Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-11 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог: [PERSON] зверувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 21.05.2010 між ним та відповідачем [PERSON] було укладено договір продажу грузового автомобіля марки «ЗІЛ 5301», державний номер [NUMBER] , згідно якого відповідач [PERSON] повинен був сплатити йому 3200 дол. США в строк до 01.05.2011, що підтверджується розпискою, написаною власноручно відповідачем. При цьому термін дії укладеного договору, по взаємній згоді сторін, неодноразово був продовжений. Останній термін дії продовженої угоди закінчився 31.12.2018 р. Умови договору відповідачем на даний момент не виконані. 17.03.2012, 29.12.2017 та 05.02.2019 він направив відповідачу письмові вимоги (претензії) про повернення боргу, однак відповідач дані вимоги проігнорував. Також відповідно до ст. 526, 625, 1046, 1049, 1050 ЦК України з відповідача в його користь слід стягнути 3 % річних від простроченої суми та інфляційні втрати. Загальна заборгованість відповідача складає 3377,60 дол. (3200,00 дол. США основного боргу, 137,60 дол. США інфляційних витрат, 3 % річних від простроченої суми 40 дол. США). Стислий виклад позиції позивача: Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав, зазначених в позовній заяві та просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 21.05.2010 року в розмірі 3377,60 дол. США, з яких: 3200,00 дол. США основного боргу, 137,60 дол. США інфляційних витрат, 3 % річних від простроченої суми 40 дол. США. Також просив стягнути з відповідача на його користь 768 грн. 40 коп. сплачених судових витрат. Не заперечив проти заочного розгляду справи та постановлення заочного рішення. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час і місце слухання справи повідомлений завчасно належним чином, про що свідчить розписка про отримання повістки, про причини неявки не повідомив, заяви про слухання справи у його відсутності не поступало. Тому зі згоди сторони позивача суд ухвалює рішення в порядку заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України. Процесуальні дії у справі: Ухвалою судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 21.01.2020 по даній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 06.04.2020 по даній справі закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.ст. 76, 81 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення позовних вимог та з`ясувавши фактичні обставини справи, дійшов наступних висновків. Фактичні обставини, встановлені судом: Судом встановлено, що 21.05.2010 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, згідно умов якого [PERSON] купив в [PERSON] вантажний автомобіль марки «ЗІЛ 5301», реєстраційний номер [NUMBER] , за який повинен був сплатити йому 3200 дол. США в строк до 01.05.2011. На підтвердження укладення договору позики та його умов відповідач написав розписку від 21.05.2010. При цьому термін дії укладеного договору, по взаємній згоді сторін, неодноразово був продовжений. Останній термін дії продовженої угоди закінчився 31.12.2018 (а.с. 17-19). 17.03.2012, 29.12.2017 та 05.02.2019 [PERSON] направляв [PERSON] письмові вимоги (претензії) про повернення боргу (а.с. 20-25). Відповідач вимоги позивача про повернення коштів не виконав та добровільно кошти позивачу не повернув. Мотиви з яких виходить суд та застовані норми права: Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається укладеним в письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в листах, телеграмах або за допомогою електронного або іншого засобу зв`язку. Розписка підписана відповідачем є документом, що стверджує про вчинення правочину між мною та Відповідачем. Невиконання Відповідачем взятих на себе зобов`язань є порушенням чинного законодавства України, зокрема: -статті 526 ЦК України, згідно з якою зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦПК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; -статті 527 ЦК України, згідно якої боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не передбачено договором або законом; -статті 530 ЦК України, згідно якої якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Якщо строк виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час; -статті 611 ЦК України, згідно якою у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом достовірно встановлено, що між відповідачем та позивачем існував письмовий договорів позики, згідно якого позивач передав, а відповідач отримав певну річ, за яку повинен був сплатити обумовлену сторонами суму коштів в обумовленим між ними строк. Доказів про повернення боргу відповідачем матеріали справи не містять. Таким чином заборгованість відповідача перед позивачем становить 3200,00 грн. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня, як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. 3 % річних, з урахуванням боргу у розмірі 3200,00 дол. США становить 40,00 дол. США, що і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відносно вимоги позивача про стягнення з відповідача втрат, заподіяних інфляцією, суд зазначає наступне. Індекс інфляції застосовується лише до гривневих зобов`язань. Так, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. (Постанова Верховного Суду України у справі від 27 січня 2016р. у справі № 6-771 цс 15). Тому позов в частині стягнення з відповідача на користь позивача втрат, заподіяних інфляцією, задоволенню не підлягає. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Висновки суду: На підставі наведеного суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача в користь позивача боргу в сумі 3240 дол. США, з яких 3200,00 дол. США сума заборгованості за договором позики; 40,00 дол. США 3 % річних від заборгованості. В задоволенні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 137,60 дол. США втрат, заподіяних інфляцією, слід відмовити. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в користь позивача 768,40 грн. сплаченого судового збору згідно квитанції № 0.0.1568661790 від 28.12.2019. На підставі\~ст.ст.\~192,\~207,\~526,\~527,\~530,\~611,\~1046,\~1047,\~1049\~ЦК України,\~

Outcome: approved