Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-28 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Позивач [PERSON] в особі представника позивача -адвоката Мелех Дмитра Орестовича звернувся до суду з позовом, в якому просив суд стягнути з відповідача Комунального підприємства «Салтівське трамвайне депо» 175 000 грн. відшкодування моральної шкоди, заподіяною смертю матері [PERSON] , а також стягнути з відповідача судові витрати та витрати на професійну правничу допомогу. В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що 19.04.2016 року, близько 22:15 год. на перехресті вул. Шевченка та вул. Матюшенко в м. Харкові, трамвай Т-3 26-го маршруту, бортовий номер 513-514, який належить КП «Салтівське трамвайне депо» під керуванням водія [PERSON] , допустив наїзд на [PERSON] , яка отримала тілесні ушкодження, від яких [INFO] померла. 31.05.2016 року кримінальне провадження №12016220000000426 від 20.04.2016 року за ч.2 ст. 286 КК України закрито у зв`язку з відсутністю в діянні [PERSON] складу кримінального правопорушення. У зв`язку зі смертю [PERSON] було заподіяно моральну шкоду її сину, позивачу по справі. Зазначив, що у зв`язку з тим, що водій трамвая Т-3 26-го маршруту ,бортовий номер 513-514 перебував у трудових відносинах з КП «Салтівське трамвайне депо», то обов`язок відшкодувати заподіяну позивачу шкоду покладений на відповідача, як на роботодавця. Зазначив, що розмір шкоди позивач оцінює в 175 000 грн., оскільки він є єдиним сином загиблої, проживав з нею з дитинства. Позивач виріс без батька, тому з мамою мав особливі відносини, адже вона йому заміняла й тата. Позивач втратив матір в достатньо ранньому віці, будучи не одруженим. Своєї родини він не має, а матір завжди піклувалася про нього. Представник відповідача КП «Салтівське трамвайне депо» через канцелярію суду надав відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначили, що моральна шкода у розмірі 175000 грн., заявлена позивачем є недоведеною. Позивачем не надано розрахунку розміру шкоди, з яких міркувань він виходив визначаючи його, не надано жодного доказу, підтверджуючого факт завдання йому моральної шкоди. Зазначили, що розмір відшкодування моральної шкоди може бути зменшений судом з урахуванням ступеня вини заподіювача і потерпілого та майнового стану відповідача. Крім того, постановою старшого слідчого СВ СУ ГУ НП в Харківській області від 31 травня 2016 року кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення на підставі п. 2 ч.1 ст. 284 КПК України. Таким чином, відсутність вини [PERSON] у вчиненні ДТП встановлена постановою слідчого, яка набрала законної сили. Також, відповідно до висновку авто-технічної експертизи №398/16 від 27.05.2016 року в діях водія трамваю [PERSON] не вбачається невідповідностей вимогам ПДР України, які з технічної точки зору перебували у причинному зв`язку з виникненням даної ДТП. Висновком судово-медичної експертизи №101-Ат/16 від 30.05.2016 року встановлено, що при судово-медичній експертизі трупу [PERSON] виявлений етиловий спирт у кількості 2.13 проміле, що по офіційній таблиці відповідає алкогольному сп`янінню середнього ступеня. Також, вважали розмір відшкодування витрат на правничу допомогу в розмірі 17 000 грн. значно завищеним та таким, що не відповідає засадам співмірності зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. 11.11.2019 року представником позивача до суду було подано відповідь на відзив, в якому наголошувалось, що відповідач не надав доказів наявності грубої необережності потерпілої. Щодо посилань сторони відповідача на недоведеність розміру моральної шкоди зазначав, що як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення позивача щодо характеру завданих йому майнових втрат. Розмір моральної шкоди, заявлений у позові, вважав справедливим та розумним. 27.04.2020 року на адресу суду надійшли письмові додаткові пояснення щодо висновку експерта за результатами проведеної судової авто технічної експертизи №27421, відповідно до яких представник позивача наголошував, що дії пішохода [PERSON] мають ознаки звичайної необачності, а тому її дії не можуть впливати на розмір відшкодування або на звільнення від відшкодування в розумінні статті 1193 ЦК України. Також зазначав, що після смерті матері у позивача докорінно змінився уклад життя, він зазнав глибоких душевних страждань. ІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 17.09.2019 року було відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 17.10.2019 року клопотання представника відповідача про витребування доказів - задоволено. Витребувано зі Слідчого управління Головного управління національної поліції в Харківській області належним чином завірені матеріали кримінального провадження, відомості про яке 20.04.2016 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №1201622000000026. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 12.11.2019 року клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено. Витребувано з КП «Салтівське трамвайне ДЕПО» документи, перелічені у клопотанні. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 03.12.2019 року по справі призначено судову авто-технічну експертизу. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 01.04.2020 року провадження по справі було відновлено. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 28.04.2020 року у задоволенні клопотання представника відповідача про призначення по справі судову авто-технічну експертизу було відмовлено, оскільки на питання, яке представник просив суд поставити для вирішення експерту, була надана відповідь у висновку експерта від 27.05.2016 року №398/16. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 28.04.2020 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. ІІІ. Пояснення учасників справи в судовому засіданні. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити на підставі наявних в матеріалах справи доказів, також просив суд стягнути з відповідача 18000 грн. понесених ним витрат на правову допомогу. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, наводила тези, викладені у відзиві. Крім того, вважала, що докази понесених позивачем витрат на правову допомогу є неналежними, оскільки квитанції, які долучені до справи, свідчать про те, що грошові кошти були сплачені від імені [PERSON] у відділені банку у м. Львів, а позивач на її питання у судовому засіданні підтвердив, що останні два роки у м. Львів не їздив, а тому вважала, що оскільки доказів уповноваження будь-яку іншу особу сплатити від імені [PERSON] кошти за отриману правову допомогу, матеріали справи не містять, просила суд у їх задоволенні відмовити. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі. ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що 19.04.2016 року, близько 22:15 год. на перехресті вул. Шевченка та вул. Матюшенко в м. Харкові, трамвай Т-3 26-го маршруту, бортовий номер 513-514, який належить КП «Салтівське трамвайне депо» під керуванням водія [PERSON] , [INFO] допустив наїзд на [PERSON] , [INFO] , яка отримала тілесні ушкодження, від яких померла [INFO] . Вказана обставина підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 27 квітня 2016 року (а.с.10) Відповідно до постанови про закриття кримінального провадження від 31.05.2016 року зазначено, що кримінальне провадження №12016220000000426 від 20 квітня 2016 року закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення (а.с.11-12). Постанова про закриття кримінального провадження не оскаржувалась та набула законної сили. Позивач [PERSON] , [INFO] є сином померлої [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 24.03.1993 року (а.с.13). [PERSON] , який скоїв наїзд на [PERSON] на момент скоєння ДТП працював водієм у КП «Салтівське трамвайне депо», що підтверджується копією наказу №35-ВК від 15.08.2011 року про прийом останнього на роботу на посаду водія трамвая 1 класу (пасажирського), копією шляхового листа №190416-2632 від 19.04.2016 року, копією посадової інструкції водія трамваю, затвердженої директором КП «Салтівське трамвайне депо» від 24.01.2014 року наказом №27 (а.с.92-106). V. Норми права, що підлягають застосуванню. Відповідно до ч.1 ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями ч. 1ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до вимог частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Приписами ст. 1172 ЦК України визначено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Відповідно до ст. 1187 ЦК України - шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Ст. 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода - це негативні наслідки (втрати) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких фізична особа зазнала у зв`язку з посяганням на її права та інтереси. Відповідно до частини першої ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 обов`язковому з`ясовуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Особа звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Ч.2 ст.1168 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Європейський суд з прав людини вказує, що перше речення статті 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає від держав, серед іншого, запровадження законодавчих та адміністративних механізмів, спрямованих на забезпечення ефективного стримування загроз праву на життя у контексті як державної, так і приватної діяльності, під час здійснення якої право на життя може опинитися під загрозою (рішення у cправі «Енерюлдіз проти Туреччини»). Якщо порушення права на життя чи тілесну недоторканість не здійснюється навмисно, позитивне зобов`язання за статтею 2 Конвенції щодо створення ефективної судової системи не обов`язково вимагає надання кримінально-правового засобу правового захисту в кожному випадку (рішення у справі «Во проти Франції»). Ґрунтуючись на природно-правових засадах розумності й добросовісності, суд бере до уваги вразливість становища позивача ступінь важливості для нього предмета спору та, відповідно, необхідність вияву суб`єктами правозастосування особливої сумлінності при розгляді справи цієї особи. При оцінці обґрунтованості вимог позивача у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат. З огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. VI. Позиція суду та висновки суду за результатами розгляду справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц зроблено висновок, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Як встановлено судом, водій [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем та під час виконання трудових обов`язків здійснив наїзд на пішохода. Врахувавши наведені обставини та норми матеріального права, су дійшов висновку, що КП «Салтівське трамвайне депо», як володілець джерела підвищеної небезпеки повинен нести відповідальність за шкоду, в тому числі й моральну, завдану таким джерелом, незалежно від наявності його вини. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та вина зазначеної особи. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі закриття кримінального провадження за правилами КПК України не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова про закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі в порядку, передбаченому ЦПК України. Судом встановлено, що 19.04.2016 року, близько 22:15 год. на перехресті вул. Шевченка та вул. Матюшенко в м. Харкові, трамвай Т-3 26-го маршруту, бортовий номер 513-514, який належить КП «Салтівське трамвайне депо» під керуванням водія [PERSON] , [INFO] допустив наїзд на [PERSON] , [INFO] , яка отримала тілесні ушкодження, від яких померла [INFO] . Вказана обставина підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 27 квітня 2016 року. Згідно постанови старшого слідчого відділу СУ ГУНП в Харківській області від 31 травня 2016 року про закриття кримінального провадження, на підставі висновку експерта від 27 травня 2016 року № 398/16 встановлено, що у дорожній ситуації, що склалося, водій трамваю [PERSON] повинен був діяти відповідно до вимог п.12.3 Правил дорожнього руху України. Технічна можливість запобігти наїзду на пішохода діями водія [PERSON] не визначалась, бо у момент початку руху пішохода трамвай вже проїхав передньою частиною повз розташування пішохода та пішохід перебував поза зоною огляду водія. І наявність при зупинці трамваю у цей момент не виключалось контактування з пішоходом. Таким чином, у діях водія трамваю [PERSON] не вбачається невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору перебували б у причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди. Разом з тим, шкода, завдана внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, відшкодовується незалежно від наявності вини завдавача шкоди, про що наголошено в п. 4 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки». Висновки щодо безвинної відповідальності за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки викладені у постанові Верховного Суду від 05.12.2018 року (справа 757/59802/16-ц), де вказано, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується і моральна шкода внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно з ч. 2 ст. 1193 ЦК України, на яку в обґрунтування доводів посилається представник відповідача, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Згідно із роз`ясненнями в абз. 2-4 п. 7 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013р.: якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди). Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). Положення статті 1193 ЦК про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. Саме по собі перебування у нетверезому стані не є прикладом грубої необережності, якщо при цьому не було порушено Правила дорожнього руху. Так, судом встановлено, що відповідно до висновку судово-медичної експертизи №101-Ат/16 від 30.05.2016 року вбачається, що у крові трупа пішохода [PERSON] виявлений етиловий спирт у кількості 2,13 промилей, що по офіційній таблиці відповідає алкогольному сп`янінню середнього ступеню. З метою встановлення у діях пішохода порушення правил дорожнього руху за клопотанням представника відповідача у справі призначалась судова автотехнічна експертиза, за висновками якої вбачається, що оцінка дій пішохода [PERSON] не потребує застосування спеціальних технічних знань, а може бути вирішене судом самостійно, виходячи з вимог п.4.14 «а», «б» Правил дорожнього руху України. Відповідно до пунктів 4.14 «а», «б» Правил дорожнього руху України 4.14. пішоходам забороняється: а) виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху; б) раптово виходити, вибігати на проїзну частину, в тому числі на пішохідний перехід. Суд вважає, що ДТП, яка мала місце 19.04.2016 року, сталося по причині порушення потерпілою [PERSON] . Правил дорожнього руху України, які наведені вище, її нехтування правилами безпеки а також те, що вона перебувала у стані алкогольного сп`яніння, що в свою чергу сприяло виникненню аварійної ситуації, в той час як вина іншого учасника ДТП, водія [PERSON] , відсутня. При цьому, суд ще раз наголошує, що дії [PERSON] знаходяться в прямому причинному зв`язку з виникненням ДТП, під час якої їй заподіяно смерть, оскільки [PERSON] , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, своїми діями створила небезпеку, яка унеможливила відвернення негативних наслідків, хоча повинна була усвідомлювати суспільно небезпечний характер свого діяння (раптово виходити у зону руху трамваю), тому в її діях має місце груба необережність. Відсутність у [PERSON] технічної можливості уникнути ДТП є непереборною силою, оскільки в даному випадку наїзд трамваєм на пішохода не залежало від нього, при усій обачливості його дій та/або поведінки. Останній не міг передбачити таку подію, оскільки пішохід перебував поза зоною огляду водія. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що смерть [PERSON] спричинена внаслідок грубої необережності останньої, а тому суд вбачає підстави для зменшення розміру відшкодування, враховуючи ступінь вини потерпілої. Вирішуючи питання щодо розміру моральної шкоди, суд враховує глибину душевних страждань, психологічного та емоційного стану позивача [PERSON] , який внаслідок ДТП, втратив близьку людину - матір, з якою проживав, що підтверджується інформацією з реєстру територіальної громади м. Харкова (а.с.9). Тому, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, суд приймає до уваги обставини справи, ступінь моральних та психічних переживань позивача з приводу втрати близької для нього людини, що призвело незворотних негативних змін у його особистому житті, та виходячи з принципу об`єктивності, засад розумності, справедливості, враховуючи встановлення в діях [PERSON] грубої необережності через порушення нею Правил дорожнього руху, зменшує заявлений у позові розмір моральної шкоди до 75000 грн. Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до вимог ч. 1, 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Також діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу). З матеріалів справи вбачається, що між [PERSON] та Адвокатським об`єднанням «Ґранд Ґруп Партнерс» в особі керуючого партнера [PERSON] 16 липня 2019 року було укладено договір про надання професійної (правової) допомоги №0089-ц. Згідно п.1.1 вказаного договору, клієнт доручає, а Адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання надавати клієнту професійну правничу (правову) допомогу у відшкодуванні моральної шкоди, завданою ДТП, що мала місце 19.04.2016 року, внаслідок якої загинула [PERSON] . Згідно п.3.1. договору, вартість послуг Адвокатського об`єднання становить 1000 грн. за годину надання професійної правничої (правової) допомоги. На підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу представником позивача надано: - розрахунок розміру наданої професійної правничої (правової) допомоги у справі на суму 15000 грн.; - акт наданих послуг згідно Договору №0089-ц від 18.07.2019 року на суму 15000 грн.; - рахунок фактуру №18-07/01 від 18.07.2019 року на суму 15000 грн.; - копії квитанцій №ПН2313 від 18.07.2019 року на суму 8000 грн. та №ПН2011 від 19.07.2020 року на суму 7000 грн.; - розрахунок розміру наданої професійної правничої (правової) допомоги у справі на суму 3000 грн.; - акт наданих послуг згідно Договору №0089-ц від 05.11.2019 року на суму 3000 грн.; - рахунок фактуру №05-11/01 від 05.11.2019 року на суму 3000 грн.; - дублікат квитанції №0.01685026527.1 від 22.04.2020 року на суму 3000грн. Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо. Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірними із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частинами 2, 3, 8 статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові втирати витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах № 10 від 17.10.2014 визначено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04). При вирішенні питання про стягнення витрат за правничу допомогу суд враховує складність справи, обсяг наданої правничої допомоги адвокатом, той факт, що судом задоволені позовні вимоги не у повному обсязі, а також ціну позову, як це передбачено у положенні ч.4 ст. 137 ЦПК України та приходить до висновку щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 7000 грн. Задовольняючи в частковому розмірі заявлену вимогу суд виходить з того, що кількість годин, яка визначена у актах наданих послуг, на думку суду не відповідає реальній, а тому підлягає зменшенню. Разом з тим, суд відхиляє доводи представника відповідача щодо неналежності доказів понесення позивачем витрат на правову допомогу, оскільки у п.3.5 Договору сторони обумовили, що оплата проводиться у спосіб, визначений законом, а тому сплата позивачем коштів в рахунок оплати правничої допомоги, яку він отримав, шляхом надання грошей у готівковій формі з подальшим зарахуванням їх через банківську установу на рахунок адвокатського об`єднання, не заборонена законом. Крім того, відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України суд вирішує питання щодо стягнення з відповідача на користь держави суму судового збору у пропорційному розмірі до задоволеної частини позову (42,86%), враховуючи те, що позивач був звільнений від сплати судового збору.

Outcome: partial