Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-18 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Представник позивача - адвокат Прокоф`єв Б.І. в інтересах [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , як спільної сумісної власності подружжя. Позов обґрунтовано тим, що 27.09.1981 року [PERSON] уклала шлюб із [PERSON] , який було зареєстровано у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції, актовий запис № 1320. Заочним рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігова від 24.09.2013 року шлюб між сторонами було розірвано. За час спільного проживання як подружжя, сторонами по справі було побудовано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Фактично житловий будинок було збудовано в 1987 році, що підтверджується Технічним паспортом від 10.04.2015 року. Після, розлучення сторони фактично спільно перестали проживати. Відповідач створив нову сім`ю та проживав із новою дружиною. У спірному житловому будинку залишився проживати спільний син [PERSON] , зі своєю сім`єю. Зазначає, що до грудня 2020 року жодних спорів щодо вказаного будинку у сторін не існувало. Проте, в грудні 2020 року відповідач звернувся до суду з позовом про виселення сина [PERSON] разом з сім`єю, без надання іншого житлового приміщення з житлового будинку. Зазначає, що до вищезазначеної позовної заяви було додано копію Витягу з державного реєстру речових прав від 23.09.2020 року, відповідно до згідно право власності на вказаний будинок, з невідомих для неї причин, зареєстровано виключно за відповідачем, на підставі Свідоцтва про право власності від 06.02.2015 року, реєстрація права власності була здійснена 28.04.2015 року. Позивачка лише після звернення відповідача до суду з позовом про виселення їх сина з родиною із спільного будинку, дізналася про порушення її права власності на вказаний житловий будинок. Вважає, що житловий будинок, який було побудовано сторонами по справі під час шлюбу, хоч і оформлений на відповідача після реєстрації розірвання шлюбу, однак є спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки відповідач не визнає право позивачки на ? частину вищезазначеного житлового будинку, позивач змушена звернутися до суду за їх захистом. Враховуючи складність справи, ціну позову та обсяг роботи, що проведена, а також буде проведена під час розгляду справи, позивачем було сплачено винагороду в розмірі 8000 гривень, що підтверджується матеріалами справи, які позивачка просить стягнути з відповідача на її користь. 02.06.2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить застосувати строки позовної давності до позовних вимог та відмовити у задоволенні позову. ( а.с. 82-86) Заперечення обґрунтовані тим, що практично вся сім`я сина тривалий час знаходилася на утриманні відповідача. Останній вивозив сім`ю сина на відпочинок до Туреччини, Єгипту. Син працевлаштовувався періодично, а невістка [PERSON] ніколи не працювала до останнього часу. Представник відповідача зазначає, що [PERSON] відомий український художник, заслужений діяч мистецтв України, автор і виконавець багатьох проектів. На той час у нього були можливості надавати допомогу сім`ї сина. На даний час [PERSON] інвалід, пенсіонер. Займається тільки музеєм, який прибуток не приносить. Зазначає, що у доданих до позовної заяви документах є рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 24.09.2013 року про розірвання шлюбу. В описовій частині, як мотив розлучення зазначено, що «більше десяти років не підтримують подружніх стосунків, останній рік взагалі проживають окремо». Тобто спільне господарство між сторонами не велося з 2003 року. [PERSON] за визнанням будь-якого майна предметом спільної сумісної власності подружжя в судовому порядку, та з оскарженням «переоформлення» автомобілів без її згоди, не зверталась. Відповідач здійснював будівництво за особисті кошти, будинок добудовувався та ремонтувався тривалий час після розлучення. Вважає, що будинок був зданий в експлуатацію та зареєстрований як об`єкт нерухомості після розлучення, тому як нерухомість поділу не підлягає. Згідно із відомостями зазначеними у витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 225185005 від 23.09.2020 року, наданого позивачем разом з позовною заявою, право власності на будинок за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано 28.04.2015 року, тобто через півтора роки після розірвання шлюбу. Тобто, на момент розірвання шлюбу цього будинку, як об`єкта права власності не існувало, був лише набір будівельних матеріалів, але позовних вимог що до стягнення 1/2 частини вартості цих матеріалів позивач не заявляє. Зазначає, що позивач [PERSON] намагається ввести суд в оману, вказуючи на те, що вона дізналася про порушення своїх прав тільки коли дізналася що [PERSON] подав заяву про виселення їх сина з будинку. Право на проживання сина в будинку жодним чином не стосується реалізації або захисту права власності позивача на будинок, і тому відповідач вважає, що суд повинен застосувати строки позовної давності та відмовити позивачу у задоволенні позову. Відповідно до вимог ч. 3 та ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Вказує, що докази які підтверджують розмір та обґрунтування судових витрат будуть надані суду відповідно до вимог п. 8 ч. 2 ст. 141 ЦПК України. 07.06.2021 року на адресу суду представником позивача - адвокатом Прокоф`євим Б.І. надана відповідь на відзив на позовну заяву (а.с. 91-93). Представник позивача зазначає, що станом на час розлучення будь-яких порушень прав позивача з боку відповідача щодо спільного майна подружжя не існувало, тому позивачка не була зобов`язана звертатися до суду з позовом про захист своїх порушених прав. Єдиним та належним способом захисту прав станом на сьогодні є визнання права власності на ? частину об`єкту нерухомості, оскільки з моменту здачі в експлуатацію та реєстрації права власності, такий об`єкт цивільних правовідносин як будівельні матеріали та обладнання трансформувалося в новий об`єкт - об`єкт нерухомого майна. Зазначає, що вирішальне значення для даної справи є не час проведення самої реєстраційної дії щодо спірного житлового будинку, а його фактичне будівництво у період шлюбу та за спільні сумісні кошти. Вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають враховувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу коли сторона дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової плати Касаційного цивільного суду у справі № 345/2962/14. 14.06.2021 року представником відповідача [PERSON] надані заперечення на відповідь на відзив. Представник зазначає, що придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності. Тобто сам собою факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності. Вважає, що нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його в експлуатацію та з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак, не будучи житловим будинком за своїм юридичним статусом, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів. Відповідач здійснював будівництво за особисті кошти, будинок добудовувався та ремонтувався тривалий час після припинення шлюбних відносин та розлучення. Звертає увагу, що сама позивачка додала до позовної заяви рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 24.09.2013 року про розірвання шлюбу, де в описовій частині як мотив розлучення зазначене, що «більше десяти років не підтримують подружніх стосунків, останній рік взагалі проживають окремо». Тобто спільне господарство не велося з 2003 року. А вже після цього будинок був добудований. У своїх поясненнях від 31.08.2021 року відповідач [PERSON] звертає увагу суду на те, що позивачка постійно у спірному будинку не проживала, , ніякої участі в будівництві будинку не брала, гроші в будинок вкладав покійний батько відповідача та він. Земельна ділянка належить відповідачу на праві приватної власності, яка оформлена після розлучення. Відповідно до матеріалів справи Чернігівського МБТІ відповідач подав декларацію про початок будівництва, готовність об`єкту та зареєстрував будинок у 2015 році. До цього будинок не існував як об`єкт нерухомості, був будівельними матеріалами. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи та інші процесуальні дії у справі. Ухвалою Новозаводського районного суду міста Чернігова від 29.04.2021 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження, з викликом сторін (а.с.28). Ухвалою суду від 07.05.2021 року заяву адвоката Прокоф`єва Б.І. про забезпечення позову задоволено. Вжито заходів для забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, а саме на : житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] (а.с.33-34). У вступному слові позивач позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві та відповіді на відзив. На запитання надала відповідь, що проживала у будинку по [ADDRESS] приблизно з 1983 року до жовтня 2012 року, потім проживала по [ADDRESS] . Представник позивача додатково пояснив, що крім рішення суду про розірвання шлюбу, у суді розглядалась справа про виселення сина із спірного будинку. У даній справі були документи що будинок збудовано у 1987 році, технічна інвентаризація у квітні 2015 року. Будинок існував як об`єкт навіть до 1991 року. Позовні вимоги про визнання права власності на ? частину заявлено тому, що будинок уже зареєстрований. Позивачка проживала у даному будинку до жовтня 2012 року, потім переїхав відповідач, там проживав син, і позивачка мала доступ до будинку, до грудня 2020 року порушення прав позивачки не було. Відповідач у вступному слові позовні вимоги не визнав. Пояснив, що земельна ділянка була виділена не для будівництва будинку, а виділена йому під майстерню, за клопотанням спілки художників України. Там у нього була керамічна піч для його робіт. Коли він займався проектом у Криму, у будинку проживав син. На той час у нього були заробітки. З 2012 року робив ремонт, викинув піч і вирішив зробити житло. Представник відповідача у вступному слові підтримав думку відповідача. Пояснив, що позивачка у позовній заяві про розлучення зазначала, що 10 років не проживали як одна сім`я. Через два роки після розлучення зареєстровано право власності, до цього не існувало об`єкта , був набір будматеріалів. Зазначає,що позивачкою пропущений строк звернення до суду, просить застосувати строк позовної давності. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.09.1981 року. Відповідно до заочного рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 24.09.2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.7). Із Інвентаризаційної справи № 1603 Чернігівського МБТІ вбачається, що документами що підтверджують право приватної власності чи забудови [PERSON] є Договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на праві приватної власності від 13.12.1984 року № 2-5041 та акт приймання житлового будинку від 09.12.1991 року № 275. Відповідно до Договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на праві приватної власності від 13.12.1984 року, [PERSON] надана земельна ділянка для будівництва двохповерхового житлового будинку ( а.с. 152-153) Відповідно до технічного паспорта, виданого Чернігівським міжміським бюро технічної інвентаризації від 10.04.2015 року будинок за адресою [ADDRESS] , було збудовано у 1987 році. Зокрема, відповідно до характеристики будинку, господарських будівель та споруд за адресою: [ADDRESS] , реєстровий номер 1603, житловий будинок (А-1), рік побудови -1987, підвал під частиною будівлі (А1-1), рік побудови - 1987, погріб з шийкою (Г-1), рік побудови - 2006, мансарда житлова (А2-1), рік побудови - 1987, тамбур (а-1), рік побудови-1987, прибудова (А3-1), рік побудови - 2006, убиральня (Б-1), гараж (В-1), навіс (Д-1), рік побудови - 2006, балкон (а1-1), балкон (а2-1), рік побудови - 1987, басейн для збору води (д-1), рік побудови - 2006 (а.с. 15-18). Відповідно до описів конструктивних елементів будинку, визначення питомої ваги, зносу тощо, що містяться в інвентаризаційній справі № 1603 на домоволодіння [ADDRESS] , роком побудови житлового будинку зазначено 1987 рік (а.с.8-9; 10-11; 12-13,14-15, інвентаризаційна справа № 1603). Відповідно до Технічних умов газифікації від 25.05.1988 року та копії плану-схеми газифікації вбачається, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] газифіковано, тобто підключено об`єкт будівництва до системи газопостачання у 1988 році (а.с.124, 125-128, 129, 130). Згідно із Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.09.2020 року житловий будинок , загальною площею 206.2 кв.м, житловою площею 77.6 кв.м, розташований за адресою: [ADDRESS] , разом із складовими частинами об`єкта нерухомості: убиральня,1,Б, гараж,1,В, навіс, 1, Д, належать на праві приватної власності [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: [NUMBER] , виданого Реєстраційною службою Чернігівського міського управління юстиції 06.05.2015 року (а.с.68). Свідок [PERSON] суду пояснила, що проживає за адресою : [ADDRESS] . Із сім`єю [PERSON] знайома з 1986 року, коли переїхали проживати в одну кімнату за вказаною адресою, та продовжували будуватись. До 2012 року подружжя проживали разом, потім [PERSON] не стала там проживати, переїхала у квартиру свекрухи, дочка ще раніше поїхала у Польщу . У будинку проживали [PERSON] та син [PERSON] , а потім і він пішов. Сусідами стали [PERSON] зі своєю сім`єю. Земельні ділянки всім давали десь у 1981 році. Літом 1986 року перебуваючи у будинку бачила як [PERSON] займався штукатуркою, другого поверху ще не було, на першому поверсі був кабінет, зал. З 1993 року сімя [PERSON] жила у цьому будинку. До 2012 року у цьому будинку перебудовували підвал. Свідок [PERSON] пояснив, що він проживає за адресою : [ADDRESS] . У будинку [PERSON] бував приблизно у 1989-1990 роках. [PERSON] проживала у будинку приблизно до 2003 року, потім її не бачив, проживав син [PERSON] . З 2018 року [PERSON] не проживав, а десь рік назад знову почав проживати із сім`єю у будинку. У 2006-2007 роках [PERSON] перекрив дах, веранду перебудував, побудував гаражі. Свідок [PERSON] пояснив, що знає [PERSON] з 2008 року, допомагав йому на об`єктах у Криму до 2014 року, виконував електрочастину. У будинку по [ADDRESS] проводив модернізацію електропроводки, вуличне освітлення, домофон. Все що [PERSON] просив , він робив, допомагав теплу підлогу зробити, сантехніку у ванні , на кухні. На його прохання купляв котел, бо попередній не працював, запустили його у жовтні 2019 року. На той час у будинку ніхто не проживав. Свідок [PERSON] пояснив, що він проживає за адресою : [ADDRESS] . Він переїхав у будинок десь у 1989-1990 роки , [PERSON] раніше, він був ще недобудований. Бачив як будувався їхній будинок, як опалення проводилось. Сторони до 2000 року жили як подружжя. У 2005-2006 роках [PERSON] працював у Криму. Після цього він здійснював перебудову у будинку, замінював вікна, дах з голубого профнастилу, внутрішні перебудови, піч та веранду. Свідок [PERSON] пояснила, що вона проживає за адресою: [ADDRESS] . Із сім`єю [PERSON] познайомилась приблизно у 1983 чи 1984 році, коли вони почали будуватись. Переїхали вони жити коли практично вже всі роботи були зроблені, підлога була, штукатурка, газу не було. Вона допомагала [PERSON] клеїти обої. З 2012 року у будинку залишився проживати син, батьки роз`їхались, [PERSON] переїхала у квартиру, у [PERSON] була інша сім`я. Один рік син [PERSON] із сім]єю не жив, там жили квартиранти. Потім він повернувся. ІV. Норми права, які застосував суд та оцінка аргументів сторін Засади ст. 15 ЦК України гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав, а також охоронюваних законом інтересів судом. Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Положення статті 60 Сімейного кодексу України, встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на майно зареєстровано лише за одним з подружжя. Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Такий висновок суду узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21.11.2018 року в справі № 372/504/17. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Виходячи із норм зазначених статей СК України житловий будинок, , загальною площею 206.2 кв.м, житловою площею 77.6 кв.м, розташований за адресою: [ADDRESS] є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч.2 ст.372 ЦК України). Судом встановлено, що фактично спірний житловий будинок, разом з господарськими будівлями та спорудами було побудовано у 1987 році за час спільного проживання подружжя, внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, виконання взаємних прав та обов`язків, будували житловий будинок з метою проживання у ньому сім`єю. Однак, реєстрація права власності здійснена відповідачем після розірвання шлюбу. При цьому, суд враховує, що не зважаючи на той факт, що реєстрація права власності за відповідачем [PERSON] на житловий будинок з приналежними до нього господарськими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] , здійснена уже після розірвання шлюбу в 06.05.2015 року, зазначене майно являється спільним майном подружжя, яке було створено або набуто ними за час перебування у шлюбі, оскільки сама державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Подібний висновок викладений в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18. Посилання відповідача у відзиві на пред`явлення позову поза межами позовної давності, не заслуговують на увагу, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1ст. 261 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Згідно із абзацом 3 пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106,107 СК), чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК). Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, слід враховувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 23.09.2015 року у справі № 6-258цс15. Отже, за змістом цих норм початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Позивачем заявлена вимога про визнання за ним права власності на ? частину житлового будинку , придбаного подружжям у період шлюбу і сам факт розірвання шлюбу, не є підставою для припинення права власності одного з подружжя на об`єкт нерухомого майна, який було придбано у період шлюбу. Посилання відповідача про те, що про порушення свого права позивачка була обізнана з часу припинення фактичних шлюбних відносин, з 2003 року , жодними доказами не підтверджено. Позивачка зазначила, що дізналася про порушення свого права, а саме про реєстрацію 28.04.2015 року права власності на житловий будинок на ім`я відповідача, після того як відповідач 25.11.2020 року подав до суду позов про визнання сина та його сім`ї такими, що втратили право користування житловим будинком. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що строк позовної давності позивачкою не пропущений. Аналізуючи досліджені судом докази в сукупності, в тому числі покази сторін та свідків, суд дійшов висновку , що житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] є спільною сумісною власністю сторін, тому позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину спірного житлового будинку підлягають задоволенню. V. Розподіл судових витрат Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У відповідності до п. 1 ч. 2 ст.141 ЦПК України у разі задоволення позову з відповідача підлягає стягненню судовий збір Витрати на професійну правничу допомогу відповідно до частини 3 статті 133 ЦПК України, відносяться до витрат пов`язаних із розглядом справи. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, пов`язаних з оплатою витрат професійної правничої допомоги суд дійшов наступного висновку: Із матеріалів справи вбачається, що між позивачем [PERSON] та адвокатом Прокоф`євим Б.І. був укладений договір про надання правничої допомоги від 09.04.2021 року (а.с. 19) Згідно із квитанцією серії ААІ № 291236 від 12.04.2021 року вартість правничої допомоги складає 8000 гривень (а.с.20). Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відшкодування понесених витрат на правничу допомогу підлягає стягнення з відповідача та користь позивача у розмірі 8000 гривень.

Outcome: approved