Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-17 00:00:00

Комунальне підприємство «Харківський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів, посилаючись на те, що 04 квітня 2006 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір за № 0776/0306п від 04.04.2006 р. про надання довгострокового кредиту на придбання готового або незавершеного будівництва житлового будинку на суму 8000,00 грн. терміном на 6 років. Згідно вказаного Договору та відповідно до Правил надання довгострокових кредитів індивідуальним забудовникам житла на селі, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1597 від 05.10.1998, Фонд зобов'язався надати [PERSON] пільговий державний довгостроковий кредит для придбання житлового будинку за адресою: [ADDRESS] В свою чергу позичальник зобов'язався: використовувати кредит за цільовим призначенням; сплачувати відсотки по кредиту в розмірі 3% від виданої суми одночасно з погашенням кредиту відповідно до п.2.4.1 Договору; своєчасно звітувати за використання наданого кредиту; проводити повернення кредиту згідно таблиці, що міститься в п.2.4.1 Договору по 05.10.2011р. Кредит був наданий за рахунок Державного бюджету України, згідно платіжного доручення №11 від 12.04.2006 року, на суму - 8000,00 грн. В зв'язку з порушенням відповідачем своїх зобов'язань, станом на 11.04.2014 заборгованість [PERSON] по кредиту за рахунок бюджетних коштів, з урахуванням сплачених ним сум - тіла кредиту в сумі 2199,30 грн., відсотків за користування кредитом в сумі 440 грн. та пені в сумі 110,70 грн., складає 18343,69 грн., а саме: кредиту, наданого за рахунок Державного бюджету у сумі 5800,70 грн., відсотків за користування кредитом в розмірі 400,00 грн., пені за прострочення повернення кредиту з відсотками в розмірі 4142,99 грн., штрафу за нецільове використання кредиту в сумі 8000,00 грн. Крім того, в квітні 2013 року позивач звернувся із заявою до Лозівського МВ ГУМВС України в Харківській області про притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності за ст.190 КК України. відносно [PERSON] Ухвалою Близнюківського районного суду Харківської області від 19.09.2013 року по справі №612/677/13-к 1-кп/612/68/13 [PERSON], підозрюваного у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.358, ч.2 ст.190 КК України, було звільнено від кримінальної відповідальності у зв'язку із закінченням строків давності. Цивільний позов не розглядався. На підставі викладеного позивач просить стягнути в судовому порядку із [PERSON] заборгованість в розмірі 18343,69 грн., оскільки відповідач добровільно борг не погашає. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов в частині стягнення з нього штрафу за нецільове використання кредиту у розмірі 8000 грн. не визнав та пояснив, що використав кредитні кошти за призначенням. 22.03.2006 між ним та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: [ADDRESS], що і є предметом укладеного між ним та Фондом договору від 04.04.2006. У зв'язку з чим прохав відмовити в цій частині позовних вимог. Проти стягнення з нього заборгованості за кредитом, відсотками за його використання та пені за прострочення терміну повернення кредиту не заперечував. Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, які є належними, допустимими і достовірними у їх сукупності, суд знаходить за необхідне позов задовольнити частково, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 04 квітня 2006 року між КП «Харківський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» та [PERSON] було укладено договір за № 0776/0306п про надання довгострокового кредиту на придбання готового або незавершеного будівництва житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], на суму 8000,00 грн. терміном на 6 років. (а.с.8-9). Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно умов договору позичальник взяв на себе зобов'язання здійснювати погашення позики у відповідності до п.2.4 договору шляхом погашення кредиту та сплати відсотків за його користування. Відповідно до виписки з особового рахунку за 05.04.2007, [PERSON] сплатив відповідачеві грошові кошти в розмірі 2750,00 грн. в рахунок заборгованості, які були розподілені наступним чином: 2199,30 грн. - на погашення тіла кредиту, 440 грн. - на погашення відсотків за користування кредитом, 110,70 грн. - на погашення пені. (а.с. 11) Згідно ст.ст. 525, 526, 625 Цивільного кодексу України, зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається, а вразі прострочення виконання грошового зобов'язання, наступає відповідальність передбачена договором чи законом. Відповідно до ст. 549 ЦК України, у разі невиконання, чи несвоєчасне виконання зобов'язань в частині повернення кредиту та/або сплати процентів, комісій згідно з умовами кредитного договору, позичальник зобов'язаний сплатити позикодавцю неустойку( штраф, пеня). В зв'язку з неналежним виконанням [PERSON] взятих на себе зобов'язань по кредитному договору, станом на 11 квітня 2014 року заборгованість за кредитним договором, згідно наданого позивачем розрахунку, складає 18343,69 грн., з яких: заборгованість по кредиту - 5800,70 грн, заборгованість за відсотками - 400,00 грн, пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 4142,99 грн., штраф за нецільове використання кредиту - 8000,00 грн. (а.с.12). Суму заборгованості по кредиту, за відсотками та пеню за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором відповідач [PERSON] визнає та їх розрахунок не оспорює. Однак заперечує проти стягнення з нього суми штрафу у розмірі 8000 гривень за нецільове використання кредиту, вказуючи що вимоги позивача в цій частині є безпідставними та не обгрунтованими. Пунктом 1.1 договору передбачено, що його предметом є придбання готового або незавершеного будівництвом житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. Як зазначено в п. 3.1 договору, за нецільове використання кредиту боржник сплачує кредитору штраф у розмірі 100% від розміру наданої допомоги, тобто в сумі 8000 грн. В обґрунтування позовних вимог щодо нецільового використання [PERSON] кредитних коштів, представником позивача, як доказ, в судове засідання було надано відповідь голови Лукашівської сільської ради за №02-20-103 від 24.06.2014 на запит Фонду, з якого вбачається, що [PERSON] ніколи не проживав, не був прописаний та не працював на території Лукашівської сілької ради. Як на підстави своїх тверджень у листі сільський голова посилається на пояснення сусідів, бухгалтерів, голів господарств, та на перевірку домових книг.(а.с.61) Однак, в судовому засіданні [PERSON], як доказ цільового використання кредитних коштів, було надано копію договору купівлі-продажу будинку від 22 березня 2006 року, укладений між ним та [PERSON], за яким продавець передала, а покупець прийняв у власність, належний продавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 березня 2004 року, жилий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]; копію витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 04.04.2007 № 14136946, згідно якого зазначений в договорі житловий будинок належить [PERSON] на праві приватної власності; копію технічного паспорту на зазначений в договорі житловий будинок, де в графі «прізвище, ім'я та по батькові власника будинку» зазначений [PERSON]. (а.с. 88-90,91,93) Оригінали вказаних документів оглянуті в судовому засіданні. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Частиною 1 ст.58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Тобто, факт придбання житлового будинку, що є предметом договору № 0776/0306п від 04.04.2006 р. про надання довгострокового кредиту на придбання готового або незавершеного будівництва житлового будинку на суму 8000,00 грн. терміном на 6 років, підтверджується саме договором купівлі-продажу на цей будинок та його державною реєстрацією. Таким чином суд приходить до висновку, що позовні вимоги КП «Харківський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню лише в частині стягнення з відповідача суми боргу за кредитом, відсотках за його використання та пені за прострочення терміну повернення кредиту. Належних та допустимих доказів нецільового використання відповідачем кредитних коштів позивач суду не надав. Крім того, позивач хибно вважав себе звільненим від сплати судового збору за подання даного позову на підставі ч.6 ст.5 Закону України «Про судовий збір» - за подання позовів про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Із матеріалів справи вбачається, що ухвалою Близнюківського районного суду Харківської області від 19 вересня 2013 року кримінальне провадження за підозрою [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.358, ч.2 ст.190 КК України, було закрито, а [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності у зв'язку із закінченням строків давності (а.с. 6-7). Відповідно до ч.1 ст.17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, цей вирок обов'язковий для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Також, в своїй позовні заяві позивач посилається на п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 31.03.1989 «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна», в якому зазначено, що у випадках, коли шкоду заподіяно спільними діями підсудного та іншої особи, кримінальну справу щодо якої було закрито з підстав, передбачених пп.2-10 ст.6, статтями 7 - 7-2, 9, 10 КПК України, суд покладає на підсудного обов'язок відшкодувати матеріальну шкоду в повному розмірі і роз'яснює цивільному позивачеві право пред'явити в порядку цивільного судочинства до особи, справу щодо якої закрито, позов про відшкодування шкоди солідарно із засудженим. Однак, вищезазначена ухвала суду винесена на підставі п.11-1 КПК України (в редакції від 28.12.1960 № 1001-05) «Порядок звільнення від кримінальної відповідальності у зв'язку із закінченням строків давності». У зв'язку з цим суд не приймає до уваги зазначену норму, як таку, що не має відношення до даної справи. Згідно ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволені яких позивачеві відмовлено. А тому,

Outcome: partial