Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-06 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив суд стягнути з відповідача суму у розмірі 14 410, 00 грн, з яких - 9 410, 00 грн становить відсотки за банківським вкладом, 5 000, 00 грн - компенсація моральної шкоди. В обґрунтування позову вказано, що позивач прийняв спадщину, яка залишилася після смерті його батька [PERSON] , до складу якої входили вклади у АТ КБ «ПриватБанк» на загальну суму 54 003, 42 грн та права вимоги на відповідні відсотки та нараховану компенсацію. Позивач подарував грошові кошти, що були розміщені на депозитних рахунках і належали йому на праві успадкування, своїй доньці, які 13 липня 2018 року банк виплатив останній на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 травня 2017 року. Таким чином банк не своєчасно виплатив грошові кошти за вкладами і з 27 жовтня 2017 року (дата, наступна за датою видачі свідоцтва про право на спадщину, на яку були розраховані несвоєчасно виплачені вклади) по 12 липня 2018 року (дата, що передує даті виплаті банком коштів) банк не нараховував та не сплачував відсотки. Оскільки позивач успадкував всі права на відсотки за вкладами свого померлого батька (права вкладника не є тісно пов`язаними з його особою), то він переконаний, що має право на отримання не нарахованих та не сплачених банком відсотків за вкладами за період з 27 жовтня 2017 року по 12 липня 2018 року, так як доньці були подаровані лише грошові кошти. 14 серпня 2018 року позивач подав до банку заяву про надання розрахунку та виплату всіх відсотків за період з 27 жовтня 2017 року по 12 липня 2018 року, на яку відповіді не отримав. Невиконання банком вимог позивача, як він стверджує, завдає йому істотної моральної та матеріальної шкоди. У своєму відзиві на позов банк вимоги не визнав, у заперечення вказав, що [PERSON] правомірно набула право власності та з 01 листопада 2017 року є власником грошових коштів на загальну суму 54 003, 42 грн, то і відсутні підстави для стягнення відсотків на користь позивача, оскільки він втратив таке право 01 листопада 2017 року, так як договір дарування грошей передбачає обов`язок дарувальника передати свідоцтво про право на спадщину за заповідальним розпорядженням обдаровуваному. Доказів спричинення моральної шкоди позивачу збоку відповідача суду не надано. Позивач у відповіді на відзив банку вказав, що за договором дарування подарував доньці грошові кошти у фіксованому розмірі 54 003, 42 грн, які знаходилися на депозитних рахунках у банку. Приватбанк необґрунтовано не виплачував вказану суму та не надавав ніякої відповіді, не дивлячись на неодноразові звернення, що встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили. Приватбанк користувався вказаними коштами, не сплачуючи жодної компенсації з дати, наступної за датою видачі свідоцтва про право на спадщину і до дати фактичної виплати 54 003, 42 грн за рішенням суду його доньці, яка є власницею вказаної конкретної суми коштів. В той же час свідоцтвом про право на спадщину за депозитними договорами передбачено право на отримання як суми у розмірі 54 003, 42 грн, так і відсотків, при цьому право на отримання відсотків належить позивачу, як він переконаний, як спадкоємцю за вкладами. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 28 серпня 2018 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), 29 серпня 2018 року визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі судді, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Ухвалою судді від 03 вересня 2018 року у справі відкрито провадження для розгляду у загальному порядку /т. І а. с. 53-54/. 25 вересня 2018 року від відповідача представником подано відзив на позов, відповідь позивача на який до суду надійшла 11 жовтня 2018 року, яка також містить у прохальній частині клопотання про витребування у відповідача охоронюваної законом інформації, що містить банківську таємницю, а саме розрахунки відсотків за період з 27 жовтня 2017 року по 12 липня 2018 року та інформацію про суму нарахованих та про суму виплачених відсотків, іншої компенсації, із зазначенням періоду нарахування та виплати за договорами /т. І а. с. 62-66, 69-72/. У судовому засіданні 16 жовтня 2018 року, заслухавши думку присутнього у судовому засіданні представника відповідача з приводу зазначеного позивачем у прохальній частині відповіді на відзив клопотання про витребування доказів, суд ухвалою, постановленою на місці, без виходу до нарадчої кімнати, внесеною до протоколу підготовчого судового засідання, відмовив у його задоволенні, оскільки розрахунки містяться у відзиві на позов /т. І а. с. 72, 84/. Ухвалою суду від 16 жовтня 2018 року у справі закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті /т. І а. с. 69-82/. 24 червня 2020 року ухвалою суду відмовлено позивачу у прийнятті до розгляду заяви про збільшення позовних вимог, ухвалено повернути її заявнику /т. І а. с. 212-213/. 16 серпня 2021 року від представника банку до суду подано клопотання про розгляд справи без участі представника, доводи відзиву підтримує ті просить відмовити у задоволенні позовних вимог /т. ІІ а. с. 66/. 06 жовтня 2021 року на електронну поштову скриньку суду від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без його участі, позов підтримує і просить задовольнити. У судове засідання, про час, дату і місце якого повідомлені належним чином, сторони не з`явилися. Згідно з частиною першою статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною четвертою статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 26 жовтня 2017 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Огородник Л. В. посвідчила, що на підставі: заповідального розпорядження, зробленого у ПАТ КБ «ПриватБанк» 19 жовтня 2015 року щодо рахунку № [NUMBER] , заповідального розпорядження, зробленого у ПАТ КБ «ПриватБанк» 16 вересня 2015 року щодо рахунку № [NUMBER] , заповідального розпорядження, зробленого у ПАТ КБ «ПриватБанк» 18 березня 2014 року щодо рахунку № [NUMBER] , заповідального розпорядження, зробленого у ПАТ КБ «ПриватБанк» 18 березня 2014 року щодо рахунку № [NUMBER] , спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві права на вклад [PERSON] , 1936 року народження, який помер [INFO] , є його син - [PERSON] . Спадщина, на яку видано свідоцтво про право на спадщину за заповідальним розпорядженням, зареєстрованим у реєстрі за № 1357, у спадковій справі № 09/2017, складається з вкладу у розмірі 14 000, 79 грн з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, що знаходиться у ПАТ КБ «ПриватБанк» на рахунку за № [NUMBER] , який належав померлому на підставі договору № SAMDNWFD0070860322201 від 19 жовтня 2015 року, вкладу у розмірі 30 001, 32 грн з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, що знаходиться у ПАТ КБ «ПриватБанк» на рахунку за № [NUMBER] , який належав померлому на підставі договору № SAMDNWFD0070813164201 від 16 вересня 2015 року, вкладу у розмірі 10 001, 31 грн з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, що знаходиться у ПАТ КБ «ПриватБанк» на рахунку за № [NUMBER] , який належав померлому на підставі договору № SAMDNWFD0070092565900 від 18 березня 2014 року /т. І а. с. 12, 13-14/. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 травня 2018 року у справі № 200/21962/17, яке набрало законної сили 12 червня 2018 року, встановлено, що, відповідно до договору дарування грошей від 01 листопада 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Огородник Л. В., [PERSON] (дарувальник) безоплатно передав у власність [PERSON] (обдарована) грошові кошти у сумі 54 003, 42 грн. [PERSON] правомірно набула право власності та з 01 листопада 2017 року є власником грошових коштів на загальну суму 54003,42 грн, які знаходяться на рахунках № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] в ПАТ КБ «ПриватБанк» та первісно належали [PERSON] , який помер [INFO] /т. І а. с. 23-24/. Так, як вбачається з рішення суду у справі № 200/21962/17 від 10 травня 2018 року, відповідно до договору дарування грошей від 01 листопада 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Огородник Л. В., [PERSON] (дарувальник) безоплатно передав у власність [PERSON] (обдаровуваний) грошові кошти в сумі 54 003, 42 грн. Згідно з пунктом 3 вказаного договору, в момент підписання договору дарувальник передав, а обдаровуваний прийняв свідоцтво про право на спадщину за заповідальним розпорядженням, видане 26 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Огородник Л. В., зареєстроване у реєстрі за № 1357, що відповідно до частини четвертої ст. 722 Цивільного кодексу України вважається прийняттям дарунку обдаровуваним. 13 липня 2018 року [PERSON] банк виплатив грошові кошти у розмірі 54 003, 42 грн /т. І а. с. 25/. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Відповідно до частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За приписами статті 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з частиною першою ст. 1228 Цивільного кодексу України, вкладник має право розпорядитися правом на вклад у банку (фінансовій установі) на випадок своєї смерті, склавши заповіт або зробивши відповідне розпорядження банку (фінансовій установі). Відповідно до частини першої ст. 717 Цивільного кодексу України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до частини першої ст. 718 Цивільного кодексу України, дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. За частиною першою ст. 722 Цивільного кодексу України, право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. У відповідності до положень частини четвертої ст. 722 Цивільного кодексу України, прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. Документом, що посвідчувало право власності позивача на вклади з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, які були розміщені у відповідача, було свідоцтво про право на спадщину за заповідальним розпорядженням, зареєстроване у реєстрі за № 1357, у спадковій справі № 09/2017, і видане 26 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Огородник Л. В. 01 листопада 2017 року обдаровувана [PERSON] [PERSON] прийняла від нього свідоцтво, зареєстроване у реєстрі за № 1357 від 26 жовтня 2017 року, про право на спадщину за заповідальним розпорядженням, що свідчить про те, що одночасно із набуттям [PERSON] такого документу, яким засвідчувалося право власності позивача, останній його втратив і надати його банку можливості не має. Для реалізації права власності, посвідченого таким свідоцтвом, власник / його уповноважена особа має подати документ в оригіналі. До банку 14 серпня 2018 року з вимогою про надання розрахунку відсотків за період з 26 квітня 2017 року по 12 липня 2018 року за успадкованими вкладами та повідомлення про суму всіх невиплачених відсотків та іншої компенсації позивач звернувся вже після передачі свідоцтва про право на спадщину своїй доньці, долучивши до своєї заяви його копію, у відповіді на яку банк відмовив у розкритті банківської таємниці та наданні запитуваної інформації, оскільки не може розголошувати інформацію по третій особі у силу наявності у такій інформації банківської таємниці. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов у частині стягнення грошових коштів є необґрунтованим і тому не підлягає задоволенню. Оскільки суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні вимоги позову про стягнення грошових коштів з банку, у задоволенні похідної - стягнення компенсації моральної шкоди, також суд відмовляє. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed