми боргу 60000 грн. та 20000 грн. за договорами позики, укладеними між позивачем та відповідачем 15.09.2018 року та 29.09.2018 року. Таким чином, позов [PERSON] підлягає задоволенню. VІІ. Розподіл судових витрат Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу (п.1 ч.2 ст.133 ЦПК України). Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст.141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст.141 ЦПК України). Так, відповідно до п.1 ч.2 ст.4 ЗУ «Про судовий збір» при зверненні до суду з позовом майнового характеру фізичною особою сплачується судовий збір у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. При зверненні в суд з позовом [PERSON] сплачено судовий збір в розмірі 692,70 грн. та 107,30 грн., які зараховано до державного бюджету України (а.с.1, 2, 27). Так як\~позов [PERSON] \~підлягає задоволенню,\~то понесені\~ним \~судові витрати\~по сплаті\~судового збору\~підлягають стягненню\~з відповідача\~в загальній\~сумі 800\~(692,70 грн. + 107,30 грн.) грн.

Outcome: approved