Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-18 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог та доводів позивача. Позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом шляхом пред`явлення позовної заяви до [PERSON] , в якому просив стягнути з останнього на свою користь суму заборгованості за кредитним договором №б/н від 08 лютого 2013 року у розмірі 18247,63 гривень та суму судового збору у розмірі 2270,00 гривень. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг та 08 лютого 2013 року підписав заяву, згідно якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, розмір якого в подальшому збільшився до 500,00 гривень. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг. У порушення умов вказаного договору відповідач не виконав належним чином свої зобов`язання за договором, у зв`язку з чим станом на 05 жовтня 2020 року за ним утворилась заборгованість у розмірі 18247,63 гривень, яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 257,07 гривень, заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України у розмірі 98,80 гривень, нарахованої пені у розмірі 17873,76 гривень. Аргументи учасників справи. 17 лютого 2021 року відповідач [PERSON] надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що з позовними вимогами не згоден в повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції посилався на те, що на початку травня 2016 року він отримав листа від АТ КБ «Приватбанк» з вимогою погашення заборгованості у розмірі 320 гривень в строк до 24 червня 2016 року. 12 травня 2016 року відповідачем було сплачено зазначену суму в терміналі банку за адресою: [ADDRESS] . Крім того, було проведено ще три поповнення банківської картки: 19 травня 2016 року - на суму 100 гривень, 29 травня 2016 року - на суму 200 гривень та 12 липня 2017 року - на суму 200 гривень, про що є записи у додатках до позовної заяви АТ КБ «ПРИВАТБАНК». Таким чином, відповідач вважав свої зобов`язання перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК» повністю виконаними. З серпня 2016 року відповідач не мав жодних рахунків у АТ КБ «ПРИВАТБАНК», повідомлень про заборгованість, попереджень про подання позовної заяви до суду від позивача він не отримував, місце проживання та номер телефону не змінював. 25 червня 2021 року відповідач [PERSON] надав до суду заяву про застосування позовної давності, в якій зазначив, що Умовами надання споживчого кредиту №б/н від 8 лютого 2013 року, укладеного між ним та АТ КБ «ПРИВАТБАНК», визначено обов`язок позичальника здійснювати погашення кредиту у порядку та строки, які визначенні в Заяві. Кінцевою датою виконання позичальником своїх зобов`язань щодо повернення кредиту, яка визначена в Заяві до кредитного договору №б/н від 08.02.2013 є 08 лютого 2016 року. Остання вимога АТ КБ «ПРИВАТБАНК» щодо сплати залишку у розмірі 320 гривень була виконана позивачем у травні 2016 року. Отже, починаючи з лютого 2016 року Банк фактично знав про своє порушене право, проте не заявляв про це, і саме з цього моменту починається перебіг позовної давності як щодо основного зобов`язання, так і щодо повернення відсотків та сплати неустойки. Виходячи з наведеного, строк позовної давності за вимогою про стягнення основного боргу закінчився в лютому 2019 року, позивач звернувся до суду з позовом лише 09 грудня 2020 року, тим самим пропустив строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом. Рух справи. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 30 грудня 2020 року провадження по справі відкрито та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Участь у судовому засіданні сторін та інших учасників справи Представник позивача [PERSON] , у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, а у разі неявки в судове засідання відповідача - ухвалити рішення в заочному порядку. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги банку не визнав, просив застосувати строк позовної давності до заявлених позивачем вимог та відмовити у задоволенні позову, зазначивши, що строк дії його кредитної картки, яку він отримав в АТ КБ «ПриватБанк», закінчився у лютому 2016 року, після цього нову картку від банку він не отримував та не користувався кредитними коштами, останній платіж за кредитною карткою він здійснив 12 липня 2016 року. Після того, як від позивача надійшла вимога щодо сплати заборгованості по кредиту у розмірі 320 гривень, він одразу їх оплатив, після чого вважав, що не має будь-яких зобов`язань перед АТ КБ «ПриватБанк». Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин Як вбачається зі змісту анкети-заяви [PERSON] про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», Витягу з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на [PERSON] , між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №б/н від 08 лютого 2013 року, за умовами якого банк надає відповідачу кредит, розмір якого в подальшому збільшився до 500 гривень, зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку підписана Федоренком А.В. 08 лютого 2013 року. За змістом довідки ПАТ КБ «ПриватБанк», на виконання умов вищевказаного кредитного договору відповідачу [PERSON] 05 грудня 2014 року була видана картка № [NUMBER] з кінцевим строком дії до квітня 2016 року, яка була 08 грудня 2016 року перевипущена та надана нова № [NUMBER] зі строком дії до липня 2020 року. Згідно розрахунку заборгованості, наданого АТ КБ «ПриватБанк» станом на 08 лютого 2013 року за відповідачем утворилася заборгованість за простроченим тілом кредиту у розмірі 275,07 гривень, заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України у розмірі 98,80 гривень та заборгованість за пенею у розмірі 17873,76 гривень. Позивачем надана Виписка по рахунку [PERSON] , яка також підтверджує вказані обставини. Зі змісту виписки по особовому рахунку відповідача вбачається, що останній платіж боржником був здійснений 21 липня 2018 року погашення заборгованості (поповнення карткового рахунку). Судом встановлено, що на адресу відповідача від АТ КБ «ПриватБанк» надійшла вимога про погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 320 гривень в строк до 24 червня 2016 року6, яка відповідачем погашена 02травня 2016 року, на підтвердження чого останнім надана квитанція TS203875 від 02 травня 2016 року. 14 червня 2018 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» змінило назву на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк». Враховуючи ту обставину, що зміна типу товариства в розумінні ч. 2 ст.\~5\~Закону\~України\~«Про акціонерне\~товариство» не є його перетворенням, а зміна назви юридичної особи не тягне за собою правонаступництва, зазначені зміни зареєстровані в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, суд вважає можливим стягнути вищевказану заборгованість за користь АТ КБ «ПриватБанк». Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду Так, зі змісту вищевказаного кредитного договору вбачається, що [PERSON] підтвердив своїм особистим підписом, що ознайомився і згодний з Умовами та правилами надання банківських послуг. Не заперечував проти вказаних обставин [PERSON] і в судовому засіданні, зазначивши, що дійсно ним був укладений кредитний договір з АТ КБ «ПриватБанк», де він отримав кредитну картку, якою деякий час користувався. В анкеті-заяві [PERSON] та Умовах та правилах надання банківських послуг визначені всі суттєві умови кредитного договору щодо виду банківських послуг, строку дії договору, валюти, процентної ставки, умов повернення кредиту, відповідальності за порушення зобов`язань та інші. Відповідно до частин першої, другої\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей\~626,\~628 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою\~статті 638 ЦК України\~встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені\~законом\~як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до п.2.1.1.2.1 та 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Договору, датою укладення договору є дата отримання карти, яка зазначена у заяві. Клієнт надає свою згоду на те, щоб кредитний ліміт встановлювався за рішенням банку та Клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити, збільшити та анулювати) кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою та безумовною згодою клієнта відносно будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішення банку. Погашення кредиту передбачено п.2.1.1.12.3 Договору, а саме поповнення карткового рахунку клієнтом в розмірі мінімального обов`язкового платежу шляхом внесення коштів у готівковому або безготівковому порядку, а так само шляхом договірного списання коштів з інших рахунків Клієнта на підставі доручення Клієнта. Згідно до п. 2.1.1.5.5 Договору позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісію на умовах, передбачених цим договором. Згідно до п.п. 2.1.1.12.6, 2.1.1.12.2 Договору в разі непогашення клієнтом боргових зобов`язань за кредитом до 25 числа місяця, що слідує за місяцем, в якому були здійснені трати, за користування кредитом клієнт сплачує банку проценти в розмірі, зазначеному в тарифах, що діють на дату нарахування та викладені на банківському сайті, з розрахунку 365/366 календарних днів на рік. Згідно до п.2.1.1.12.2.1 Договору у разі виникнення прострочених зобов`язань за кредитом клієнт сплачує банку проценти в подвійному розмірі від зазначених в тарифах, що діють на дату нарахування. Згідно п.2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг, відповідач зобов`язався погашати заборгованість по кредиту, відсотках за використання кредиту, на перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. Пунктом 2.1.1.5.6 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що у разі невиконання зобов`язань за договором, позичальник зобов`язується на вимогу банку виконати зобов`язання з повернення кредиту (у тому числі прострочених кредитах і Овердрафту), оплату Винагороди банку. У\~статті 526 ЦК України\~передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої\~статті 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша\~статті 1048 ЦК України). Частиною другою\~статті 1054 ЦК України\~встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно з частиною першою\~статті 633 ЦК України\~публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом\~статті 634 цього Кодексу\~договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови , а не інші. Тому з огляду на зміст статей\~633,\~634 ЦК України\~можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. В матеріалах справи відсутні відомості щодо наявності будь-яких зауважень та заперечень з боку відповідача з приводу умов кредитного договору. Відповідач жодним чином не виклав своїх заперечень з приводу самого факту укладення вказаного кредитного договору з АТ КБ «ПриватБанк», а також з приводу незгоди з будь-яких з його складових, і під час судового розгляду, а тому, виходячи з вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України, суд вважає вказані обставини встановленими. Крім того, як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором та виписки по рахунку боржника, за весь час, останній починаючи з 05 грудня 2014 року користувався кредитною карткою, виконував свої зобов`язання за кредитним договором щодо погашення заборгованості за наданим кредитом, тим самим погоджувався з усіма умовами кредитування. Зазначені обставини також визнавались відповідачем і в судовому засіданні. Згідно зі\~статтею 1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом\~статті 1050 ЦК України\~якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625 цього Кодексу. Згідно з частиною першою\~статті 1050 ЦК України\~якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625 ЦК України. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Як вбачається зі змісту виписки з банківського рахунку відповідача, останній не в повному обсязі сплатив суму кредиту, в результаті чого станом на 05 жовтня 2020 року виникла заборгованість за простроченим кредитом у розмірі 275,07 гривень. Виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів на балансі карткового рахунку відповідача баланс станом на дату укладення договору (надана сума кредиту, всі операції за картковим рахунком, з визначенням дати проведення операції та визначенням проведеної операції, зазначенням суми на балансі рахунку після проведеної операції). Відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, контррозрахунок не наданий, судово-економічні експертизи по справі не призначались. Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції від 12 квітня 2012 року №578/5. Користуючись кредитними коштами відповідачу були відомі і зрозумілі умови договору, твердження відповідача щодо не знання тарифів, умов та правил не відповідають дійсним обставинам справи. Із зазначеної банківської виписки, окрім іншого, вбачається порядок нарахування заборгованості дати та суми погашення відсотків, тіла кредиту, комісії та пені, тобто міститься повна інформація про рух коштів на рахунку відповідача, відображення всіх операцій за кредитним договором за даними балансу, суми надходжень та їх розподілення на погашення складових заборгованостей за договором. Таким чином, відповідачем були порушені умови договору щодо своєчасного погашення заборгованості та сплати обумовлених договором платежів. Позивачем доведений факт наявності заборгованості за кредитним договором б/н від 08 лютого 2013 року за поточним тілом кредиту у розмірі 275,07 гривень. Суду не надано беззаперечених, належних та допустимих доказів, які свідчать про звернення відповідача до банку із заявою про припинення дії договору або про його розірвання. Судом встановлено, що на час розгляду справи у суді відповідачем не була погашена вказана сума заборгованості. Доводи відповідача про те, що він, сплативши 02 травня 2016 року на письмову вимогу АТ «ПриватБанк», грошові кошти в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 320 гривень, вважав кредит погашеним, жодним чином не підтверджують факту припинення дії самого кредитного договору. Так, дійсно відповідачем була сплачена зазначена сума в рахунок погашення боргу за кредитним договором, однак, як слідує з виписки по банківському рахунку відповідача, по вказаному рахунку продовжувались здійснюватися банківські операції, а отже сам рахунок, відкритий на ім`я [PERSON] закритий не був, дія кредитного договору припинена не була. Зазначені обставини не спростовані [PERSON] в ході судового розгляду належними, допустимим та достатніми доказками. \~ \~ \~ \~Також, відповідно до розрахунку заборгованості, здійсненого позивачем вбачається, що станом на 05 жовтня 2020 року за відповідачем утворилася заборгованість за відсотками в розмірі 98,80 гривень, нарахованих згідно зі\~статтею 625 ЦК України. Згідно із частиною другою\~статті 625\~ЦК України\~в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5\~ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. За змістом частини другої\~статті 625\~ЦК України\~нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Отже, у\~статті 625\~ЦК України\~визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України.\~В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою\~статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув у повному обсязі, суд вбачає підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача відсотків у розмірі 98,80 гривень, нарахованих за\~ст.625 ЦК України. Отже, загальна сума заборгованості за кредитним договором №б/н від 08 лютого 2013 року, яка підлягає стягненню з відповідача складає 373,87 гривень. Разом з тим, відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України в зв`язку з наявністю заяви відповідача про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення кредиту, процентів та пені, суд розглядає питання про застосування строку позовної давності до таких вимог. Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентами) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої\~статті 258 ЦК України). Відповідно до\~статті 253 ЦК України\~перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається\~статтею 261 ЦК України. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша\~статті 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). Враховуючи, що анкетою-заявою не передбачено порядку погашення заборгованості (щомісячні чергові платежі чи повернення кредиту в повному обсязі у строк кредитування), виконання зобов`язання за таким договором відбувається за вимогою кредитора. Частиною другою\~статті 530 ЦК України\~передбачено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у бідь-який час. Анкета-заява позичальника від 09 жовтня 2020 року не містить встановленого графіку погашення кредиту, а також не встановлено кінцевого терміну погашення кредиту. У даній справі між сторонами кредитного договору не було погоджено графік погашення чергових платежів та те, що кінцевий строк погашення відповідає строку дії картки. За таких обставин, виходячи із вищевказаних правових положень, суд приходить до висновку, що моментом перебігу позовної давності за вказаним кредитним договором є моменту, коли банк міг та повинен був дізнатись про порушення свого права на повернення кредиту, тобто перебіг позовної давності почався з моменту останнього платежу [PERSON] по кредиту. Саме таку правову позиці щодо моменту перебігу позовної давності висловив Верховний Суд в постанові від 15 січня 2021 року по справі №494/366/19. Як свідчить банківська виписка по рахунку відповідача, останній платіж відповідачем був здійснений 21 липня 2018 року і саме з цього часу слід вважати початок перебігу строку позовної давності як до основної вимоги, так і до додатквих. Доводи відповідача про те, що ним був здійснений останній платіж 02 травня 2016 року на виконання письмової вимоги АТ «ПриватБанк» та про те, що після закінчення строку дії його картки у квітні 2016 року є безпідставними, не підтвердженими жодними доказами та такими, що повністю спростовуються наданою позивачем банківською випискою по рахунку відповідача, зі змісту якої вбачається, що 21 липня 2018 року по картковому рахунку відповідача була здійснена банківська операція погашення заборгованості поповнення карткового рахунку на суму 200 гривень. З приводу вказаних обставин відповідач жодних доводів не навів, будь-яких доказів на їх спростування не надав. Позивачем надана довідка про випуск на ім`я відповідача двох карток за № [NUMBER] від 05 грудня 2014 року зі строком дій до квітня 2016 року та № [NUMBER] від 08 грудня 2016 року зі строком дії до липня 2020 року. Доводи відповідача про те, що він не отримував та не користувався другою карткою також жодним чином не підтверджені в ході судового розгляду. Банківська виписка по рахунку відповідача свідчить, що банківські операції по другому рахунку також здійснювались, в тому числі боржником. Суд, встановивши, що останній платіж на погашення кредитної заборгованості [PERSON] внесений 21 липня 2018 року, що підтверджуються банкківською випискою порахунку останнього, а з позовом до суду банк звернувся 09 грудня 2020 року, трирічний строк для звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту позивачем не пропущений. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц остаточно визначила, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми\~трьома роками, які передували подачі такого позову, якщо основне зобов`язання боржником не виконано. Отже, виходячи з наведеного, суд приходить до висновку про те, що позивачем не пропущений строк позовної давності і до вимоги про стягнення процентів в порядку ст. 625 ЦК України у розмірі 98,80 гривень. Разом з тим, статтею 258 ЦК України передбачено, що\~для окремих видів вимог законом може встановлюватися\~спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною трирічною позовною давністю. Позовна давність\~в один рік\~застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно достатті 253 ЦК Україниперебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина першастатті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин. Судом встановлено, що останній платіж за кредитним договором відповідачем здійснений 21 липня 2018 року, з позовом про стягнення неустойки з відповідача [PERSON] позивач звернувся лише 09 грудня 2020 року, тобто з пропуском однорічного строку позовної давності, встановленим ст. 258 ЦК України. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четвертастатті 267 ЦК України). Виходячи з наведеного, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення пені у розмірі 17873,76 гривень з підстав пропуску строку позовної давності позивачем щодо звернення до суду із такою вимоогою. Щодо судових витрат Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог частково у розмірі 373,87 гривень, що складає 2,05%, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 43,06 гривень. На підставі викладеного і

Outcome: partial