Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-09 00:00:00

І. Стислий виклад позицій позивача, відповідача 1. Виклад позиції позивача. [PERSON] звернувся до Шаргородського районного суду з позовом до Держави Україна в особі Прокуратури Вінницької області про стягнення моральної шкоди, завданої незаконним засудженням. В позові позивач [PERSON] просить стягнути на його користь 500000 грн. моральної шкоди шляхом безспірного списання казначейством коштів Державного бюджету України, судові витрати відшкодувати за рахунок держави. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 25.08.2008 року в його будинку за [ADDRESS] працівниками міліції проведено обшук, у процесі якого було віднайдено та вилучено обріз рушниці. За даним фактом відносно нього було порушено кримінальну справу. 22.09.2008 року йому було пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України. Вироком Немирівського районного суду від 27.11.2008 року його визнано винуватим за ч.1 ст.263 КК України та засуджено до позбавлення волі на строк два роки з випробуванням та іспитовим строком на один рік шість місяців. Вказаний вирок скасовано апеляційним судом Вінницької області, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Вироком Немирівського районного суду від 15.04.2009 року його визнано винуватим за ч.1 ст.263 КК України та засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк два роки з випробуванням та іспитовим строком на один рік шість місяців. Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 12.08.2009 року означений вирок залишено без змін. Відповідно до ухвали ВСУ від 01.04.2010 року вказані рішення судів скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції на новий судовий розгляд. Постановою Шаргородського районного суду від 05.11.2010 року його звільнено від від призначеного покарання у зв`язку із фактичним відбуттям цього покарання (закінчення іспитового строку). Вироком Іллінецького районного суду від 08.07.2011 року його було виправдано за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України. Означений вирок ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 21.09.2011 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до цього ж суду. Постановою Іллінецького районного суду від 16.12.2013 року кримінальну справу по обвинуваченню його за ч.1 ст.263 КК України повернуто прокурору Немирівського району для організації проведення додаткового розслідування. Означена постанова залишена без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 26.02.2014 року. Після додаткового розслідування кримінальну справу направлено до Немирівського районного суду. Вироком Немирівського районного суду від 16.02.2016 року його визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, та засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк два роки з випробуванням та іспитовим строком на один рік шість місяців. В зв`язку із відбуттям покарання - звільнено від відбуття покарання. Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 08.11.2016 року означений вирок суду в частині визнання його винуватим та призначеного покарання залишено без змін Постановою Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 29.03.2018 року вирок Немирівського районного суду від 16.02.2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 08.11.2016 року скасовано, а кримінальне провадження щодо нього за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, закрито за не встановленістю достатніх доказів для доведення винуватості і вичерпанням можливості їх отримати. В цілому, кримінальне провадження щодо нього тривало 116 місяців - з 25.08.2008 року до 29.03.2018 року. За вказаних обставин він вважає, що йому має бути відшкодована моральна шкода на підставі ст.ст.23, 1176 ЦК України, ст.ст.2, 13 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», в розмірі, не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Мінімальна заробітна плата, відповідно до ЗУ «Про бюджет України на 2019 рік» становить 4173 грн. Розмір моральної шкоди за 116 місяців перебування під слідством та судом становить 484068 грн. (4173х116). Проте, під час провадження у кримінальній справі він зазнав глибоких моральних страждань, так як незаконне порушення щодо нього кримінальної справи та притягнення як обвинуваченого у злочині, якого він не вчиняв, призвело до змін у відносинах з оточуючими людьми, погіршення можливостей реалізації ним своїх звичок, бажань. Він був змушений доводити свою невинуватість, ходячи до слідчих органів та судів, що завдавало постійних переживань та хвилювань під час допитів, призвело до втрати сну, нормального спілкування з рідними, друзями, сусідами через негативне ставлення у зв`язку із обвинуваченням у вчиненні злочину. На поїздки до слідчих органів та судових інстанцій різних рівнів він змушений був витрачати багато часу, затрачати зусиль, що негативно вплинуло на його життя та здоров`я, матеріальний стан. У зв`язку із наведеним вважає, що моральна компенсація має бути відшкодована йому в розмірі не менше 500000 грн. Понесені ним судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1800 грн. просить відшкодувати за рахунок держави, як і судовий збір, від сплати якого він звільнений при зверненні до суду з указаним позовом. У вступному слові та в заключному слові у судових дебатах позивач [PERSON] та його представник - адвокат Никитюк О.І., який діє на підставі ордеру та договору про надання правничої допомоги (а.с.70, 28), позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили позов задовольнити з підстав, що наведені в ньому, та стягнути на користь позивача моральну шкоду в розмірі 500000 грн. за 116 місяців незаконного перебування під слідством та судом, так як права позивача порушені, починаючи з проведення незаконного обшуку 25.08.2008 року, до закриття кримінального провадження щодо [PERSON] Верховним Судом 29.03.2018 року. Так як позивач протягом приблизно 10 років у різних правоохоронних та судових інстанціях змушений був доводити свою невинуватість у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, то йому заподіяно моральної шкоди, яка обґрунтована у позові, хоча ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено відшкодування моральної шкоди за саме лише незаконне перебування під слідством та судом. Гарантований мінімум відшкодування моральної шкоди, відповідно до ст.13 вказаного вище Закону встановлює одну мінімальну заробітну плату за кожен місяць незаконного перебування під слідством та судом, але позивач просить стягнути 500000 грн., так як він ніс великі моральні переживання, проживав у постійному стресі та напрузі, змушений був доводити свою невинуватість, у зв`язку із чим витрачати кошти на поїздки до судів різних інстанцій. Вважають, що саме прокуратура Вінницької області є тим державним органом, який представляє інтереси держави у вказаному спорі. Прокуратура Вінницької області не є відповідачем, а є, на їх думку, належним представником держави у виниклих правовідносинах, не несе жодних матеріальних витрат, які, відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» покладаються на Державу Україна і мають бути безспірно списані з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь [PERSON] ДКСУ не може бути відповідачем у спірних правовідносинах, оскільки вона не є представником держави у спірних правовідносинах, а є лише виконавцем судового рішення про стягнення моральної шкоди. На їх думку, достатнього того, що судом при прийнятті справи до провадження залучено ДКСУ до участі в справі у якості третьої особи на стороні відповідача, тим самим не порушено принципу змагальності, пропорційності та диспозитивності. Просять задовольнити позов у повному обсязі відповідно до змісту позовних вимог, а також стягнути на користь позивача понесені судові витрати на надання професійної правничої допомоги, згідно з поданими суду доказами на підтвердження понесених витрат. 2. Виклад заперечень відповідача - представника Держави Україна у вказаних правовідносинах в особі прокуратури Вінницької області. Відповідач - Держава Україна в особі прокуратури Вінницької області 18.03.2019 року подав до суду відзив на позовну заяву [PERSON] (а.с.42-44). У поданій 18.03.2019 року заяві по суті - відзиві на позовну заяву представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] про відшкодування моральної шкоди за недоведеністю та безпідставністю вимог, в тому числі, в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди. Вважає, що у вказаному спорі позивач повинен довести не лише факт заподіяння моральної шкоди, а й факт реабілітації, розмір моральної шкоди, надати докази на підтвердження заподіяння моральної шкоди протягом понад дев`ять років тривалості досудового слідства та судових розглядів кримінальної справи щодо нього, зокрема, докази застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків, здоров`я, відновлення стосунків з оточуючими людьми. Одним із методів доведення моральних страждань є висновки експертизи моральної шкоди, які встановлюють не тільки факт наявності моральних страждань у конкретної особи, а й визначають їх грошовий еквівалент. Експерт у своєму висновку вкаже, які моральні страждання переніс позивач, а потім трансформує ці моральні переживання і конкретну грошову суму. Проте, позивач не залучив експерта для підтвердження своїх позовних вимог, тому відсутні підстави для задоволення позову [PERSON] . У судовому засіданні у вступному слові та заключному слові представник відповідача - прокурор Жмеринської місцевої прокуратури Чад А.П., який діє за довіреністю від 06.03.2019 року (а.с.39), просив відмовити у задоволенні позову [PERSON] , який вважає необґрунтованим та безпідставним. Заперечуючи щодо позову [PERSON] прокурор Чад А.П. пояснив, що позивач не зазначив, у чому полягає заподіяна йому моральна шкода, не надав доказів моральної шкоди, тоді як у спірних правовідносинах саме позивач повинен довести факт заподіяння йому моральної шкоди. До того ж, вважає, що позов заявлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, зокрема, на його думку, належним відповідачем у вказаних правовідносинах є Державна казначейська служба України, яку позивач не залучив до участі в справі, а суд не вправі самостійно залучити відповідача чи співвідповідача, тоді як ст.25, п.9 розділу 6 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України, п.35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників передбачено, що відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, суду, здійснюється Держказначейством України за рахунок коштів державного бюджету. 3. Виклад позиції третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - ДКСУ. Правом на подання пояснень на позовну заяву третя особа не скористалася. Так, третя особа пояснень на позов та відзив із викладенням своїх аргументів щодо позовних вимог [PERSON] та заперечень відповідача до суду не подала, не дивлячись на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 10.05.2019 року. ІІ. Заяви, клопотання позивача, відповідача. 1. Позивач [PERSON] 21.02.2019 року подав клопотання про витребування доказів (а.с.29). 2. 10.07.2019 року позивач [PERSON] подав клопотання про приєднання до матеріалів цивільної справи копій документів - рапорту від 25.08.2008 року, постанови про обрання запобіжного заходу від 25.08.2008 року, довідки про рух кримінальної справи №08150172, постанови про притягнення як обвинуваченого від 23.09.2008 року, витягу з кримінального провадження №12014020240000154 (а.с.117). 3. Відповідач заяв та клопотань, пов`язаних із розглядом справи, до суду не подавав. 4. Третя особа заяв та клопотань, пов`язаних із розглядом справи, до суду не подавала. ІІІ. Процесуальні дії у справі 1. 22.02.2019 року відкрито провадження у означеній цивільній справі в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання, яке призначено на 14.03.2019 року (а.с.32). 2. Підготовче судове засідання відкладено 14.03.2019 року на 28.03.2019 року (а.с.40). 3. 28.03.2019 року за наслідками підготовчого засідання постановлено ухвалу, відповідно до якої витребувано докази за клопотанням позивача та закрито підготовче провадження у справі, призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 03.05.2019 року (а.с.53). 4. 06.05.2019 року проведено повторний автоматизований розподіл означеної судової справи у зв`язку із відрахуванням зі штату Шаргородського районного суду судді Строгого І.Л. та призначенням його суддею Вищого антикорупційного суду, визначено для розгляду справи суддю Славінську Н.Л. (а.с.58-60). 5. 10.05.2019 року суддею Славінською Н.Л. постановлено ухвалу, відповідно до якої прийнято до провадження означену цивільну справу, залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Державну казначейську службу України, якій запропоновано подати пояснення щодо позову та відзиву, призначено перше судове засідання для розгляду справи по суті на 30.05.2019 року (а.с.61-62). 6. 30.05.2019 року відкладено судове засідання на 21.06.2019 року у зв`язку із ненадходженням до суду витребуваних за наслідками підготовчого провадження доказів (а.с.75-76). 7. 21.06.2019 року відкладено судове засідання на 10.07.2019 року у зв`язку із клопотанням позивача та його представника про необхідність приєднання доказів (а.с.113). 8. 21.06.2019 року, не виходячи до нарадчої кімнати, відповідно до вимог ч.4 ст.259 ЦПК України, суд постановив ухвалу про задоволення клопотання позивача про приєднання до матеріалів цивільної справи доказів - рапорту від 25.08.2008 року, постанови про обрання запобіжного заходу від 25.08.2008 року, довідки про рух кримінальної справи №08150172, постанови про притягнення як обвинуваченого від 23.09.2008 року, витягу з кримінального провадження №12014020240000154. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази Вирішуючи спір, суд встановив, що між сторонами виникли правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди, в тому числі, заподіяної особі внаслідок незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органів прокуратури, суду, внаслідок незаконного перебування під слідством та судом. Судом встановлено наступні фактичні обставини, що підтверджуються доказами. Вирішуючи спір, суд встановив, що 25.08.2008 року у домоволодінні позивача [PERSON] , що знаходиться в [ADDRESS] , під час проведення оперативно-розшукових заходів при проведенні огляду виявлено та вилучено металевий предмет, зовні схожий на обріз гвинтівки, що вбачається із копії рапорту о/у СКР Немирівського РВ УМВС від 25.08.2008 року (а.с.118). 23.09.2008 року [PERSON] притягнуто як обвинуваченого по кримінальній справі №08150172 та пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України (а.с.121). Відповідно до вироку Немирівського районного суду Вінницької області від 27.11.2008 року у справі №1-221/2008, [PERSON] визнано винуватим за ч.1 ст.263 КК України та засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк два роки з іспитовим строком на один рік шість місяців, вирішено питання про речові докази та стягнення судових витрат (а.с.81). Вказаний вирок скасовано в апеляційному порядку. Вироком Немирівського районного суду від 15.04.2009 року у справі №1-67/2009 р. [PERSON] визнано винуватим за ч.1 ст.263 КК України та засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк два роки з іспитовим строком на один рік шість місяців, вирішено питання про речові докази та стягнення судових витрат (а.с.82-83). Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 12.08.2009 року означений вирок залишено без змін (а.с.84). Відповідно до ухвали Верховного Суду України від 01.04.2010 року вирок Немирівського районного суду від 15.04.2009 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 12.08.2009 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції на новий судовий розгляд (а.с.84-86). Постановою Шаргородського районного суду від 05.11.2010 року у справі №5-54/2010 [PERSON] звільнено від призначеного вироком Немирівського районного суду Вінницької області від 15.04.2009 року у зв`язку із закінченням іспитового строку, тобто у зв`язку із фактичним відбуттям покарання (а.с.87). В подальшому кримінальне провадження щодо [PERSON] здійснювалося Іллінецьким районним судом Вінницької області. Так, вироком Іллінецького районного суду від 08.07.2011 року у справі №1-32/2011 [PERSON] визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, і виправдано, запобіжний захід скасовано, вирішено питання про речові докази (а.с.88-90). Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 21.09.2011 року означений вирок Іллінецького районного суду скасовано, а справу направлено на новий розгляд до цього ж суду (а.с.91). Постановою Іллінецького районного суду Вінницької області від 16.12.2013 року кримінальну справу №1-193/11 2013р. по обвинуваченню [PERSON] за ч.1 ст.263 КК України повернуто прокурору Немирівського району для організації проведення додаткового розслідування (а.с.92-95). Означена постанова Іллінецького районного суду залишена без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 26.02.2014 року (а.с.96-97). Після додаткового розслідування кримінальну справу направлено для розгляду до Немирівського районного суду. Так, вироком Немирівського районного суду від 16.02.2016 року у справі №140/2840/14-к [PERSON] визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, та засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк два роки з іспитовим строком на один рік шість місяців. В зв`язку із відбуттям покарання - звільнено [PERSON] від відбуття призначеного покарання (а.с.98-100). Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 08.11.2016 року означений вирок Немирівського районного суду залишено без змін в частині призначеного покарання та звільнення від його відбування, а змінено в частині вирішення питання щодо речового доказу (а.с.101-104). Постановою колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 29.03.2018 року вирок Немирівського районного суду від 16.02.2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 08.11.2016 року скасовано, а кримінальне провадження щодо [PERSON] за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, закрито за не встановленістю достатніх доказів для доведення винуватості і вичерпаністю можливості їх отримати (а.с.105-109). Таким чином, судом встановлено, що в цілому, кримінальне провадження щодо [PERSON] тривало з 23.09.2008 року, тобто з моменту притягнення його як обвинуваченого і пред`явлення обвинувачення за ч.1 ст.263 КК України (а.с.121) і до моменту закриття Верховним Судом 29.03.2018 року кримінального провадження за не встановленістю достатніх доказів для доведення винуватості і вичерпаністю можливості їх отримати (а.с.105-109). Строк перебування [PERSON] під слідством та судом встановить 114 місяців 7 днів. При цьому, суд не приймає до уваги ствердження позивача та його представника про те, що строк кримінального провадження щодо позивача слід вираховувати із часу проведення 25.08.2008 року незаконного, на їх думку, обшуку у домоволодінні [PERSON] в [ADDRESS] , оскільки позивачем не представлено належних та допустимих доказів на підтвердження того, що у його домоволодінні взагалі проводився обшук. Так, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків (ч.ч.1, 2 ст.76 ЦПК України). Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними, допустимими, достовірними, достатніми. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування ( ст.77 ЦПК України). В силу вимог ч.1 ст.78 ЦПК України, допустимими є докази, що одержані відповідно до порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.80 ЦПК України). Посилання позивача та його представника на рапорт від 25.08.2008 року, постанову про обрання запобіжного заходу від 25.08.2008 року, довідку про рух кримінальної справи №08150172, витяг з кримінального провадження №12014020240000154, якими, на їх думку, підтверджується проведення незаконного обшуку у домоволодінні позивача, є безпідставним, оскільки у вказаних документах зазначається про проведення огляду домоволодіння, а не обшуку, а копії протоколу слідчої дії, тобто протоколу обшуку чи протоколу огляду [PERSON] до матеріалів кримінального провадження не додано. Таким чином, суд позбавлений змоги дійти висновку про наявність чи відсутність такої обставини справи. Разом з тим, відповідно до постанови про притягнення як обвинуваченого від 23.09.2008 року вбачається, що [PERSON] притягнуто як обвинуваченого по кримінальній справі №08150172 та пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України (а.с.121). Частиною 1 ст.43 КПК України (в ред.1960 року, яка діяла на момент притягнення позивача до кримінальної відповідальності), обвинуваченим є особа, щодо якої у встановленому цим Кодексом порядку винесена постанова про притягнення як обвинуваченого. Після призначення справи до судового розгляду обвинувачений називається підсудним. Відповідно до рішення КСУ від 27.10.1999 року притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину. Дізнання у справах закінчується складанням постанови про направлення справи для продовження досудового слідства, яка затверджується прокурором (ч.1 ст.109 КПК України в ред.1960 року). Досудове слідство проводиться лише після порушення кримінальної справи і в порядку, встановленому цим Кодексом (ч.1 ст.113 КПК України в ред.1960 року). Статтями 131, 132 КПК України в ред.1960 року вбачається, що притягнення особи як обвинуваченого відбувається шляхом винесення слідчим постанови про притягнення як обвинуваченого, в якій зазначається, які саме дії ставляться в вину обвинуваченому. Саме з моменту винесення такої постанови і повідомлення особі про це за нормами КПК України у ред.1960 року вважається, що особа притягнута у кримінальному провадженні у якості обвинуваченого. Тобто [PERSON] притягнутий до кримінальної відповідальності саме 23.09.2008 року (а.с.121). В статусі обвинуваченого, засудженого, виправданого, повторно засудженого після скасування виправдувального вироку, повторно обвинуваченого після направлення справи для додаткового розслідування прокурору Немирівського району, звільненого від відбування покарання у зв`язку із закінченням іспитового строку, засудженого після проведення додаткового розслідування і направлення справи до суду для розгляду про суті і звільненого від відбування покарання у зв`язку із фактичним його відбуттям [PERSON] перебував з 23.09.2008 року до ухвалення Верховним Судом рішення про закриття кримінального провадження. Оскільки постановою колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 29.03.2018 року скасовано судові рішення про притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності і визнання винуватим за ч.1 ст.263 КК України, а кримінальне провадження щодо нього за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, закрито за не встановленістю достатніх доказів для доведення винуватості і вичерпаністю можливості їх отримати (а.с.105-109), то суд вважає, що [PERSON] незаконно притягнутий до кримінальної відповідальності та незаконно перебував під слідством та судом з 23.09.2008 року до 29.03.2018 року. Отже, суд вважає, що з 23.09.2008 року до 29.03.2018 року у зв`язку із незаконним притягненням до кримінальної відповідальності та незаконним перебуванням під слідством та судом, тобто протягом 114 місяців 7 днів, порушувалися нормальні життєві зв`язки [PERSON] , було утруднене спілкування з близькими, рідними та оточуючими людьми через необхідність доводити перед ними та правоохоронними і судовими органами свою невинуватість, що спричиняло позивачеві душевні страждання через тривале психологічне навантаження, порушення звичайного життєвого укладу, спричинені незручності у зв`язку із необхідністю протягом тривалого періоду - понад дев`ять років, витрачати свій час на відвідування правоохоронних органів, суду, що, на переконання суду, безумовно спричиняє додаткове психологічне навантаження на позивача через незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, а також призвело до істотних вимушених змін у життєвих стосунках позивача, вимагає додаткових зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану. Вказані обставини, на переконання суду, свідчать про заподіяння позивачеві моральної шкоди. Тобто позовні вимоги про заподіяння [PERSON] моральної шкоди та ствердження позивача [PERSON] і його представника - адвоката Никитюка О.І. в позовній заяві і в судовому засіданні про заподіяння позивачеві моральної шкоди і наявність достатніх підстав для її стягнення - обґрунтовані. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За приписами ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду, позивач повинен вказати в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Отже, зміст положень ЦПК України, ЦК України дає підстави для висновку, що право на судовий захист пов`язане виключно з порушенням суб`єктивного права позивача. Суд може захистити лише порушене право позивача. Відсутність хоча б однієї з умов надання судового захисту суб`єктивного права виключає можливість задоволення матеріально-правових вимог позивача. Інше б суперечило основному завданню цивільного судочинства, - захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ст.ст.1, 4 ЦПК України, ст.ст.15, 16 ЦК України , абз.2 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі»). При цьому обставину дійсного (реального) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача (або наслідки у вигляді збитків чи інших обмежень) має довести належними, допустимими і достовірними доказами саме позивач. Порушення прав позивача має існувати на момент розгляду спору в суді. В інших випадках, не дивлячись навіть на те, що порушення мало місце раніше, позов не підлягатиме задоволенню, оскільки до моменту ухвалення судового рішення об`єкт захисту буде відсутній. Тобто, призначенням суду є захист лише порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод та інтересів учасників правовідносин через здійснення правосуддя. Постановою Пленуму ВС України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Відповідно до п.9 постанови №5 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору. Зокрема, у позивача суд повинен з`ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав), оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватись при вирішенні спору. Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України « Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема у випадку: закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (п.2 ст.2 Закону України « Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). У справі, яка розглядається, з`ясовано, що підставою для відшкодування моральної шкоди і безумовного права на її відшкодування позивач [PERSON] набув на підставі закриття відносно нього кримінального провадження за не встановленням достатніх доказів для доведення його винуватості у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. При визначенні розміру морального відшкодування суд враховує обсяг заподіяної моральної шкоди саме через глибину та тривалість моральних страждань, через перебування позивача протягом тривалого часу під слідством та судом (понад 9 (дев`ять) років - 114 місяців 7 днів), порушення його нормальних життєвих зв`язків, а також з урахуванням засад розумності та справедливості і вважає, що її слід визначати з урахуванням конкретних обставин цієї справи в межах, встановлених цивільним законодавством, виходячи з мінімального гарантованого розміру такого відшкодування, встановленого ст.13 ЗУ « Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», зокрема, з одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом. При цьому, суд враховує правові висновки, що містяться у постановах Верховного Суду від 20.09.2018 року у справі №686/23731/15-ц, від 07.11.2018 року у справі №308/13083/15-ц, від 20.03.2019 року у справі №686/1049/18, від 22.04.2019 року у справі №236/893/17. Суд визначив моральну шкоду, заподіяну позивачеві [PERSON] , виходячи з одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом, розмір якої встановлено в ЗУ «Про бюджет України на 2019 рік» на 01.01.2019 року - 4173 грн. Так, за 114 місяців 7 днів (з 23.09.2008 року по 29.03.2018 року) незаконного перебування позивача під слідством та судом моральна шкода становить 476664,29 грн., а саме: за 114 місяців - 114х4173=475722 грн.; за 7 днів - 4173х7:31=942,29 грн.; 475722+942,29=476664,29 грн. Суд вважає відшкодування позивачеві заподіяної незаконним перебуванням під слідством та судом моральної шкоди в розмірі одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом достатньою сатисфакцією заподіяної йому моральної шкоди. Таким чином, суд вважає, що у даному цивільно-правовому спорі наявні правові підстави для застосування до спірних правовідносин приписів ст.ст.23, 1176 ЦК України та ст.ст.1, 2, 3, 4, 13 ЗУ « Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Отже, позов підлягає частковому задоволенню на суму 476664,29 грн. V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування Вирішуючи спір, суд встановив, що між сторонами виникли правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди, в тому числі, заподіяної особі внаслідок незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органів прокуратури, суду, внаслідок незаконного перебування під слідством та судом. Згідно із ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Тобто, за змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про відшкодування моральної (немайнової) шкоди. За загальними правилами, згідно зі ст.ст.23, 1167 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.ч.2, 3, 4, 5 ст.23 ЦК України). Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року за №4 (з наступними змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду (ч.1 ст.1176 ЦК України). Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду встановлюється законом (ч.7 ст.1176 ЦК України). Пунктом 1 статті 1 ЗУ « Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Частиною 2 ст.1 ЗУ « Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Пунктом 2 ст.2 ЗУ « Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, в тому числі, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відповідно до п.5 ч.1 ст.3 ЗУ « Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», у наведених у статті 1 цього Закону випадках, громадянинові відшкодовується, в тому числі, моральна шкода. Відшкодування шкоди у випадку, передбаченому, в тому числі пунктом 5 статті 3 ЗУ « Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», провадиться за рахунок коштів державного бюджету, відповідно до ч.1 ст.4 цього Закону. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок, бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (ч.ч.5, 6 ст.4 ЗУ « Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (ч.ч.2, 3 ст.13 ЗУ « Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року за №4 (з наступними змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. VІ. Висновки суду Проаналізувавши докази на відповідність їх критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності, а також проаналізувавши вище наведені норми права, суд вважає, права позивача незаконним притягненням до кримінальної відповідальності та незаконним перебуванням під слідством та судом протягом 114 місяців 7 днів порушено і підлягає судовому захисту. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. В п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). Так як судом встановлено, що постановою колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 29.03.2018 року скасовано судові рішення про притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності і визнання винуватим за ч.1 ст.263 КК України, а кримінальне провадження щодо нього за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, закрито за не встановленістю достатніх доказів для доведення винуватості і вичерпаністю можливості їх отримати (а.с.105-109), то суд вважає, що [PERSON] незаконно притягнутий до кримінальної відповідальності та незаконно перебував під слідством та судом з 23.09.2008 року до 29.03.2018 року, тобто протягом 114 місяців 7 днів, у зв`язку із чим порушувалися нормальні життєві зв`язки [PERSON] , було утруднене спілкування з близькими, рідними та оточуючими людьми через необхідність доводити перед ними та правоохоронними і судовими органами свою невинуватість, що спричиняло позивачеві душевні страждання через тривале психологічне навантаження, порушення звичайного життєвого укладу, спричинені незручності у зв`язку із необхідністю протягом тривалого періоду - понад дев`ять років, витрачати свій час відвідування правоохоронних органів, суду, що, на переконання суду, безумовно спричиняє додаткове психологічне навантаження на позивача через незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, а також призвело до істотних вимушених змін у життєвих стосунках позивача, вимагає додаткових зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану. Вказані обставини свідчать про заподіяння позивачеві моральної шкоди, тому позовні вимоги про стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, зокрема, в розмірі одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом, на суму 476664,29 грн. При цьому, суд вважає неспроможними доводи прокурора Жмеринської місцевої прокуратури Чада А.П. про те, що позивачем не доведено заподіяння йому моральної шкоди взагалі, в тому числі і прокуратурою Вінницької області, оскільки частиною 1 статті 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її, в тому числі, незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, тобто незаконне притягнення позивача до кримінальної відповідальності та незаконне засудження є протиправною поведінкою щодо нього і безумовною підставою для відшкодування шкоди, встановленої ЗУ « Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Крім того, суд вважає неспроможними доводи прокурора Жмеринської місцевої прокуратури Чада А.П. про те, що належним відповідачем у правовідносинах, що склалися, є Державна казначейська служба України, оскільки відповідно до частини першої статті 4 ЗУ « Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодування шкоди, передбаченої , в тому числі, п.5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Покладаючи відшкодування заподіяної [PERSON] моральної шкоди на державу, суд лише стягує з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету кошти у безспірному порядку, тобто Казначейство, як центральний орган виконавчої влади, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, зобов`язане списати ці кошти з відповідного казначейського рахунку, але Казначейство не є органом, який несе відповідальність за завдання шкоди позивачеві. Такий обов`язок по відшкодуванню шкоди, передбаченої ст.1176 ЦК України та ЗУ « Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», взяла на себе Держава Україна. VІІ. Розподіл судових витрат Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу (п.1 ч.2 ст.133 ЦПК України). Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст.141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст.141 ЦПК України). Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.6 ст.141 ЦПК України). Таким чином, судові витрати по сплаті судового збору слід компенсувати за рахунок держави. Професійну правничу допомогу позивачеві надає адвокат Никитюк О.І. на підставі Угоди про надання правничої допомоги від 01.02.2018 року (а.с.28), ордеру серії ВН №079770 (а.с.70), відповідно до яких визначено обсяг правничої допомоги, розмір витрат на правничу допомогу, порядок її оплати позивачем, що відповідає приписам ст.137 ЦПК України щодо співмірності розміру витрат на оплату послуг із затраченим часом адвокатом, складністю справи, обсягом наданих послуг та виконаних робіт, значенням справи для сторони. Квитанцією до прибуткового касового ордеру від 01.02.2019 року засвідчено факт отримання адвокатом Никитюком О.І. від [PERSON] 1800 грн. в рахунок надання професійної правничої допомоги на підставі вказаних вище Договору та ордеру (а.с.27). Таким чином, понесені позивачем судові витрати по оплаті послуг по наданню професійної правничої допомоги підлягають стягненню з Державного бюджету України шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь [PERSON] .

Outcome: partial