Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-01 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Акціонерне товариство «Укрсиббанк» (далі - Позивач) звернулось до суду з позовом до[PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 22.04.2019 року між Акціонерним товариством «Укрсиббанк» та [PERSON] (далі - Відповідач) було укладено Договір № 95312677000 (далі - Кредитний договір) про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку. Позивач виконав свої зобов`язання за договором, надавши відповідачу кредит у розмірі 49 960 грн. 00 коп., з яких 49 700 грн. на споживчі цілі шляхом зарахування коштів на картковий рахунок відповідача, 260 грн. 00 коп. на оплату страхового платежу відповідно до договору добровільного страхування. Однак, відповідач порушила умови укладеного договору в частині своєчасного погашення платежів, та відсотків, передбачених умовами кредитного договору, у зв`язку з чим, станом на 31.01.2020 року за договором виникла заборгованість на загальну суму 69 915 грн. 41 коп., що складається із: заборгованості за кредитом - 47 724 грн. 65 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом - 17 167 грн. 75 коп., заборгованості за процентами за користування грошовими коштами понад встановлений договором термін - 1 633 грн. 95 коп., заборгованості по комісії - 1 750 грн. 00 коп., пені за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту - 516 грн. 17 коп., пені за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам - 1 054 грн. 35 коп., пені за несвоєчасне погашення заборгованості по комісії - 68 грн. 54 коп. У зв`язку з чим, позивач змушений звернутися до суду та просити стягнути з [PERSON] заборгованість станом на 31.01.2020 року за Договором про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку № [NUMBER] від 22.04.2019 року у розмірі 69 915 (шістдесят дев`ять тисяч дев`ятсот п`ятнадцять) грн. 41 коп. та судовий збір у розмірі 2 102 (дві тисячі сто дві) грн. 00 коп. Відповідач у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк відзив на позовну заяву не подала. Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Представник позивача подала суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності. У такій заяві представник Акціонерного товариства «Укрсиббанк» зазначає про повне підтримання своїх позовних вимог та просить здійснити розгляд справи за її відсутності, та не заперечує проти заочного розгляду справи. Від відповідача будь-яких заяв чи клопотань до суду не надходило. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) судом не застосовувалися. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, ніяких заяв чи клопотань від такого учасника справи до суду не надходило. У відповідності до ч.4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, яка належним чином була повідомлена і від якої не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені нею причини визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки наявних у даній цивільній справі доказів достатньо для вирішення спору по суті та враховуючи, що належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання відповідач в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила та не подала відзив, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, то суд у відповідності до норм ст. 280 ЦПК України ухвалив здійснювати заочний розгляд справи. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів сторін, суд ухвалює заочне рішення про задоволення позову з огляду на наступне. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що 22.04.2019 року між Акціонерним товариством «Укрсиббанк» та [PERSON] було укладено Договір про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку № [NUMBER] (а.с. 20). Згідно п.3.1 Договору сума кредиту за договором становить 49 960 грн. 00 коп. Згідно п.3.3. кредит надається позичальнику для особистих потреб: 49 700 грн. на споживчі цілі шляхом зарахування в безготівковій формі на поточний рахунок позичальника № [NUMBER] , відкритий у банку, до якого випущено платіжну карточку, та 260 грн. 00 коп. на оплату страхового платежу відповідно до договору добровільного страхування. Згідно п.3.5 та п.3.6 Договору позичальник зобов`язується повернути кредит, плату за кредит, інші платежі шляхом внесення ануїтетних платежів у розмірі 3 829 грн. 00 коп. відповідно до Графіка платежів, що викладений у Додатку №1 до Договору, але в будь якому випадку кредит повинен бути повернутий не пізніше 22.04.2021 року. Згідно п.37 Договору ануїтетний платіж повинен сплачуватись до 22 числа включно кожного місяця. Відповідно до п. 3.8 Договору процентна ставка встановлюється у розмірі 67 % річних, згідно до п.3.9 Договору за користування кредитними коштами понад встановлений кредитним договором термін, процентна ставка встановлюється у розмірі 74% річних, що діє для всієї строкової суми основного боргу з дати виникнення прострочення, а саме с наступного дня до моменту погашення такої заборгованості. Відповідно до п. 3.11 Договору позичальник сплачує банку комісію відповідно до умов цього договору та додатку № 1 до договору, який є невід`ємною частиною. Матеріалами справи підтверджено, що позивач виконав свої зобов`язання за договором, відкривши відповідачу поточний рахунок, видавши платіжну картку міжнародної платіжної системи та здійснивши перерахування кредитних коштів на поточний рахунок відповідача в межах вищевказаного договору. Із матеріалів справи вбачається, що в порушення умов вказаного кредитного договору, відповідач свої зобов`язання належним чином не виконала, допустила прострочення повернення кредиту і сплати процентів, внаслідок чого за нею, [PERSON] , станом на станом на 31.01.2020 року за договором виникла заборгованість, яка обраховується стороною позивача у загальному розмірі 69 915 грн. 41 коп., що складається із: заборгованості за кредитом - 47 724 грн. 65 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом - 17 167 грн. 75 коп., заборгованості за процентами за користування грошовими коштами понад встановлений договором термін - 1 633 грн. 95 коп., заборгованості по комісії - 1 750 грн. 00 коп., пені за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту - 516 грн. 17 коп., пені за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам - 1 054 грн. 35 коп., пені за несвоєчасне погашення заборгованості по комісії - 68 грн. 54 коп. Оскільки відповідач у добровільному порядку свої договірні зобов`язання не виконує, то між сторонами виник спір, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентів за користування кредитними коштами. Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути заборгованість частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу Таким чином, за вищевказаних обставин та вимог матеріального закону суд доходить висновку, що між сторонами по справі укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач зобов`язувалася прийняти грошові кошти, та повернути їх частинами у визначений договором строк, а також сплатити відповідні проценти у погодженому сторонами розмірі за користування такими кредитними коштами. Доказів повернення вказаної грошової суми позивачеві у вигляді тілу кредиту в розмірі 47 724 грн. 65 коп. та сплати процентів у сумі 17 167 грн. 75 коп. за користування такими грошовими коштами матеріали справи не містять. У зв`язку із чим, суд доходить висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентах у вказаному розмірі. Щодо стягнення заборгованості по комісії та пені за несвоєчасне погашення заборгованості по комісії. У п. 3.11 Кредитного договору визначено у тому числі розмір комісії як винагороди за управлінням кредиту. Однак, визначена у такому пункті договору комісія є по суті супутньою послугою, що супроводжує кредит (платою за обслуговування кредиту), і нарахування комісії у встановленому договором розмірі за вказану послугу - становить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Відповідно до ч.1, ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» виконавець не повинен включати у договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Частиною 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що коли положення договору визнано несправедливим таке положення може бути замінено або визнане недійсним. За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Положеннями ч.ч.1, 2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором (пункт 5 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). У положеннях частин 57 статті 18 вказаного Закону також йдеться про те, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. З аналізу вказаних норм Закону України «Про захист прав споживачів», можна вбачається, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 зазначено, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним. У зв`язку із чим суд не знаходить правових підстав для стягнення із відповідача на користь банку суми заборгованістю за комісією. Щодо стягнення пені, суд зазначає про наступне. Також відповідно до вимог ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У відповідності до приписів ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором. В даному випадку вищеназваними умовами кредитного договору Відповідно до вимог ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту стягнути неустойку у вигляді пені. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором посилався на п. 4.1. Правил (договірні умови) споживчого кредитування . Оглядом таких умов судом було встановлено, що на них відсутній підпис відповідача, як позичальника. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці правила розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи договір про надання споживчого кредиту, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати пені у відповідному розмірі. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу правила (договірні умови) споживчого кредитування, відсутність у самому договорі домовленості сторін про сплату пені та штрафів, надані банком правила не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин. У зв`язку із чим суд не знаходить правових підстав для стягнення із відповідача пені за порушення умов кредитного договору. Таким чином, аналізуючи здобуті у справі докази, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, а з відповідача підлягає стягненню за Договором про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку № [NUMBER] від 22.04.2019 року у розмірі 66 526 грн. 35 коп., що складається із: заборгованості за кредитом - 47 724 грн. 65 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом - 17 167 грн. 75 коп., заборгованості за процентами за користування грошовими коштами понад встановлений договором термін - 1 633 грн. 95 коп., а в решті позовних вимог слід відмовити, оскільки вони не ґрунтуються на законі. Суд зауважує, що відповідач, будучи належним чином повідомлена про розгляд даної цивільної справи по суті, в судове засідання не з`явилася, заперечень на позов та доказів на їх обґрунтування суду не надала, що дає суду право при заочному розгляді справи обмежитись доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. З приводу вимог щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу слід зазначити наступне. Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Судові витрати на правничу допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Натомість, позивачем не надано жодних доказів щодо понесених витрат у заявленому до стягнення розмірі. В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Також, вирішуючи питання про можливість стягнення з відповідача судових витрат, суд вважає за необхідне зазначити, що позивач просить стягнути не фактично понесені витрати, а витрати за правову допомогу у всіх судових інстанціях. Отже, за викладених вище обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення витрат на правничу допомогу не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому задоволенню не підлягають. Також, за змістом ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, саме: судового збору у розмірі 2 102 (дві тисячі сто дві) грн. 00 коп. На підставі викладеного і

Outcome: approved