Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-02 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. Позивач [PERSON] 28.09.2021 звернувся до суду з вищезазначеною позовною заявою, в обґрунтування якої зазначив, що він працював на підприємстві відповідача. 30.10.1995 під час виконання робіт по ремонту гільйотинних ножиць з ним стався нещасний випадок, в результаті якого він отримав тілесні ушкодження, внаслідок яких у нього погіршилося здоров`я, була порушена нормальна життєдіяльність, він не мав можливості вести повноцінне особисте та суспільне життя, частково були порушені його відносини з оточуючими людьми, близькими, друзями, плани на майбутнє, він відчував тривогу за своє життя у майбутньому. Вважає, що втрата здоров`я на виробництві завдає йому моральних страждань, що носять триваючий характер, тому просить суд стягнути з АТ «ПГЗК» на його користь 120 000,00 грн. в якості відшкодування спричиненої моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я внаслідок виробничої травми при виконанні трудових обов`язків. Стислий виклад заперечень відповідача. 23.10.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить відмовити в позові, посилаючись на те, що: -Нещасний випадок з позивачем відбувся 30.10.1995, Акт за ф.Н-1 та Акт за ф. Н-5 складено 19.03.2010, втрату професійної придатності позивачу не встановлювалось, відповідна довідка МСЕК у позивача відсутня, тобто немає доказів винних дій відповідача у втраті професійної придатності, і не доведено причинного зв`язку між ушкодженням його здоров`я і виною підприємства; -із наведених позивачем обставин не вбачається, яким чином АТ «ПІВДГЗК» порушило його законні права та інтереси, і, як наслідок, він отримав моральні страждання, оскільки згідно з наданими позивачем епікризом з історії хвороби, огляд позивача не пов`язаний з нещасним випадком; -для відшкодування моральної шкоди, завданої травмою на виробництві, відсутні правові підстави, оскільки вину АТ «ПІВДГЗК» у заподіянні такої шкоди позивачу та протиправність діяння відповідача не встановлено, позивачем не доведено наявність моральної шкоди, а тому відсутній причинний зв`язок між шкодою та протиправним діянням підприємства; -вимоги позивача щодо сплати йому моральної шкоди не відповідають вимогам діючого законодавства України, а заявлена сума моральної шкоди не відповідає засадам розумності та справедливості; -позивачем пропущений термін для звернення до суду з даним позовом. Процесуальні дії у справі. 28.09.2021 позовна заява надійшла до суду. 04.10.2021 позовна заява прийнята до розгляду, провадження у справі відкрито. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою від 25.10.2021 у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін було відмовлено. Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювались. Заяви, клопотання. 23.10.2021 від відповідача надійшов відзив на позов та клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін, у задоволення якого було відмовлено ухвалою від 25.10.2021. 08.11.2021 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій він, посилаючись на практику Європейського суду з прав людини, вважає посилання відповідача про обов`язковість надання суду підтверджень факту заподіяння моральної шкоди необгрунтованими, просить позовні вимоги задовольнити. Фактичні обставини, встановлені судом. [PERSON] з 10.10.1967 працював в Акціонерному товаристві «Південний гірничо-збагачувальний комбінат», в т.ч. з 28.04.1995 - слюсарем по ремонту рухомого складу 5 розряду в цеху технологічного транспорту служби рухомого складу управління залізничного транспорту. Звільнився з підприємства 02.05 2002 за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію /а.с.29-30/. 19 березня 2010 року комісією з розслідування нещасного випадку, що стався 30 жовтня 1995 року на дільниці з ремонту вагонів цеху технологічного транспорту в Управлінні залізничного транспорту з потерпілим [PERSON] , складено Акт розслідування форми Н-5, згідно з яким причиною нещасного випадку є порушення вимог безпеки під час експлуатації обладнання, устаткування, машин, механізмів. В розділі 6 цього Акту зазначено, що нещасний випадок вважається пов`язаним з виробництвом і на нього складається Акт за формою Н-1 /а.с.15-17/. Згідно з Актом №2а форми Н-1 від 19.03.2010 причиною нещасного випадку є порушення вимог безпеки під час експлуатації обладнання, устаткування, машин, механізмів. Як вказано комісією в п.10 цього Акту, особами, які допустили порушення вимог законодавства про охорону праці є начальник дільниці [PERSON] , який не проконтролював безпечне виконання робіт слюсарями з ремонту рухомого складу, та слюсар [PERSON] , який не забезпечив особисту безпеку при ремонті обладнання /а.с.18-20/. Вже після складання вказаних Актів, починаючи з квітня 2010 року позивач проходив лікування в травматологічному відділенні, у 2011 році - переніс оперативне втручання в зв`язку з гематомою передньої грудної клітки. Як вказано у медичних документах, звертався з наслідками травми на виробництві 1995 року, у вигляді після травматичного дефартрозу лівого плечового суглобу, підшкіряної гематоми лівої половини грудної клітки /а.с.8, 22-26/. 10 лютого 2010 року [PERSON] пройшов огляд медико-соціальною експертною комісією, якою ступінь втрати професійної працездатності не встановлено, інвалідом він не визнаний, однак в протоколі медкомісії зазначено, що стан здоров`я [PERSON] може пов`язуватись з травмою, отриманою 30.10.1995, але з врахуванням наявності у нього патології хребта, яка була виявлена ще до отримання травми (запис в амбулаторній карті - 1992 року) - /а.с.21, 42-43/. З копій медичних документів вбачається, що Позивач у вересні 2011 року знаходився на обстеженні у травматологічному відділенні Українського державного НДІ медико-соціальних проблем інвалідності, однак видана цим медичним закладом виписка з історії хвороби не містить посилань на акт про нещасний випадок на виробництві /а.с.13-14/. Зміст спірних правовідносин. Встановленим у судовому засіданні обставинам відповідають правовідносини, які регулюють відшкодування моральної шкоди. Норми права, які застосовує суд та мотиви їх застосування. Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Згідно зі статтею 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці: соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Статтею 6 цього Закону визначено, що умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства. Роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці (ст.13). Відповідно до ст.12 вказаного Закону, відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Стаття 173 вказаного кодексу закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Рішенням Конституційного Суду України №20-рп/2008р. від 08.10.2008 встановлено, що обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду. Частина перша статті 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно з положеннями ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, передбачених ч.2 цієї статті, відповідно до якої моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я. Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає серед іншого у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. За приписами ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Рішенням Конституційного Суду України від 27 січня 2004 № 1-рп/2004р. встановлено, що ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності заподіюють йому моральні й фізичні страждання (п.4.1). Висновок суду. Аналізуючи спірні правовідносини в контексті вказаних норм права, судом достовірно встановлено, що травма, яка була отримана позивачем 30.10.1995 року, пов`язана з виробництвом, і незважаючи на те, що медичні документи підтверджують наявність у нього патології ще до отримання травми, і на відсутність у останнього доказів стійкої втрати працездатності, суд вважає, що позивачу заподіяно моральну шкоду. Внаслідок отриманої травми у позивача змінився образ та якість життя, що безумовно завдає йому моральних страждань. І хоч систематичним лікуванням позивач почав займатися через значний проміжок часу після травмування, наданими ним доказами доведено, що стан його здоров`я потребує постійного процесу лікування, прийому ліків, перенесення фізичних страждань, що спричиняє йому моральні страждання. Суд критично ставиться до заперечень Відповідача в тій частині, що Позивач не довів наявність причинного зв`язку між шкодою здоров`ю, заподіяною йому нещасним випадком, та діями Відповідача, оскільки ця обставина доведена Актами форми Н-1 та Н-5. І хоч з Акту ф. Н-5 видно, що позивач також порушив вимоги п.3.1.7 (9) Інструкції з охорони праці для слюсарів з ремонту рухомого складу УЗТ, суд вважає, що належні безпечні умови праці, за яких факт настання професійних захворювань, нещасних випадків, іншого пошкодження здоров`я чи настання смерті були б неможливими, має створювати роботодавець, а Позивач, як працівник, має право розраховувати на безпечні умови праці. При цьому суд керується положеннями ст.16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22.06.1981 № 155, згідно з якою від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обгрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку, а також загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому, суд враховує, що незважаючи на нещасний випадок, позивач продовжував певний час працювати на підприємстві відповідача, характер та тривалість отриманого ним ушкодження здоров`я, тяжкість вимушених змін в його життєвих і виробничих стосунках, що вказує на погіршення стану його здоров`я та незворотність негативних наслідків перенесеної травми, і, виходячи з цих обставин, суд, вважає за необхідне визначити розмір моральної шкоди 50 000 гривень. В іншій частині позовних вимог слід відмовити, у зв`язку з необґрунтованістю. Вирішуючи заявлене Відповідачем клопотання про застосування строку позовної давності, суд виходить із наступного. Частиною 1 ст.233 КЗпП України передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів. Водночас, відповідно до п.3 ч.1 ст.268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в розмірі 908,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial