Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-07 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог. В вересні 2021 року [PERSON] та [PERSON] через свого уповноваженого представника звернулися до суду з вищезазначеною заявою, яку обґрунтували тим, що 23 грудня 2006 року вони уклали шлюб. [INFO] в м. Сімферополь АР Крим у них народилась дочка [PERSON] . Органи державної влади України тимчасово не здійснюють повноваження у вказаному населеному пункті. Ця обставина перешкоджає проведенню державної реєстрації народження дитини. Тому заявники просять суд встановити факт, що [INFO] в м. Сімферополь АР Крим народилась [PERSON] , матір`ю якої є [PERSON] , а батьком - [PERSON] ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Представник заявників [PERSON] направила до суду заяву, якою підтримала пред`явлену заяву та просила суд її задовольнити у повному обсязі, розгляд цивільної справи просила здійснити за її відсутності. Представник заінтересованої особи Прохорова В.В. направила до суду заяву, в якій зазначила, що просить розглянути справу за відсутності представника заінтересованої особи та заперечень по суті справи немає. ІІІ. Норми права, якими керується суд при розгляді цивільної справи. Відповідно до абз.1 ч.1 ст.2571 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Згідно з ч.2 ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки Європейського суду з прав людини у справах проти Туреччини, а також Молдови та Росії. В цих справах Європейський суд з прав людини, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх договірних сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої договірної сторони. Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою невизнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає у тому, що не можуть визнаватись недійсними всі без виключення документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей та шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоду особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», Європейський суд з прав людини зазначив, що, виходячи з інтересів мешканців, які проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами тощо), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справ у порядку, передбаченому ст.2571 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст.122 СК України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини. Згідно з ч.1 ст.145 СК України прізвище дитини визначається за прізвищем батьків. Якщо мати, батько мають різні прізвища, прізвище дитини визначається за їхньою згодою. Відповідно до ч.1 ст.146 СК України ім`я дитини визначається за згодою батьків. Згідно з ч.1 ст.147 СК України по батькові дитини визначається за іменем батька. IV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Зі змісту медичного свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 10 січня 2021 року (а.с.8) вбачається, що [INFO] об 18 годині 25 хвилин в м. Сіферополь АР Крим у [PERSON] народилась дівчинка вагою 3300 грамів. Органи державної влади України тимчасово не здійснюють повноваження у вказаному населеному пункті. Ця обставина об`єктивно перешкодила проведенню державної реєстрації народження дитини. Зі змісту свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 23 грудня 2006 року (а.с.7) вбачається, що на день народження дитини [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] . Зі змісту свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 12 січня 2021 року (а.с.9) вбачається, що сторони узгодили те, що ім`ям дитини є « [PERSON] », а її прізвищем - « [PERSON] ». Крім того, за правилом ч.1 ст.147 СК України по батькові дитини є « [PERSON] ». З огляду на це суд вважає, що з метою забезпечення юридичної визначеності належить встановити факт, що [INFO] в м. Сімферополь АР Крим народилась [PERSON] , матір`ю якої є [PERSON] , а батьком - [PERSON] .

Outcome: approved