Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-19 00:00:00

Касаційною інстанцією були скасовані рішення судів в частині вирішення позовних вимог про визнання права власності на обовязкову частку у спадковому майні, справа в цій частині передана на новий розгляд до суду першої інстанції. Стислий виклад позиції позивача у вказаній частині вимог. 13.04.2012 року помер батько позивача [PERSON] Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на усе належне спадкодавцеві майно, у тому числі на квартиру [ADDRESS]. Єдиним спадкоємцем за законом першої черги після смерті [PERSON] залишилась позивач, як дочка померлого. Позивач в строки, передбачені чинним законодавством, звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька, однак, у вчиненні зазначеної нотаріальної дії їй було відмовлено з тих підстав, що 12 травня 2011 року приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено заповіт, зареєстрований у реєстрі за № 983. За умовами цього заповіту [PERSON] заповів усе належне йому майно, у тому числі квартиру № 91, що знаходиться в м. Ковелі по Театральній, 32, своєму брату [PERSON] Позивач просила визнати цей заповіт недійсним, однак, у цій частині вимог суд їй відмовив і рішення суду набрало законної сили. Позивач також вказувала у своїх вимогах на наявність у неї права на обов'язкову частку в спадщині після смерті батька. При цьому позивач зазначала, що вона є інвалідом з дитинства 2 групи, знаходиться на обліку у Волинській обласній психіатричній лікарні № 1 м. Луцька з 04 грудня 1991 року і отримує державну соціальну допомогу як інвалід з дитинства 2 групи та пенсію у зв'язку з втратою годувальника. Заперечення відповідача у вказаній частині вимог. Відповідач заперечує вказану вимогу тим, на день відкриття спадщини позивач не мала інвалідності і була працездатною. Просить у вказаній вимозі відмовити. Заяви, клопотання, інші дії. Ухвалою суду від 06.06.2016 року, відповідно до висловленої касаційною інстанцією позиції, призначена експертиза у справі. Перед експертами Волинської обласної психіатричної лікарні були поставлені питання, чи була непрацездатною позивач на час смерті її батька [PERSON] і чи відповідає така непрацездатність інваліду дитинства ІІ групи. Волинська обласна психіатрична лікарня повернула ухвалу суду без виконання і запропонувала доручити проведення експертизи експертам Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології Міністерства охорони здоровя України (м. Київ). Ухвалою суду від 17.05.2017 року призначена експертиза у справі. Перед експертами Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології Міністерства охорони здоровя України (м. Київ) були поставлені питання, чи була непрацездатною позивач на час смерті її батька [PERSON] і чи відповідає така непрацездатність інваліду дитинства ІІ групи. Український науково-дослідний інститут соціальної і судової психіатрії та наркології Міністерства охорони здоровя України (м. Київ) повернув ухвалу суду без виконання, оскільки поставлені судом питання виходять за межі повноважень експертів. Ухвалою суду від 01.11.2018 року призначена судово-психіатрична експертиза у справі. Перед експертами Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології Міністерства охорони здоровя України (м. Київ) було поставлене питання, чи мала позивач на час смерті її батька [PERSON] психічні розлади, які згодом стали підставою для встановлення їй групи інвалідності. Український науково-дослідний інститут соціальної і судової психіатрії та наркології Міністерства охорони здоровя України (м. Київ) повернув ухвалу суду без виконання, оскільки поставлені судом питання виходять за межі повноважень експертів. Мотивувальна частина рішення. Згідно ч.1 ст.1241 ЦК: «1.Малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).» Позивач, [INFO], є донькою померлого [PERSON] Відтак, станом на день смерті батька (13.04.2012 року) позивач була повнолітньою. В своєму рішенні від 11.02.2014 року № 1-рп/2014 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України (справа про право на обов'язкову частку у спадщині повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця) Конституційний суд України ухвалив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України щодо права повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обов'язкову частку у спадщині необхідно розуміти так, що таке право мають, зокрема, повнолітні діти спадкодавця, визнані інвалідами в установленому законом порядку, незалежно від групи інвалідності. Тобто, у цьому рішенні підкреслено, що особа, яка претендує на обовязкову частку у спадщині, має бути саме визнана інвалідом в установленому законом порядку, при цьому незалежно від групи інвалідності. Конституційний суд відшуковував критерії для віднесення осіб до «повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця», оскільки вони не були чітко визначені у законодавстві, і визначив їх таким чином, що до цих осіб відносяться «повнолітні діти спадкодавця, визнані інвалідами в установленому законом порядку, незалежно від групи інвалідності». Вказані критерії є чіткими і ясними, повною мірою забезпечують захист повнолітніх дітей спадкодавця, які не здатні повністю використати весь потенціал своєї працездатності внаслідок проблем із здоровям. Достатньо щоб ця працездатність була хоча б частково стійко обмежена. В той же час, стійке обмеження працездатності (інвалідність) визначається в установленому законом порядку, тобто Конституційний суд встановив межі розширеного тлумачення поняття «повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця». Цими межами є необхідність для особи пройти встановлену законом процедуру визнання інвалідом. Ця процедура необхідна для виключення субєктивізму і необєктивного розсуду, саме вона забезпечує обєктивне і справедливе вирішення питання щодо працездатності особи. У вказаній процедурі використовуються не лише медичні критерії віднесення особи до інвалідів, які є важливими, але не виключними, але й соціальні критерії (беруться до уваги, зокрема, можливість для людини знайти собі роботу на ринку праці, який склався у даний момент, особливості розладів чи каліцтв, які не обмежують фізичні можливості людини працювати, однак, створюють соціальні проблеми для такої роботи. За допомогою медичних критеріїв встановлюються розлади і каліцтва, їх соціальні наслідки в розрізі можливостей пошуку роботи має встановити спеціально створений орган. Тому, суд погоджується з позицією експертів Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології Міністерства охорони здоровя України, що як би не змінювати редакцію поставлених перед ними питань щодо працездатності позивача, все одно суд змушуватиме їх виходити за межі повноважень і підмінювати собою орган, який встановлює інвалідність. Частиною 1 ст.3 Закону «По основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» встановлено, що інвалідність, як міра втрати здоровя, визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я. Відповідно до копії посвідчення серії ААГ № 025726 від 18.11. 2013 року та довідки до акту огляду МСЕК серії ВЛН № 108182 від 08.10.2012 року, позивач вперше була оглянута в органах медико-соціальної експертизи 08.10.2012 року. За результатами огляду позивачу було встановлено другу групу інвалідності строком на 1 рік до листопада 2013 року. Згідно з довідкою Управління пенсійного фонду України в м. Луцьку, позивач перебуває на обліку в управління як особа, яка отримує пенсію, з 08.10.2012 року. Отже, позивачу група інвалідності визначена лише в жовтні 2012 року, тоді коли спадкодавець помер 13.04.2012 року. Згідно ч.3 ст.1223 ЦК: «3. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.» Для того\~щоб у\~позивача виникло\~право на\~спадкування обовязкової\~частки,\~вона,\~згідно викладеної\~вище позиції\~Конституційного суду,\~мала бути\~на день\~відкриття спадщини визнана інвалідом в установленому законом порядку. Наступне, після відкриття спадщини, визнання позивача інвалідом права на спадкування не породжує, усі права на спадкування визначаються саме на день відкриття спадщини, наступні зміни обставин до уваги не беруться. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК: «1.Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.» Позивач не довела, що на день\~відкриття спадщини вона була визнана інвалідом в установленому законом порядку. Згідно п.п.3, 8, 14 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 року № 1317: «3. Медико-соціальна експертиза проводиться з метою встановлення інвалідності хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) за направленням відповідного лікувально-профілактичного закладу охорони здоров'я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності документів, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлене захворюваннями, наслідками травм або вродженими вадами, які спричиняють обмеження нормальної життєдіяльності особи.» «8. Датою встановлення інвалідності та ступеня втрати професійної працездатності потерпілому від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання у відсотках вважається день надходження до комісії документів, зазначених у пункті 3 цього Положення. Інвалідність та ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) такого потерпілого встановлюються до першого числа місяця, що настає за місяцем, на який призначено повторний огляд.» «14. Причинний зв'язок інвалідності з хворобами, перенесеними у дитинстві, встановлюється за наявності документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про початок захворювання або травму, перенесену до 18-річного віку.» Позивач ініціювала питання про встановлення їй інвалідності вже після відкриття спадщини, в той час, коли фактично виник спір між нею та відповідачем спадкоємцем за заповітом. До цього часу, позивач, хоч і перебувала на обліку в Волинській обласній психіатричній лікарні з 04.12.1991 року, коли вперше туди звернулась, закінчила, в той же час, вищий учбовий заклад, як видно з записів у трудовій книжці, працювала, в тому числі за спеціальністю, перебувала на обліку у центрі зайнятості, отримувала допомогу по безробіттю, як мінімум до 09.11.2010 року. За таких обставин доводи, які надала позивач на доказ своєї непрацездатності станом на день відкриття спадщини (те, що вона інвалідом дитинства, а отже є непрацездатною з дитинства, те, що вона перебуває на обліку у Волинській обласній психіатричній лікарні з 04.12.1991 року, те, що їй встановлена інвалідність у жовтні 2012 року, а отже, вона була непрацездатною і на день відкриття спадщини, те, що вона отримує соціальні виплати у звязку з інвалідністю) є непереконливими. Ці доводи розходяться також з позицією Конституційного суду, викладеною вище. Згадані доводи поклав в основу свого рішення суд першої інстанції, коли визнав за позивачем право на обовязкову частку в спадщині. Однак, касаційна інстанція, яка скасувала рішення цього суду, визнала ці доводи недостатніми. Ці доводи справді є недостатніми, що обґрунтовано вище. Разом з тим, касаційна інстанція висловилась щодо можливості проведення експертизи, яка допоможе вирішити справу. Однак, як було зазначено вище, провести таку експертизу і при цьому не вийти за межі повноважень експертів виявилось неможливим, як би не змінювати редакцію поставлених перед експертами питань. Отже, на думку касаційної інстанції, з якою погоджується суд, доводів, якими позивач обґрунтовує свою позицію щодо обовязкової частки, недостатньо для визнання за нею права на цю частку. В той же час, провести експертизу і отримати додаткові доводи для вивчення неможливо. Таким чином, у суду залишилися доводи позивача, які висловлювались раніше, нових доказів і доводів позивач не подала. А тих доводів і доказів, які висловлювались раніше, недостатньо для визнання за позивачем права на обовязкову частку, що визнано касаційною інстанцією і з чим погоджується суд. Вказане міркування, поряд з позицією Конституційного суду, який певним чином витлумачив поняття «повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця», про що зазначено вище, веде до висновку, що в позові [PERSON] про визнання права на обовязкову частку у спадщині слід відмовити повністю. На підтвердження цього висновку суд бере до уваги також і зміст заяви [PERSON], від 18 квітня 2012 року, яка подана останньою приватному нотаріусу Ковельського міського нотаріального округу [PERSON] Згідно цієї заяви [PERSON] вказувала, що їй відомо про зміст заповіту, посвідченого від імені [PERSON] Позивач повідомляла нотаріуса, що вона не має права на обовязкову частку у спадщині, оскільки на час смерті батька не є неповнолітньою чи непрацездатною. При цьому [PERSON] ствердила своїм підписом, що дана заява є беззастережною та безумовною та може бути відкликана до спливу шестимісячного терміну з моменту відкриття спадщини. Вищезгадана заява, при наявності застереження про можливість її відкликання, [PERSON] не була відкликана, а відтак є чинною. В позові [PERSON] про визнання права на обовязкову частку у спадщині слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed