Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-27 00:00:00

ІСТОРІЯ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ. 19.02.2021 року [PERSON] звернулась до Галицького районного суду м. Львова із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Кредит-Капітал», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Мілоан», про захист прав споживачів. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 05.03.2021 року у справі №461/1680/21 позовну заяву [PERSON] у зв`язку із непідсудністю було передано на розгляд до Сихівського районного суду м. Львова. Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 26.04.2021 року було прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Кредит-Капітал», третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Мілоан» про захист прав споживачів за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою суду від 26.04.2021 року було задоволено клопотання Позивача про витребування доказів та витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Кредит-Капітал» оригінал договору позики №1366628, укладеного між Позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан». Ухвалою від 29.09.2021 року розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено розгляд справи на 20.10.2021 року. У судове засідання призначене на 20.10.2021 року Позивач не з`явилася з невідомих суду причин, хоча була належним чином повідомлена про дату час та місце розгляду справи та викликана до суду. Про поважні причини своєї неявки суду Позивач не повідомила, заяв про відкладення розгляду справи, розгляд справи за його відсутності від неї до суду не надходило. Представник відповідача в судове засідання призначене на 20.10.2021 року не з`явився, однак 12.10.2021 року подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі за вих. №В1624. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, у судове засідання призначене на 20.10.2021 року також не з`явилась з невідомих суду причин, хоча була належним чином повідомлена про дату час та місце розгляду справи та викликана до суду. Жодних клопотань від Товариства з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» до суду не надходило. У зв`язку з неявкою сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України. ПОЗИЦІЯ СТОРІН. Аргументи позивача. 19.02.2021 року [PERSON] звернулась до Галицького районного суду м. Львова із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Кредит-Капітал», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Мілоан», про захист прав споживачів. В обґрунтування позовних вимог Позивач посилається на те, що між нею та ТзОВ «МІЛОАН» було укладено договір №2240187, відповідно до якого нею було отримано позику. В подальшому, Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «Кредит-Капітал» (надалі - Відповідач) було укладено Договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого право вимоги за кредитним договором №1366628 перейшло до останнього. Позивач вважає, що кредитний договір №136662 слід визнати недійсним у зв`язку із тим, що такий договір вона не підписувала. Окрім цього, оскільки прийняття пропозиції від Відповідача укласти електронний договір було здійснено шляхом зазначення у відповідному чекбоксі галочки на сторінці сервісу з наданням онлайн-позик Відповідачем та введення одноразового ідентифікатора без заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття пропозиції в електронній формі, не відповідає положенням ч.6 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», то укладений договір є таким, що не прирівнюється до договору укладеного в письмовій формі. Як на підставу для визнання недійсним кредитного договору №136662 Позивач посилається на те, що Відповідачем перед укладенням договору не було надано інформацію, відповідно до вимог ч.2 статті 13 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч.2, 3 статті 9 Закону України «Про споживче кредитування». Визнання недійсним кредитного договору №136662 Позивач також обґрунтовує тим, що у цьому договорі не була вказана ціна та сукупна вартість кредиту, внаслідок чого реально нарахований відсоток за користування кредитними коштами став значно більшим, ніж зазначений працівниками Відповідача у розрахунку платежів. На думку Позивача, його було введено в оману щодо істотних умов договору, зокрема щодо відсоткової ставки за користування кредитом та непомірно великої відсоткової ставки у випадку порушення зобов`язання, а тому договір з Відповідачем було укладено з використанням останнім нечесної підприємницької діяльності, що у відповідності до ч.6 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання недійсним кредитного договору. Окрім цього, Позивачем зазначено, що розмір нарахованих відсотків за кредитним договором значно перевищує розмір заборгованості за кредитом. Аргументи відповідача. 16.07.2021 року від Відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «Кредит-Капітал» просило відмовити у задоволенні позову, оскільки такий є безпідставним та спрямований виключно на уникнення відповідальності за невиконання зобов`язання за кредитним договором. Відповідач зазначає, що Позивач ознайомлювався із усіма умовами кредитного договору, в тому числі і щодо ціни, а уся необхідна інформація щодо його укладення знаходилась на офіційному сайті ТзОВ «Мілоан», в особистому кабінеті Позивача та безпосередньо у кредитному договорі. Відповідач зазначає, що кредитний договір було укладено відповідно до вимог чинного законодавства у письмовій формі, Позивач його підписав, акцептуючи оферту ТзОВ «Мілоан». На переконання Відповідача сума компенсації за невиконання зобов`язання відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», а доводи Позивача про нечесну підприємницьку діяльність є такими, що не відповідають дійсності. Аргументи третьої особи. 23.07.2021 року до суду надійшли пояснення третьої особи щодо позову, в яких ТОВ «Мілоан» просило суд відмовити у задоволенні позову, оскільки позовні вимоги є необґрунтованими. ТзОВ «Мілоан» зазначило, що на спірні правовідносини не поширюються положення Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак Позивач повинен сплатити судовий збір за подання позовної заяви. У своїх поясненнях ТзОВ «Мілоан» послалось на те, що кредитний договір №1366628 від 22.02.2020 року було укладено та, відповідно, підписано Позивачем, а його доводи про те, що оскільки він не підписував кредитний договір, а отже є підстави для визнання такого договору недійсним є необґрунтованими, оскільки неможливо визнати недійним неукладений договір. Усі умови кредитного договору, зокрема щодо сукупної вартості кредиту, були відомі Позивачу, оскільки він ознайомлювався із ними в особистому кабінеті перед укладенням договору. Водночас, розмір відсотків за користування кредитом визначався з урахуванням надання Позивачу пільгових умов кредитування, тобто в період користування кредитними коштами було зменшено відсоткову ставку з 2,50% до 0,01 %, тим паче, що Позивач брала кредит уперше, а за умовами спеціальних пропозицій перший кредит позичальник отримує під 0,01%, який і нараховувався протягом строку користування кредитом у даному випадку. Позивач зверталась до Товариства з вимогою зменшення розміру відсотків за користування кредитом, але оскільки умовами кредитного договору протягом строку кредитування відсоток і так складає 0,01%, то Товариством було запропоновано та надано послугу пролонгації на умовах реструктуризації кредитного боргу, за умовами якої відсотки були зменшені, про що Позивач була проінформована шляхом надсилання на її електронну адресу електронного листа. З урахуванням цього, ТзОВ «Мілоан» вважає, що у його діях немає ознак нечесної підприємницької діяльності. Щодо нарахування пені, то ТзОВ «Мілоан» вказало, що враховує вимоги ч.2 статті 21 Закону України «Про споживче кредитування» у договорах про надання фінансового кредиту і не здійснює нарахування пені за кредитними договорами та у відповідності до п.6 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування», у зв`язку із введенням режиму карантину, зовсім не здійснює нарахування пені за прострочення виконання зобов`язань по усіх кредитних договорах. Інформація про це була опублікована на офіційному сайті Товариства. Окрім цього, посилання Позивача на відсутність належного розрахунку за кредитом є необґрунтованими, оскільки розрахунки за кредитом здійснюються в обліково-реєструючій системі товариства (інформаційно-телекомунікаційна система «Мілоан») не містять прихованих відсотків та/або платежів, тому дані посилання не можуть бути враховані судом при вирішенні питання по суті, адже не є документально підтвердженими. ОБСТАВИНИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ. 22.02.2020 року між [PERSON] , як Позичальником, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан», як Кредитодавцем, було укладено Кредитний договір №136662 (надалі - Договір), відповідно до якого позикодавець зобов`язується на умовах визначених цим договором, на строк визначений п.1.3. Договору надати Позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі 12 000,00 гривень, а Позичальник зобов`язується повернути позикодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений п. 1.4. Договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені цим Договором. Судом встановлено, що зазначений Договір було укладено його сторонами у електронній формі шляхом його підписання [PERSON] електронним підписом одноразовим ідентифікатором, а ТзОВ «Мілоан» - генеральним директором Вініченком О.В. електронним підписом. Відповідно до п.1.3. Договору кредит надавався строком на 30 днів з 22.02.2020 року. Терміном (датою) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту і процентів за користування кредитом є 23.03.2020 року (п. 1.4. Договору). Сукупна вартість кредиту, що включає загальну суму зборів, платежів та інших витрат, які повинен сплатити Позичальник за цим Договором (без врахування суми (тіла) кредиту) складає 36,00 гривень, в грошовому виразі та 4,00 відсотків річних у процентному значенні, і включає в себе складові, визначені у п.1.5.1.-1.5.2. Договору. Сукупна вартість кредиту розрахована виходячи із припущення, що Кредитний договір залишається чинним протягом погодженого строку та що Позикодавець і Позичальник виконають свої обов`язки на умовах та в строки визначні в цьому Договорі (п. 1.5. Договору) . Як передбачено п. 1.5.1. Комісія за надання кредиту: 0,00 гривень, яка нараховується за ставкою 0,00 відсотків від суми кредиту одноразово. В свою чергу, п.1.5.2. визначено, що проценти за користування кредитом: 36,00 гривень, які нараховуються за ставкою 0,01 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Тип процентної ставки за цим Договором: фіксована. Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 2,50 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Особливості нарахування процентів визначені п.2.2.3. цього Договору (п.1.6. Договору). Розрахунок сукупної вартості кредиту зазначено в Графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною цього Договору (п.1.7. Договору) . Відповідно до п.2.2.2. Договору Нарахування Позикодавцем процентів за користування кредитом здійснюється з дати наступної за днем нарахування кредиту по дату фактичного повернення кредиту (включно) на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування, з урахуванням особливостей передбачених п.2.2.3. Договору. Як передбачено п.2.2.3 Договору проценти нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, що визначена п.1.6. цього Договору, яка є незмінною протягом всього строку фактичного користування кредитом Позичальником, включаючи строк, що настає за терміном (датою) повернення кредиту, визначеним п.1.4., якщо Позичальник всупереч умовам цього Договору продовжує користуватись кредитом, окрім випадків, коли визначена в п.1.5.2. процентна ставка є нижчою за стандартну (базову) ставку встановлену п.1.6 Договору (за умовами акцій, програм лояльності, тощо). Якщо визначена п.1.5.1 процентна ставка є нижчою від стандартної (базової) ставки, то у випадку невиконання Позичальником умов цього Договору щодо своєчасного повернення кредиту та сплати всіх платежів, проценти з дня наступного за днем визначеним п.1.4. продовжують нараховуватись за базовою ставкою згідно п.1.6. Договору протягом 60 днів, після чого нарахування процентів може бути зупинене або припинено Товариством в односторонньому порядку. При цьому Сторони погодили, що після зупинення Товариством в односторонньому порядку нарахування процентів Товариство вправі в будь-який момент без погодження з Позичальником відновити нарахування таких процентів до моменту повного виконання Позичальником зобов`язань за договором або до моменту припинення нарахування процентів за рішенням Товариства. Незважаючи на інші умови Договору сторони домовились, що якщо Позичальник всупереч умовам цього Договору продовжує користуватись кредитом після спливу терміну (дати) повернення кредиту, проценти за стандартною (базовою) ставкою передбаченою п.1.6 Договору в період прострочення Позичальника нараховуються за вибором Позикодавця в якості процентів за користування кредитом або в якості процентів передбачених ст.625 Цивільного кодексу України. У випадку нарахування процентів передбачених ст.625 Цивільного кодексу України, вважається, що ця умова договору встановлює інший розмір процентів в розумінні ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, на рівні стандартної (базової) ставки, передбаченої п.1.6 Договору. Розмір стандартної (базової) ставки не може бути збільшено Товариством без письмової (такої, що прирівнюється до письмової) згоди Позичальника. Згідно платіжного доручення №15624704 від 22.02.2020 року кредитні кошти були перераховані ТзОВ «Мілоан» на рахунок Позивача, однак останнім отримані грошові кошти не були повернуті в повному обсязі у строк визначений сторонами у Договорі. Згідно меморіальних ордерів №17024427 від 23.03.2020 року, №18432426 від 21.04.2020 року, №17123257 від 25.03.2020 року [PERSON] було сумарно сплачено 635 грн. в рахунок погашення заборгованості за Договором На момент розгляду справи судом, кредитором у спірних правовідносинах є Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «Кредит - Капітал», якому ТзОВ «Мілоан» відступило право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №136662, що підтверджується Договором про відступлення прав вимоги №52-МЛ від 16.11.2020 року, Актом приймання-передачі Реєстру боржників від 16.11.2020 року до Договору про відступлення прав вимоги №52-МЛ від 16.11.2020 року та Випискою від 23.07.2021 рок з реєстру прав вимоги до Договору про відступлення прав вимоги №52-МЛ від 16.11.2020 року. ОЦІНКА СУДУ. Відповідно до положень ч.1, 2 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини перша, третя статті 77, частина друга статті 78 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Системний аналіз наведених процесуальних норм дозволяє дійти висновку, що кожна сторона зобов`язана вжити заходів та надати докази на підтвердження тієї обставини, на яку вона посилається як на підставу для задоволення вимоги чи навпаки на заперечення існування такої обставини, а суд, виходячи з наданих сторонами доказів здійснює їх оцінку (правовий висновок Верховного Суду від 18.01.2021 року у справі №372/1567/17). Надаючи оцінку поданим доказам, аргументам та доводам сторін, суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та із врахуванням того, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, зазначає наступне. Судом встановлено, що між [PERSON] та ТзОВ «Мілоан» було укладено Кредитний договір №136662 від 22.02.2020 року, відповідно до якого [PERSON] на умовах строковості, платності та повернення було надано грошові кошти у сумі 12 000,00 гривень. Сторони погодили, що кредит надавався строком на 30 днів з 22.02.2020 року, а терміном (датою) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту і процентів за користування кредитом є 23.03.2020 року (п.1.3., 1.4. Договору). Таким чином, між сторонами оспорюваного договору виникли кредитні споживчі правовідносини, правове регулювання яких здійснюється положеннями параграфу 2 «Кредит» Глави 71 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України). При цьому, Закон України «Про споживче кредитування» не поширюється на спірні правовідносини, оскільки з матеріалів справи вбачається, що кредит надавався строком на 30 днів з 22.02.2020 року із терміном (датою) повернення кредиту до 23.03.2020 року, а відповідно до п.1 ч.2 статті 3 Закону України «Про споживче кредитування» цей Закон не поширюється на договори, що містять умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця, та кредитні договори, що укладаються на строк до одного місяця. В той же ж час суд зазначає, що незастосування Закону України «Про споживче кредитування» до спірних правовідносин жодним чином не свідчить про те, що за своєю правовою природою Кредитний договір №1366628 від 22.02.2020 року та матеріальні кредитні правовідносини, що виникли між сторонами, не є споживчими. Такі висновки повністю відповідають нормі п.1 ч.2 статті 3 Закону України «Про споживче кредитування» та свідчать про наявність підстав для застосування судом норм Закону України «Про захист прав споживачів» при розгляді даної справи. З урахуванням цього, суд відхиляє доводи ТзОВ «Мілоан» про наявність обов`язку у Позивача сплатити судовий збір. Відповідно до ч. 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 статті 1048 ЦК України). Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Відповідно до ч.1 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Абзацом 2 ч.2 статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Згідно із ч.2 статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Як передбачено п.5 ч.1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» (надалі - Закон №675-VIII) електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Статтею 5 цього Закону встановлено, що одним із основних принципів у сфері електронної комерції є однаковість юридичної сили електронних правочинів та правочинів, укладених в іншій формі, передбаченій законодавством. Таким чином, електронні договори за юридичною силою прирівнюються до договорів, укладених у письмовій формі. З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір №136662 від 22.02.2020 року є електронним договором, що було укладено його сторонами в електронній формі, який прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а особливості його укладення визначено Законом №675-VIII. Відповідно до ч.3 статті 11 Закону №675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 статті 11 Закону №675-VIII). Відповідно до ч.6 статті 11 Закону №675-VIII відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Таким чином, зазначеною нормою передбачено три самостійні способи надання відповіді (акцепту) на пропозицію укласти електронний договір, одним із яких є надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону. Статтею 12 Закону №675-VIII передбачено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п.6 ч.1 статті 3 Закону №675-VIII). Це комбінація цифр і літер, або тільки цифр, або тільки літер, яку заявник отримує за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення (правовий висновок Верховного Суду від 12.01.2021 року у справі №524/5556/19). Вирішуючи питання про встановлення факту прийняття пропозиції на укладення оспорюваного кредитного договору та його підписання Позивачем, суд звертає увагу сторін на наступне. З матеріалів справи вбачається, а Позивачем не заперечується той факт, що 19.02.2020 року нею було заповнено Анкету-заяву на кредит №1366628, в якій [PERSON] зазначила усі свої контактні дані, а саме прізвище ім`я по батькові, ідентифікаційний номер: [NUMBER] , дату народження: [INFO] , номер мобільного телефону: [NUMBER] , електронну пошту: [INFO] У зазначеній Анкеті-заяві на кредит також вказано, що сума кредиту становить 12 000, 00 грн; строк кредиту: 30 днів з 19.02.2020 року; дата повернення кредиту: 20.03.2020 року. За твердженнями ТзОВ «Мілоан» після заповнення [PERSON] . Анкети-заяви на кредит №1366628, ними 22.02.2020 року об 11 год. 51 хв. було надіслано на її номер телефону [NUMBER] , який вказаний в Анкеті-заяві на кредит від 19.02.2020 року, СМС-повідомлення із кодом підписання договору «W69836», а об 11 год. 56 хв. - СМС-повідомлення із повідомленням про укладення кредитного договору №1366628. У своїй позовній заяві [PERSON] вказала, що вона прийняла пропозицію від ТзОВ «Мілоан» укласти кредитний договір шляхом зазначення у відповідному чек боксі галочки на сторінці сервісу з наданням онлайн-позик Відповідачем та введення одноразового ідентифікатора. Зважаючи на викладене вище, а також враховуючи той факт, що Позивачем підтверджується та не заперечується факт отримання від ТзОВ «Мілоан» повідомлення із одноразовим ідентифікатором та відправлення його в електронній формі кредитору, суд приходить до висновку про те, що Позивач прийняла (акцептувала) пропозицію ТзОВ «Мілоан» на укладення електронного договору шляхом надсилання останньому електронного повідомлення у вигляді одноразового ідентифікатора, який вона отримала від ТзОВ «Мілоан» на відповідний номер мобільного телефону, самостійно ввела та відправила кредитору, що свідчить про підписання нею електронного договору електронним підписом одноразовим ідентифікатором в порядку передбаченому абз.1 ч.6 статті 11 Закону № 675-VIII, та про укладення Кредитного договору №1366628 від 22.02.2020 року. При здійсненні таких висновків суд виходить також із того, що в оспорюваному кредитному договорі зазначено усі особисті дані Позивача, такі як номер та серія паспорта, ідентифікаційний номер, адреса реєстрації тощо. Позивач не вказав звідки у кредитора наявні особисті дані Позивача, такі як електрона адреса, ідентифікаційний код, серія та номер паспорта, дата його видачі та адреса місця проживання, а також її номеру мобільного телефону, саме за допомогою якого і відбулася активація (підписання) кредитного договору від 22.02.2020 року. Суд зазначає, що доступ до особистих даних, з метою отримання кредиту, що знаходяться в Особистому кабінеті особи має тільки вона сама, оскільки самостійно визначає логін і пароль для доступу до Особистого кабінету. Таким чином, твердження позивача про те, що порядок акцептування пропозиції відповідача не відповідає абз.3 ч.6 статті 11 Закону №675-VIII, у зв`язку із чим оскаржуваний у судовому порядку кредитний договір не прирівнюється до договору укладеного у письмовій формі, спростовуються вищенаведеними обставинами справи. Без отримання СМС-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між Позивачем та кредитором не був би укладений. Вказане узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у постанові від 07.10.2020 року по справі №127/33824/19. Щодо тверджень Позивача про те, що вона не заповнювала формуляр заяви (форми) про прийняття пропозиції в електронній формі, що не відповідає положенням абз.3 ч.6 статті 11 Закону № 675-VIII, то суд зазначає, що ч.6 статті 11 Закону №675-VIII передбачає три самостійні альтернативні способи надання відповіді (акцепту) на пропозицію укласти електронний договір. Як було встановлено судом, [PERSON] надала акцепт саме в порядку передбаченому абз.1 ч.6 статті 11 Закону №675-VIII, а тому посилання Позивача на порушення порядку визначеного абз.3 ч.6 статті 11 Закону № 675-VIII є помилковим. Більше того, посилання Позивача на незаповнення Позивачем формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі як на підтвердження факту порушення порядку визначеного абз.3 ч.6 статті 11 Закону №675-VIII також є неправильним, оскільки порядок надання акцепту на пропозицію укласти електронний договір шляхом заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття пропозиції в електронній формі визначено абз.2 ч.6 статті 11 Закону № 675-VIII. Суд звертає увагу Позивача і на те, що предметом позову у цій справі є матеріально-правова вимога про визнання недійсним Кредитного договору №1366628, а тому відповідно до ч.1 статті 215 ЦК України необхідним є доведення факту недотримання стороною (сторонами) в момент вчинення правочину вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Посилання Позивача на непідписання оспорюваного договору як на підставу його недійсності суд вважає безпідставними адже такі спрямовані на доведення факту неукладення договору, що не є предметом позову у цій справі. Посилання Позивача на незазначення в договорі ціни та сукупної вартості кредиту та його непоінформованості про вартість послуг та розмір витрат, реальну ставку річних та сукупну вартість сум, що входять до кредитної заборгованості, суд не приймає до уваги з огляду на наступне. Із змісту оспорюваного договору вбачається, що в ньому визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування. Кредитором було виконано вказані вимоги закону та визначено термін погашення заборгованості по кредиту, визначено сукупну вартість кредиту і проценти, розписано, які суми позивач зобов`язаний буде сплатити. В свою чергу позичальник погодився на укладення договору саме такого змісту, про що свідчить оформлення ним Анкети-заяви на кредит №1366628 та підписання оспорюваного договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Підписавши Кредитний договір №1366628 від 22.02.2020 року, [PERSON] підтвердила власну волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків за таким договором та повністю погодилася з його умовами. Суд не залишає поза увагою також факт сплати частини заборгованості по кредиту, що додатково свідчить про визнання [PERSON] умов кредитного договору. Щодо посилань Позивача на порушення кредитором положень ч.2,3 статті 13 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч.2,3 статті 9 Закону України «Про споживче кредитування», то як уже було зазначено вище положення Закону України «Про споживче кредитування» до спірних правовідносин не застосовується, а норми ч.2,3 статті 13 Закону України «Про захист прав споживачів» згідно п.3 ч.1 статті 13 цього Закону не застосовуються до договорів, укладених на відстані, які стосуються фінансових послуг. Суд критично оцінює доводи Позивача щодо незаконності умов кредитного договору та посилання на порушення кредитором вимог статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», з огляду на наступне. Згідно із статтею 18 цього Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. У ч.3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначений (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей. З матеріалів справи вбачається, що Позивачем не було надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами, є несправедливим щодо неї та порушує принцип рівності сторін, а відтак проаналізувавши умови оспорюваного кредитного договору та врахувавши встановлені обставини, суд дійшов висновку про відсутність в останньому несправедливих умов, а всі твердження Позивача з даного приводу судом розцінюються як спосіб захисту власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від її добросовісної поведінки при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов`язань. Суд також зазначає, що стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлює заборону на здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Так, за ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Згідно з ч.1 ст.229 ЦК України, істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно з правовим висновком Верховного Суду викладеним у постанові від 01.08.2018 року по справі №445/1011/17 правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суд дійшов висновку про те, що під час розгляду даної справи Позивачем не доведено, що при укладенні спірного договору у діях кредитора були наявні ознаки нечесної підприємницької практики, а також те, що такий договір було укладено шляхом введення її в оману, як і не доведено умислу кредитора щодо вчинення дій по введенню Позивача в оману. Окрім цього, згідно умов кредитного договору кредит у сумі 12 000,00 грн. надавався строком на 30 днів, на умовах строковості, зворотності та платності. Позичальник прийняв на себе зобов`язання повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом, нараховані згідно укладеного договору. Доводи Позивача про те, що умови кредитного договору є несправедливими, адже відсоткова ставка за користування кредитом є непомірно високою, суд відхиляє, оскільки кредит надавався Позивачу на строк до тридцяти днів, місячна відсоткова ставка за користування кредитними була йому відома в момент укладення договору. Нарахування кредитором відсотків за користування кредитними коштами в межах строку кредитування здійснювалось у порядку встановленому Договором, водночас нарахування таких після завершення строку кредитування здійснювалось ним відповідно до ч.2 статті 625 ЦК України, яка передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Інший розмір процентів було встановлено сторонами у п.2.2.3. Договору, на підставі якого кредитор і здійснював нарахування. З урахування цього, переконливих та істотних доводів щодо несправедливості умов кредитного договору, існування суттєвого дисбалансу між договірними правами і обов`язками сторін на шкоду споживачеві, Позивачем не наведено. Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили, що короткий строк користування кредитними коштами (30 днів) за умовами договору порушує справедливий баланс прав та обов`язків сторін цього договору, є несправедливим чи незрозумілим для Позивача, або негативно вплинув на його свідомий вибір при укладенні договору. Отже, Позивачем не доведено, а матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про невідповідність умов кредитного договору вимогам законодавства. Згідно із ч.4 статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог Позивача та наявність підстав для відмови у їх задоволенні в повному обсязі.

Outcome: dismissed