Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-10 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. 12 березня 2018 року [PERSON] звернулася в суд із позовною заявою до[PERSON] , в якому просить визнати недійсним односторонній правочин - розписку від 29.12.2014 року, яка видана від імені [PERSON] , [INFO] , паспорт серія [NUMBER] , виданий Пустомитівсьим РВ УМВС України у Львівській області 19.03.2002 про отримання від [PERSON] , паспорт серія [NUMBER] , виданий Галицьким РВ ЛМУ УМВС України у Львівській області, грошових коштів в сумі 57 500,00 доларів США, що еквівалентно стягненню у виконавчому провадженні №31882560. В обґрунтування даного позову вказує на те, що вона являється правонаступником свого сина [PERSON] , який загинув та на користь якого винесено заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 24.01.2012 року у цивільній справі №2-2681/11 та стягнуто з [PERSON] суму боргу за договором позики в розмірі 57 500 доларів США. На підставі ухвали Галицького районного суду м. Львова від 15.03.206 року замінено стягувача у виконавчому провадженні у цивільній справі №2-2681/11 з [PERSON] на [PERSON] . Боржник, [PERSON] , звернувся до Галицького районного суду м. Львова із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, оскільки рішення Галицького районного суду м. Львова від 24.01.2012 року, виконано ним добровільно, сума стягнення повернута [PERSON] , що підтверджується розпискою від 29.12.2014 року, однак у задоволенні заяви [PERSON] було відмовлено за безпідставністю. Однак ухвалою апеляційного суду Львівської області від 21.12.2017 року, скасовано ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 25.05.2017 року та визнано виконавчий лист №2-2681/11, виданий 27.02.2012 року, таким, що не підлягає виконанню. Основним доказом, який був взятий апеляційний судом Львівської області, була розписка від 29.12.2014 року. Однак із даним твердженням позивач не згідна, а тому вважає, що розписка є одностороннім правочином, оскільки вона не відповідає вимогам встановленим ч.ч.1,2,5 ст.203 ЦК України, її зміст не відповідає (суперечить) нормам цивільного законодавства та вона вчинена без наміру створення реальних правових наслідків, які обумовилися нею (фіктивний правочин), зважаючи на те, що грошова сума у розмірі 57 500 доларів США вказана в розписці, не була реально передана відповідачем, [PERSON] , внаслідок чого останній і надалі пред`являв відповідачу вимоги майнового характеру, вважає дану розписку недійсною. Рух справи в суді. Ухвалою суду від 14 березня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 23 жовтня 2018 року клопотання позивача задоволено та застосовано привід до свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою суду від 28 листопада 2018 року клопотання позивача задоволено та повторно застосовано привід до свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою суду від 26 грудня 2018 року клопотання позивача задоволено та повторно застосовано привід до свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою суду від 25 січня 2019 року призначено у справі судово-технічну експертизу матеріалів письмових документів. 11 липня 2019 року матеріали справи повернулися із Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз із наданням висновку експерта №2391 від 05.07.2019 року. Ухвалою суду від 13 листопада 2019 року призначено у справі судово-технічну експертизу матеріалів письмових документів. 15 січня 2020 року матеріали цивільної справи були повернуті із Київського науково-дослідного інституту судових експертиз без виконання. 16 січня 2020 року від позивача [PERSON] надійшла заява про відмову від проведення судово-технічної експертизи документів, яка була призначена ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 13.11.2019 року. Позиції сторін у справі. 10 квітня 2018 року представник відповідача [PERSON] подала відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що відповідач заперечує проти заявленого позивачем позову, вважає, що доводи наведені позивачем є безпідставними, не ґрунтуються на жодних належних та допустимих доказах, не відповідають вимогам законодавства та дійсним обставинам справи, а самі позовні вимоги не відповідають встановленим ст.16 ЦК України способам захисту. Також зазначає, що на момент написання розписки від 29.12.2014 року [PERSON] був повнолітньою особою, а тому відповідно до ст.34 ЦК України мав повну цивільну дієздатність, і відповідно, мав право вчиняти правочини різного характеру, оскільки усвідомлював значення своїх дій і міг ними керувати. Спірна розписка від 29.12.2014 року була написана власноручно [PERSON] та підписана [PERSON] . Звертає увагу на те, що на предмет визначення виконання рукописного тексту та підпису на оспорюваній розписці від 29.12.2014 року від імені [PERSON] самим [PERSON] двічі проводилась судова експертиза, за результатами яких були надані два висновки, згідно яких рукописний спосіб був виконаний самим [PERSON] . За змістом оспорюваної розписки від 29.12.2014 року [PERSON] підтвердив отримання від [PERSON] 57 500 доларів США, що було еквівалентно стягненню у виконавчому провадженні №31882560 та у зв`язку із цим додатково зазначив у розписці про відсутність жодних майнових та інших претензій за його розпискою у виконавчому провадженні. Зважаючи на такі обставини, які підтверджені належними і допустимими доказами, представник відповідача зазначає, що немає жодних підстав для визнання оспорюваної розписки недійсною відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.203 ЦК України. 17 квітня 2018 року позивачем подано відповідь на відзив, в якому зазначає, що наведені [PERSON] у відзиві, обставини про наявність у [PERSON] на момент вчинення розписки від 29.12.2014 року необхідного обсягу цивільної дієздатності та відсутності чинників, які б зумовлювали неможливість [PERSON] в момент видачі оспорюваної розписки усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, не входять до предмету доказування у даній справі, оскільки жодним чином не спростовують позовні вимоги [PERSON] , та не мають будь-якого значення для розгляду даної справи, а відтак не можуть братися судом до уваги. Також зазначає, що не заслуговують на увагу доводи відповідача, про те, що обставини щодо повернення [PERSON] , [PERSON] , грошових коштів в сумі 57 500 доларів США, які відповідали сумі стягнення за виконавчим листом №2-2681/11 від 27.02.2012 року, оскільки вже є встановленими ухвалою апеляційного суду Львівської області від 21.12.2017 року у справі №461/11703/15-ц, за заявою [PERSON] про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, яка набрала законної сили, а тому не підлягають доказуванню в даній справі. Крім того зазначає, що твердження відповідача про те, що позивачем обрано невірний спосіб захисту, не заслуговують на увагу, оскільки зроблені на основі неправильного тлумачення та розуміння норм чинного цивільного законодавства, які визначають поняття та кваліфікацію правочинів. 22 жовтня 2019 року позивачем подано додаткову відповідь на відзив [PERSON] згідно з нововиявленими обставинами, в якій зазначає, що відповідач та його представник ввели суд в оману, оскільки в особистих речах [PERSON] , вилучена мирова угода укладена між ним та [PERSON] від 29.12.2014 року, в якій зазначено, що 29.12.2014 року була повернута сума 10 000 доларів США, а також відповідач повинен був передати автомобіль, як частину боргу, однак про таку угоду суду не було відомо. Крім того, зазначає, що перед написанням розписки від 29.12.2014 року, між [PERSON] та [PERSON] відбулось смс-листування, з якої вбачається, що в день написання розписки не було повернення останньому частини боргу. На підставі вищезазначеного просить, суд не враховувати пояснення представника відповідача [PERSON] , оскільки такі є недостовірними, видуманими і такими що не відповідають дійсності. 20 лютого 2020 року позивачем надано пояснення та додатковіпояснення, в яких зазначає, що постановою Львівського апеляційного суду від 26 грудня 2019 року заяву [PERSON] про перегляд у зв`язку із нововиявленими обставинами ухвали (постанови) апеляційного суду Львівської області від 21 грудня 2017 року - задоволено, увалу (постанову) апеляційного суду Львівської області від 21 грудня 2017 року по цивільній справі №461/11703/15-ц - скасовано. Відтак, встановлені Львівським апеляційним судом в постанові від 26.12.2019 року обставини, свідчать про невиконання [PERSON] зобов`язань з повернення коштів за виконавчим листом №2-2681/11 виданим 27.02.2012 року на виконання рішення Галицького районного суду м. Львова від 24.01.2012 року про стягнення з [PERSON] 577 224,77 гривень, а відтак свідчать про те, що за спірною розпискою [PERSON] реально не отримував коштів зазначених в такій розписці, мають преюдиційне значення під час розгляду даної справи та не підлягають доказуванню, оскільки у даній справі беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлено ці обставини. Позивач та її представникау судовому засіданніпозовні вимоги підтримали, надали аналогічні пояснення викладенні у позові, відповіді на відзив, поясненнях та додаткових поясненнях. Представник відповідача Думич Н.Б. у судовому засіданні позов заперечила та просила відмовити у його задоволенні з підстав викладених у відзиву. Позиція суду. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. При цьому, виходячи з положень ст. 16 ЦК України особа звертається до суду за захистом свого порушеного права. Вислухавши сторони, перевіривши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступних міркувань. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Суд встановив, що заочним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 24 січня 2012 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики у розмірі 458 407 грн. 25 коп., інфляційні втрати у розмірі 43 698 грн. 72 коп., 3% річних у розмірі 17 190 грн. 30 коп., проценти за договором у розмірі 57 928 грн. 50 коп., а всього 577 224 грн. 77 коп. та судовий збір у сумі 1 700,00 грн. та 120 грн. витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи (т.1 а.с.19-22). 27 лютого 2012 року Галицьким районним судом м. Львова видано виконавчий лист про стягнення коштів за заочним рішення суду від 24 січня 2012 року (т.1 а.с.23). Згідно розписки від 29 грудня 2014 року, зазначено, що [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у сумі 57 500 доларів США, що еквівалентно стягненню у виконавчому провадженні №31882560 та жодних майнових та інших претензій до [PERSON] за його розпискою [PERSON] немає (т.1 а.с.18). Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 15 березня 2016 року, замінено стягувача з [PERSON] на [PERSON] . Постановою старшого державного виконавця Галицького відділу ДВС м. Львова Мельника Р.І. від 22 липня 2016 року замінено сторону виконавчого провадження - стягувача по виконавчому провадженню - [PERSON] на правонаступника [PERSON] (т.1 а.с.17). Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 25 травня 2017 року у задоволенні заяви [PERSON] про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відмовлено (т. а.с.24-27). Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 21 грудня 2017 року скасовано ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 25.05.2017 року та постановлено нову, якою виконавчий лист №2-2681/11, виданий 27.02.2012 року, визнано таким, що не підлягає виконанню (т.1 а.с.28-30). Згідно витягу з кримінального провадження, Галицьким ВП ГУ НП у Львівській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження №12015140050003108 від 02.09.2015 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст.190 КК України (т.1 а.с.31). Постановою Львівського апеляційного суду від 26 грудня 2019 року заяву [PERSON] про перегляд у зв`язку із нововиявленими обставинами постанови апеляційного суду Львівської області від 21 грудня 2017 року задоволено та скасовано постанову апеляційного суду Львівської області від 21 грудня 2017 року по цивільній справі №461/11703/15-ц, а ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 25 травня 2017 року залишено без змін (т.2 а.с.91-97). Згідно висновку експерта №2391 криміналістичної судової технічної експертизи Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз від 05.07.2019 р. зазначено, що підпис від імені [PERSON] , розташований в лінійці після зазначення прізвища та ініціалів « [PERSON] » в розписці від імені [PERSON] про зобов`язання повернути [PERSON] 50 000 доларів США із датою складання 27 лютого 2010 року, яка розпочинається та закінчується, відповідно, словами: «РОЗПИСКА Я, [PERSON] , зобов`язуюсь…, … 27 лютого 2010 року [PERSON] (підпис)», виконаний рукописним способом за допомогою пишучого вузла кулькової ручки, спорядженої спеціальною пастою для письма. Підпис від імені [PERSON] та рукописний текст розписки від імені [PERSON] про підтвердження складання 27 лютого 2010 року договору позики коштів між ним та В. [PERSON] в сумі 50 000 доларів США та одержання додаткової позики в сумі 7 500 доларів США без зазначення дати складання, яка розпочинається та закінчується, відповідно, словами: [PERSON] , [PERSON] , розпискою підтверджую, що …, … [PERSON] паспорт серії [NUMBER] виданий Галицьким РВ ЛМУ УМВС України у Львівській області Кулик» виконані рукописним способом за допомогою пишучого вузла кулькової ручки, спорядженої спеціальною пастою для письма (т.2 а.с.9-10). В судовому засіданні - 25.01.2019 року було допитано свідка. Зокрема, свідок [PERSON] пояснив, що він був представником [PERSON] під час розгляду цивільної справи про стягнення з [PERSON] боргу за договором позики в Галицькому районному суді м. Львова. На прохання [PERSON] , 26 грудня 2014 року ним було підготовлено проект мирової угоди про передачу [PERSON] грошових коштів та автомобіля [PERSON] , та яку ним було передано [PERSON] . Також зазначив, що подальша доля мирової угоди йому не відома. Після передання мирової угоди із [PERSON] не спілкувався, розписки від 29.12.2014 року не складав і про її існування не знав. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Статтею 202 ЦК України, передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Частиною другою статті 202 ЦК України, зазначено, що до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Згідно з статтею 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У відповідності до пункту сьомого Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Як вбачається із змісту смс-листування (т.1 а.с.32-41) та проекту мирової угоди (т.1 а.с.42-43), в якості погашення боргу за виконавчим листом, [PERSON] зобов`язувався перереєструвати на [PERSON] право власності на належний йому автомобіль, однак цього не було здійснено у зв`язку із перебуванням автомобіля під арештом, який був накладений державною виконавчою службою. З вищенаведеного, можна зробити висновок про неузгодженість зобов`язань між [PERSON] та [PERSON] , зважаючи на те, що якщо б на підставі спірної розписки [PERSON] , була б повернута в повному обсязі сума 57 500 доларів США, то відповідно [PERSON] мав в добровільному порядку звернутися до органу виконавчої служби із заявою про закінчення виконавчого провадження у зв`язку із його виконанням, чи передати мирову угоду до суду на затвердження. Крім того, суд зазначає, що дивним є той факт, що всі свої дії спрямовані на визнання боргу погашеним, закінчення виконавчих дій, визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, [PERSON] почав вчиняти після смерті [PERSON] , [INFO] . Також суд констатує той факт, що [PERSON] після смерті [PERSON] , надалі продовжував перерахувати коти на рахунок [PERSON] на виконання виконавчого листа №2-2681/11, що в свою чергу вказує на те, що [PERSON] фактично визнав, що не виконав в повному обсязі свої зобов`язання перед [PERSON] , що підтверджується випискою з карткового рахунку [PERSON] (т.1 а.с.44-47). Частиною першою, другою статті 234 ЦК України, передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Згідно пункту 24 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину фіктивним необхідно встановити умисел у всі сторін правочину. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Відповідно до правової позиції Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду викладеної у постанові від 13.03.2019 року у справі №757/12646/16-ц, укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Із вищенаведеного можна зробити висновок, що розписка від 29.12.2014 року, видана від імені [PERSON] , як односторонній правочин не відповідає вимогам частин 1, 2, 5 статті 203 ЦК України, оскільки її зміст не відповідає нормам цивільного законодавства, та вона вчинена без наміру створення реальних правових наслідків, які обумовлювалися нею, тобто є фіктивним одностороннім правочином, зважаючи на те, що грошова сума у розмірі 57 500 доларів США вказана у такій розписці, не була реально передана [PERSON] [PERSON] , внаслідок чого останній і надалі пред`являв відповідачу вимоги майнового характеру, а відтак вказана розписка є недійсною. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відтак, для визнання розписки від 29.12.2014 року дійсним одностороннім правочином, тобто таким що свідчить про припинення цивільних прав та обов`язків, така розписка має відповідати Цивільному кодексу України. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Відтак, на підставі аналізу вище зазначених норм цивільного законодавства, можна дійти до висновку про те, що у випадку виконання [PERSON] своїх зобов`язань із повернення суми 57 500 доларів США переданих йому [PERSON] на підстав договору позики від 27 лютого 2010 року, [PERSON] мав би повернути [PERSON] власноручно написану [PERSON] розписку про отримання грошових коштів в сумі 57500 доларів США, а сам факт наявності в [PERSON] вказаної розписки свідчив би про виконання ним своїх зобов`язань з повернення коштів за договором позики від 27 лютого 2010 року. Окрім цього, слід зазначити про те, що норми ч.ч. 1-3 ст. 545 ЦК України закріплюють положення про те, що у випадку неможливості повернення боргового документа кредитор повинен зазначити про це у розписці, яку він видає, в даному випадку це спірна розписка від 29.12.2014 року. Крім того, суд зазначає, що спірна розписка суперечить ч.2 ст. 545 ЦК України, оскільки не містить інформації про неможливість повернення кредитором боргового документа боржнику, таким борговим документом мала бути розписка від 27 лютого 2010 року про отримання грошових коштів [PERSON] від [PERSON] . Зі змісту розписки від 29.12.2014 року не вбачається чи видана розписка, саме на виконання заочного рішення Галицького районного суду м. Львова від 24.01.2012 року у цивільній справі № 2-2681/11. З цього приводу, слід зазначити про те, що як вбачається зі змісту розписки від 29.12.2014 року, [PERSON] начебто отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 57 500.00 доларів США, що еквівалентно стягненню у виконавчому провадженні № 31882560, однак у вказаній розписці відсутнє будь-яке посилання на заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 24.01.2012 року у цивільній справі № 2-2681/11, з чого можна зробити висновок про неможливість встановлення факту передачі коштів за вказаною розпискою саме на виконання вище вказаного заочного рішення. Більше того, слід зазначити про те, що на виконання заочного рішення Галицького районного суду м. Львова від 24.01.2012 року у цивільній справі № 2-2681/11, та виданого на його підставі виконавчого листа, органами державної виконавчої служби відкривалися виконавчі провадження за № 46634125, № 48503433, вже після того як була написана розписка від 29.12.2014 року, однак як вбачається зі змісту вище вказаної розписки, кошти за нею начебто поверталися за виконавчим провадженням № 31882560, тобто за зовсім іншим виконавчим провадженням. Крім того, в постанові Львівського апеляційного суду від 26 грудня 2019 року, встановлено, що зміст розписки [PERSON] від 29 грудня 2014 року про те, що він отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 57 500 доларів США, що еквівалентно стягненню у виконавчому провадженні №31882560 не свідчить про виконання [PERSON] зобов`язань з повернення коштів за виконавчим листом №2-2681/11 виданим 27 лютого 2012 року Галицьким районним судом м. Львова на виконання рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 січня 2012 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення 577 224,77 гривень. Згідно з вимогами ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відтак, зважаючи на те, що розписка від 29.12.2014 року не відповідає вимогам ч.2 ст. 545 ЦК України, вона в силу приписів ст. 215 ЦК України є недійсною. Висновки за результатами розгляду справи. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та їх зміст, суд приходить до висновку про необхідність для задоволення позову. З огляду на викладене, суд вважає, що вимоги [PERSON] знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають до задоволення. Щодо судових витрат Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені судові витрати в розмірі 704,80 гривень.

Outcome: approved