Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-27 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив скасувати арешт, який був накладений Відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві постановою від 18 серпня 2014 року у виконавчому провадженні № 38984369 на все майно [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що незважаючи на повернення виконавчого документа, видано про примусове стягнення з позивача боргу, у зв`язку із відсутністю у нього майна, на яке можливо звернути стягнення, а також наявність судового рішення про визнання бездіяльності державного виконавця протиправною і зобов`язання вчинити дії, а саме скасувати арешт на все майно позивача, накладений у межах виконавчого провадження, відповідач не виконує ухвали суду, майно лишається арештованим, чим порушуються права позивача. Відповідач у справі не скористався своїм правом на подання відзиву на позов. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 28 липня 2020 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі судді, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 29 липня 2020 року у справі відкрито провадження для розгляду у спрощеному порядку. 20 січня 2021 року від представника позивача на електронну пошту суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності сторони. Позивач, його представник, представник відповідача у справі не з`явилися, будучи повідомленими належним чином, про причини неявки до суду відповідач не повідомив, заяви по суті або з процесуальних питань, окрім вищевказаної, не надходили до суду. Відповідно до статті 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, відповідач подав відзив. З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку про можливість заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби ГУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження № 38984369 від 23 липня 2013 року про примусове стягнення з [PERSON] , ТОВ «Українська інструментальна компанія» солідарно на користь ТОВ «Український промисловий банк» 4 170 617, 09 грн за виконавчим листом Оболонського районного суду м. Києва від 03 червня 2013 року № 2-5592/10. Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби ГУЮ у м. Києві від 18 серпня 2014 року у виконавчому провадженні № 38984369 накладено арешт на все майно, що належить [PERSON] . Постановою від 25 вересня 2015 року у виконавчому провадженні № 38984369 виконавчий лист №2-5592/10 виданий 03 червня 2013 року Оболонським районним судом м. Києва про стягнення солідарно з [PERSON] , ТОВ «Українська інструментальна компанія» солідарно на користь ТОВ «Український промисловий банк» 4 170 617, 09 грн повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-ХІV від 24 квітня 1999 року. Як вбачається із змісту постанови було зазначено, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлений для виконання у строк до 26 вересня 2016 року, чим стягувач ТОВ «Український промисловий банк» не скористався. Відповідно до витягу від 06 травня 2020 року про виконавче провадження № 938984369 від 23 липня 2013 року наявна інформація, що свідчить виконавче провадження завершено, оскільки у [PERSON] відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними, про що складено акт державного виконавця від 25 вересня 2015 року. Також наявність арешту станом на момент звернення та відсутності будь-якого майна у позивача підтверджується витягом із ЄДРРП від 12 липня 2020 року. На сьогоднішній день виконавчі провадження по основному боржнику ТОВ «Українська інструментальна компанія» закриті, а борги перед кредиторами погашені у провадженні у справі про банкрутство (про що свідчить вищевикладена інформація) виконавче провадження стосовно [PERSON] завершене, але, на жаль, арешт, який накладний постановою від 18 серпня 2014 року у виконавчому провадженні № 38984369 існує досі та існують обмеження, що в свою чергу призводить до порушень прав [PERSON] [PERSON] в усній формі неодноразово звертався до Відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби ГУЮ у м. Києві, та отримував відповідь від працівників, що виконавче провадження № 38984369 від 23 липня 2013 року закінчено, а матеріали знищені, а тому зняти арешт з усього майна [PERSON] неможливо. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. За загальним правилом статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно конституційних принципів, а також ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Так за ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 251 Цивільного кодексу України визначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк може бути визначений актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. Тобто, рішенням суду, виконавчим документом, виданим на виконання такого рішення суду, а в даному випадку постановою може бути встановлено певний строк, на протязі якого необхідно провадити стягнення з боржника. Згідно з положеннями пункту 6 частини першої ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі: закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення. Відповідно до частини першої ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції чинній на час видання постанови про повернення виконавчого документа від 25 вересня 2015 року, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до сулу або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії', необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Відсутність на виконанні у відповідача виконавчого провадження, оскільки воно було передано в архів та знищено, надає позивачу можливість для цього звернення до суду за зняттям арешту на майно. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про обґрунтованість позову і наявність підстав для його задоволення. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved