Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-06 00:00:00

комунальний вищий навчальний заклад «Запорізький медичний коледж» Запорізької обласної ради (далі медичний коледж або позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просив стягнути з відповідача до Державного бюджету України суму витрачених коштів на навчання останнього у комунальному вищому навчальному закладі «Запорізький медичний коледж» у сумі 34497,19 грн., та понесені судові витрати по справі у розмірі 1378 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між позивачем та [PERSON] було укладено угоду №20 про підготовку фахівців із вищою освітою, за умовами якої відповідача по справі було зараховано до складу студентів комунального вищого навчального закладу «Запорізький медичний коледж», що фінансуються за рахунок видатків державного бюджету на 2 й курс денної форми навчання за спеціальністю «Медико профілактична справа», з покладенням певних обовязків, а саме: оволодіти теоретичними знаннями та практичними навичками, що передбачені вимогами відповідних кваліфікаційних характеристик фахівця і його майбутньої діяльності за спеціальністю; прибути після закінчення вищого закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років; у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджету вартість навчання в установленому порядку.01 березня 2013 року відповідач отримав диплом молодшого спеціаліста та був направлений на роботу до КЗ «Міська клінічна лікарня №3» на посаду фельдшера лаборанта, проте у порушення умов угоди за місцем розподілу з невідомих причин три роки не відпрацював. У звязку з чим, на адресу [PERSON] було направлено повідомлення про необхідність відшкодування до державного бюджету вартості навчання в установлений строк, проте відповідач вказану вимогу ігнорує та кошти за навчання не перераховує, у звязку з чим позивач звернувся до суду з вказаним позовом. У судове засідання представник позивача не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надав суду заяву в якій позовні вимоги підтримав, просилив справу розглядати без його участі, проти постановлення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] до судового засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом направлення поштового повідомлення. Причини неявки, та свою правову позицію стосовно заявлених позовних вимог не повідомив, а тому суд вважає за можливе згідно вимог ст.ст.224, 226 ЦПК України провести заочний розгляд даної справи. З матеріалів справи вбачається, що комунальний вищий навчальний заклад «Запорізький медичний коледж» Запорізької обласної ради здійснює господарську діяльність по наданню освітніх послуг за державним замовлення і договірними зобовязаннями з підготовки висококваліфікованих фахівців за освітньо кваліфікаційним рівнем молодшого спеціаліста для закладів різних форм власності, лікувально- профілактичних закладів, підвищення кваліфікації та спеціалізації молодших медичних спеціалістів, що підтверджується Ліцензією серії АЕ № 458533 від 08 липня 2014 року, виданої на підставі рішення Акредитаційної комісії від 03 червня 2014 року, свідоцтвом про реєстрацію платника податку на додану вартість № 200113135 серії НБ № 2532976, та Довідкою з ЄДР підприємств та організацій України. З матеріалів справи вбачається, що за наказом директора комунального закладу «Запорізький медичний коледж» ЗОР [PERSON] від 12 серпня 2010 року № 64-Ост «Про зарахування на навчання», на підставі рішення приймальної комісії від 12 серпня 2010 року, протоколу №12, [PERSON] зараховано до складу студентів комунального вищого навчального закладу «Запорізький медичний коледж», що фінансуються за рахунок видатків державного бюджету з 12 серпня 2010р. на 2 й курс денної форми навчання, для здобуття освітньо-кваліфікаційного рівня «молодший спеціаліст», за спеціальністю\~ «Медико профілактична справа». 01 вересня 2010 року між комунальним закладом «Запорізький медичний коледж» ЗОР, в особі директора [PERSON] та [PERSON] укладено угоду про підготовку фахівців із вищою освітою № 20.Згідно умов якої, позивач забезпечує навчання та підготовку відповідача за спеціальністю «Медико профілактична справа», та після закінчення навчання направляє на роботу до державного сектору народного господарства. У свою чергу відповідач бере на себе ряд обовязків, а саме: оволодіти теоретичними знаннями та практичними навичками, що передбачені вимогами відповідних кваліфікаційних характеристик фахівця і його майбутньої діяльності за спеціальністю; прибути після закінчення вищого закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років; у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджету вартість навчання в установленому порядку. 01 березня 2013 року, згідно наказу 16-Ост відповідачу присвоєно кваліфікацію «санітарний фельдшер», видано диплом молодшого спеціаліста серії АР № 44022697з подальшим відрахуванням зі складу студентів коледжу у зв'язку із закінченням повного курсу навчання за спеціальністю «Медико профілактична справа», та направлено на роботу до КЗ «Міська клінічна лікарня №3» на посаду фельдшера лаборанта. Однак, за місцем направлення [PERSON], з невідомих причин три роки не відпрацював. Як вбачається з довідки про відшкодування вартості навчання у КВНЗ «ЗМК» ЗОР, [PERSON] навчався у КЗ «Запорізький медичний коледж» Запорізької обласної ради за спеціальністю «Медико профілактична справа», у період з 01.09.2010 року по 01.03.2013 року, вартість навчання за державним замовлення за вказаний період становить 34497, 19 грн. На разі, [PERSON] ухиляється від сплати коштів за навчання, у звязку з чим медичним коледжем на адресу останнього було направлено письмову вимогу про відшкодування до Державного бюджету суми витрачених коштів на навчання останнього, яка залишилась без виконання, що й стала підставою для зверненя до суду з вказаним позовом. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення в якому одна сторона зобов'язана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, згідно якої цивільні права та обов'язки, виникають, із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Відповідно до ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства і в установлений строк відповідно до умов договору. Згідно ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона зобов'язується за завданням другої сторони надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до п.4 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, зокрема відшкодування збитків. У відповідності до ст. 906 ЦК України, збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням умов послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором Згідно ч.2 ст. 52 Закону України «Про освіту» випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 56 Закону України «Про вищу освіту» від 17.01.2002 року випускник вищого навчального закладу, який навчався за державним замовленням і якому присвоєно кваліфікацію фахівця з вищою освітою певного освітньо-кваліфікаційного рівня, працевлаштовується на підставі направлення на роботу відповідно до угоди, укладеної між замовником, керівником вищого навчального закладу та випускником. Згідно із п. 6 Постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 р, N992 «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням», працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, згідно із угодою випускник зобов'язаний глибоко оволодіти всіма видами професійної діяльності, передбаченими відповідною кваліфікаційною характеристикою, та відпрацювати у замовника не менше трьох років, а вищий навчальний заклад забезпечити відповідні якість та рівень підготовки фахівця х вищою освітою. Відповідно до п.8, 14 вказаного Порядку випускники, які уклали угоду з вищим навчальним закладом після зарахування на навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років. У разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Відповідно до Указу Президента України від 23.01.1996 року №77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», особи, які навчаються за рахунок держаних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоди, за якою вони зобов'язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства не менше ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання. Враховуючи викладене, дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що [PERSON] взяті на себе зобовязання за угодою №20 від 01 вересня 2010 року не виконав, оскільки не відпрацював за місцем направлення три роки та не відшкодував до Державного бюджету витрати за навчання у сумі 34497,19 грн., за таких обставин позовна заява підлягає задоволенню. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, розмір яких становить 1378 грн.

Outcome: approved