Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-12 00:00:00

І. Виклад позиції позивача та відповідача. [PERSON] \~(далі\~позивач)\~звернувся до\~Іллічівського міського\~суду Одеської\~області із\~позовною заявою\~до [PERSON] \~(далі\~відповідач)\~про визнання\~правочину дійсним (а.с. 3-4), згідно якого просить суд визнати дійсним правочин, яким є договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: Одеська обл., м.Чорноморськ (на день укладення договору м. Іллічівськ) [ADDRESS] , укладений 25.12.1997 між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] та зареєстрований на Одеській товарній біржі в журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю, реєстраційний №22168 від 25.12.1997. Позов мотивований тим, що 25.12.1997 між [PERSON] та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна №22168, а саме: житлового будинку [ADDRESS] (на день укладення договору м. Іллічівськ) [ADDRESS] , який належав [PERSON] на підставі свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок від 03.11.1994, яке видано Малодолинською сільською радою за розпорядженням міської адміністрації Іллічівської міської ради народних депутатів Одеської області за №821/1 від 23.06.1994, яке зареєстровано в БТІ м. Іллічівська за №4 р №362 стор. 32 від 21.09.2004. Договір був укладений на Одеській товарній біржі та зареєстрований в журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю, реєстраційний №22168 від 25.12.1997. Житловий будинок продано за 43941 грн., які продавець отримав від покупця після підписання договору. Правочин обома сторонами виконаний, відповідач звільнив всі приміщення, передав йому ключі. Позивач використовує житловий будинок протягом 24 років для постійного проживання, зареєстрований за вказаною адресою, регулярно сплачує комунальні платежі. На час укладання договору ні позивач, ні відповідач не знали, що правочин у відповідності до ст.47 ЦК України (1963) підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки на той час був чинним Закон України «Про товарну біржу», відповідно до ст. 15 якого, правочини зареєстровані на біржі подальшому нотаріальному посвідченню не підлягають. Відповідач відзиву на позов не надав, був належним чином сповіщений про день і час судового розгляду справи, однак до суду не з`явився. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Позивач 13.07.2021 надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, просив позов задовольнити в повному обсязі, не заперечував проти винесення заочного рішення (а.с.32). ІІІ. Інші процесуальні дії у справі. Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 19.05.2021 справа розподілена для розгляду судді Петрюченко М.І. (а.с.19). Ухвалою судді Іллічівського міського суду Одеської області від 31.05.2021 справу призначено до розгляду (а.с.26-27). Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про судовий розгляд справи (стаття 128 ЦПК), відзиву на позов не подав, а позивач не заперечував проти проведення заочного розгляду справи, Судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам статей 280-281 ЦПК. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутністю всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що 25.12.1997 між [PERSON] та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна №22168, а саме: житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який належав [PERSON] на підставі свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок від 03.11.1994, яке видано Малодолинською сільською радою за розпорядженням міської адміністрації Іллічівської міської ради народних депутатів Одеської області за №821/1 від 23.06.1994, яке зареєстровано в БТІ м. Іллічівська за №4 за реєстровим №362 сторінка 32 від 21.09.2004, що підтверджується копією договору, копією реєстраційного посвідчення, та копією технічного паспорту на житловий будинок (а.с.8-10, 11, 12-16). Сторони договору виконали всі умови договору купівлі-продажу, а саме Продавець отримав грошові кошти за квартиру у розмірі 43941 грн. та виселився, знявся з реєстрації, а Покупець отримав ключі від будинку, оселився та зареєструвався в будинку. Право власності на будинок зареєстровано за позивачем в БТІ м. Іллічівська за №4 за реєстровим №362 сторінка 32 від 21.09.2004. (а.с.11). V. Оцінка Суду. У відповідності зі ст.55\~Конституції\~України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно статті 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Статтями 15 та 16\~ЦК\~України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту права, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання. У відповідності до п.4 прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16.01.2003 року №435-IV, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, даний Цивільний кодекс\~України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки договір купівлі-продажу було укладено у 1997 році, до нього застосовуються положення Цивільного кодексу в редакції 1963 року, що діяли на момент укладення договору. Положеннями ст.47\~ЦК (в редакції 1963 року) передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч.2 ст.48 цього Кодексу. Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконувала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Статтею 48\~ЦК (в редакції 1963 року) передбачено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі порушує особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах. Якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. У відповідності до вимог ст.224\~ЦК (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227\~ЦК (в редакції 1963 року) передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 27 цього Кодексу). Відповідно до ст.15\~Закону\~України\~«Про товарну\~біржу» біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Відповідно до ч.3 ст.3\~Закону\~України\~«Про державну\~реєстрацію\~речових\~прав на\~нерухоме\~майно\~та їх\~обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. З положень ч.4 ст.3 зазначеного Закону\~права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Як зазначено в п.1.5 Розділу 1 Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09.06.98 №121, яка була чинною на час укладення сторонами відповідного договору купівлі-продажу та яка визначала порядок здійснення державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна в Україні, державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна здійснюють комунальні підприємства - бюро технічної інвентаризації. Відповідно до п.9 Додатку 1 до вказаної Інструкції, - договори купівлі-продажу, міни, зареєстровані біржою, віднесено до переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна. Враховуючи те, що на момент укладення договору сторони керувались положеннями спеціального законодавства щодо укладення договорів на товарній біржі, договір було укладено з дотриманням вимог діючого на той час законодавства за спільною згодою сторін, умови договору сторонами повністю виконано, право власності Покупця на придбане нерухоме майно зареєстроване відповідно до діючого на момент укладення договору законодавства, суд вважає, що позовні вимоги про визнання дійсним договору купівлі-продажу майна, зареєстрований на товарній біржі підлягають задоволенню. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Таке рішення суду буде відповідати вимогам Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме ст. 6 (право на справедливий суд), ст. 13 (право на ефективний засіб юридичного захисту відповідача від неправомірних вимог позивача), ст.17 (заборона зловживання правами передбаченими цією Конвенцією), ст.1 Протоколу 1 (захист власності, право мирно володіти своїм майном). Крім того, відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених стороною по справі в обґрунтування власної правової позиції, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

Outcome: approved