Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-12 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог та доводів позивача. [PERSON] пред`явив до суду позов шляхом подання позовної заяви до [PERSON] , в якій просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу за договором позики у розмірі 432828 гривень та покласти на відповідача судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 15 березня 2018 року він передав відповідачу у борг 15800 доларів США, що на момент підготовки позову до суду за курсом НБУ склало 432828 гривень, а останній зобов`язався повернути боргу у строк до 15 травня 2018 року. Однак свої зобов`язання за договором позики відповідач не виконав та в установлений договором строк грошові кошти не повернув. Прохання позивача повернути борг відповідач ігнорує та відмовляється виконувати свої зобов`язання. Крім того, позивач звертався до [PERSON] з письмовою претензією, направивши її за місце проживання останнього. ДО теперішнього часу відповідач не повернув борг, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду. . Аргументи учасників справи. Відповідач відзиву на позов не надав, з будь-якими заявами та клопотаннями до суду не звертався. Рух справи. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 23 вересня 2020 року провадження у справі відкрито, розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено проведення підготовчого засідання. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 01 березня 2021 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні. Позивач в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, не заперечував проти ухвалення рішення в заочному порядку. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно і належним чином в порядку ст. 128 ЦПК України, шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем проживання відповідно до відомостей Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Головного Управління ДМС України в Харківській області, отриманих судом відповідно до вимог ч.6 ст.187 ЦПК України, причини неявки суду не повідомив. У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив відповідно до статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин 15 березня 2018 року між сторонами був укладений договір позики, за умовами якого [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 15800 доларів США, які [PERSON] зобов`язався повернути в строк до 15 травня 2018 року, про що останнім була складена розписка. В матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо повернення відповідачем грошових коштів за вказаним договором позики. Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку саму суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як зазначив Верховний Суд в постанові від 08 липня 2019 року по справі № 524/4946/16-ц, договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Судом встановлено, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики на підставі боргової розписки від 15 березня 2018 року. Дійсність даного договору не викликає сумніву. Договором позики від 15 березня 2018 року встановлений строк виконання зобов`язання - до 15 травня 2018 року. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦПК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Главою 50 ЦК України передбачений перелік підстав припинення зобов`язань, у тому числі виконання зобов`язання, проведеного належним чином. Згідно ч. 1, 2, 3 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Жодних доказів на підтвердження виконання своїх зобов`язань за договором позики від 15 березня 2018 року, в тому числі розписок або квитанцій про грошові перекази коштів, відповідач в ході судового розгляду не надав. Суду не надано беззаперечних, належних та допустимих доказів, які свідчать про наявність підстав звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, відповідно до ст. 617 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених речовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася на його банківських рахунок. В ході судового розгляду судом не встановлено наявність у відповідача будь-яких перешкод для повернення суми боргу за договором позики, а також щодо відмови [PERSON] прийняти виконання зобов`язання за договором позики. Отже, у зв`язку з відсутністю доказів виконання відповідачем грошового зобов`язання за договором позики від 15 березня 2018 року, суд задовольняє позовні вимоги про стягнення з відповідача основної суми грошового зобов`язання за зазначеним договором у повному обсязі. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу вказаних правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у справі № 373/2054/16-ц в постанові від 16 січня 2019 року відступила від правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-79цс14 і від правової позиції Верховного Суду справі №308/3824/16-ц щодо обов`язкового визначення в рішенні суду грошового зобов`язання у національній валюті і зазначила про те, що сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики. Крім того, Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 23 жовтня 2019 року по справі №723/304/160ц зазначила, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. У позовній заяві позивач просить стягнути борг у гривневому еквіваленті, при цьому застосовує курс іноземної валюти по відношенню до національної валюти станом на день подання позовної заяви. Такий підхід вносить суперечності і невизначеність у розмір грошового зобов`язання, яке виникає у відповідача на підставі даного рішення суду. При цьому суд враховує, що коливання курсу валют наразі не має постійної прогнозованої тенденції до зростання, і ризики, пов`язані з такими коливаннями курсу валют як у сторону зростання так і у сторону спаду, мають бути максимально виключені. Отже, доцільним є зазначення у рішенні суду про стягнення боргу у доларах США, що виключає можливість маніпуляцій щодо вигідного коригування суми боргу одною чи іншою стороною і що є справедливим для кожної із сторін. Враховуючи викладене, а також ту обставину, що за умовами договору відповідачу були передані грошові кошти саме в іноземній валюті, тобто в доларах США, про що зазначено в розписці, суд вважає доцільним зазначити у судовому рішенні про стягнення суми боргу у тій валюті, в якій борг виник і в якій він має бути повернутий, що не виключає можливість виконання грошового зобов`язання у національній валюті, але за курсом валюти на день платежу. В ході судового розгляду судом не встановлено наявності будь-якої домовленості між сторонами щодо переведення боргового зобов`язання у національну валюту чи в еквівалент до національної валюти. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошові кошти у розмірі 15800 доларів США за договором позики від 15 березня 2018 року. Щодо судових витрат Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про повне задоволення позовних вимог, а позивач на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору за подання вказаного позову, з відповідача на користь держави підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 4328,28 гривень. На підставі викладеного і

Outcome: approved