Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-06 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив, враховуючи заяву про збільшення позовних вимог від 05 грудня 2021 року, стягнути грошові кошти у розмірі 22 000, 00 грн, перераховані позивачем без достатньої правової підстави, та проценти за користування ними протягом 407 календарних днів (з 26 жовтня 2020 року по 07 грудня 2021 року), виходячи з 3 % річних, 15 501, 78 грн - з [PERSON] та 7 234, 16 грн - з [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог вказано, що позивач помилково через АТ КБ «ПриватБанк» та АТ «Ацент-Банк» переказала грошові кошти на карткові рахунки відповідачів. Після цього, звернулася до кожного з банків із письмовою вимогою про повернення коштів, яка залишилася без задоволення, оскільки списання коштів з рахунку неналежного отримувача можливе лише або за його власним дорученням або за рішенням суду. Відповідачі не скористалися своїм правом на подання відзиву на позов. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 19 жовтня 2020 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Ухвалою судді від 26 жовтня 2020 року у справі відкрито провадження у справі, для розгляду у спрощеному провадженні з викликом сторін /а. с. 32-33/. 05 січня 2021 року засобами поштового зв`язку до суду надійшов відзив АТ КБ «ПриватБанк» /а. с. 42-48/. 12 січня 2021 року на електронну пошту від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив АТ КБ «ПриватБанк» /а. с. 50-56/. 25 березня 2021 року ухвалою суду витребувано у АТ КБ «ПриватБанк» та АТ «Акцент-Банк» відомості про отримувачів коштів, які були помилково сплачені на підставі платіжних доручень /а. с. 64-65/. 28 вересня 2021 року банком надано відомості на ухвалу суду від 25 березня 2021 року, у зв`язку із чим 13 жовтня 2021 року стороною позивача до суду подано клопотання про заміну неналежного відповідача на належних: [PERSON] і [PERSON] , посилаючись на те, що вони є отримувачами грошових коштів у розмірі 15 000, 00 грн і 7 000, 00 грн відповідно /а. с. 85, 86-89/. 21 жовтня 2021 року ухвалою суду замінено неналежного відповідача на належного (з АТ КБ «ПриватБанк» на [PERSON] та змінено статус третьої особи у справі [PERSON] на співвідповідача /а. с. 94-96/. 06 листопада 2021 року стороною позивача подано до суду заяву про збільшення позовних вимог, а саме про стягнення грошових коштів у розмірі 22 000, 00 грн, перераховані позивачем без достатньої правової підстави, та проценти за користування ними протягом 407 календарних днів (з 26 жовтня 2021 року по 07 грудня 2021 року), виходячи з 3 % річних, 15 501, 78 грн - з [PERSON] та 7 234, 16 грн - з [PERSON] 07 грудня 2021 року представником позивача до суду подано заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача позов підтримує у повному обсязі. У судове засідання сторони, їхні представники не з`явилися, будучи повідомленими належним чином про час, дату і місце призначеного засідання, заяви по суті та з процесуальних питань, окрім вищевказаних до суду не надходили. Згідно з частиною першою статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною четвертою статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. На підставі частини першої ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 17 червня 2020 року АТ «КБ «ПриватБанк» на підставі платіжного доручення № Р24А415408484С52101 [PERSON] здійснено переказ грошових коштів на суму 7 000, 00 грн, які отримано [PERSON] /а. с. 10/. 29 січня 2020 року АТ КБ «Акцент-Банк» на підставі платіжного доручення № А2415802271055С8124 [PERSON] здійснено переказ грошових коштів у розмірі 15 000, 00 грн на картковий рахунок № [NUMBER] , які отримано [PERSON] /а. с. 10/. 22 вересня 2020 року [PERSON] направила засобами поштового зв`язку до АТ КБ «ПриватБанк» і АТ «Акцент-Банк» заяви про відкликання помилково здійснених платежів, на що отримала відмову /а. с. 11, 12, 13, 14/. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини першої ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно загальна умова частини першої ст. 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах таким чином, що отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що сума у розмірі 22 000, 00 грн помилково зарахована на рахунки відповідачів [PERSON] та [PERSON] і підлягає поверненню позивачу. Стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 вказаного Кодексу. У цій статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом ст.ст. 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом якого грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і з факту завдання шкоди особі. Таким чином, з відповідачів підлягають стягненню і сума 3 % річних, згідно з положеннями ст. 625 Цивільного кодексу України, нарахована за період з 26 жовтня 2020 року по 07 грудня 2021 року (407 днів): 15 000, 00 грн х 407 днів х 3 % / 36 500 = 501, 78 грн, 7 000, 00 грн х 407 днів х 3 % / 36 500 = 234, 16 грн. З огляду на зазначене, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що доводи позивача знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, є такими, що ґрунтуються на законних вимогах, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. V. Розподіл судових витрат. Згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідачів підлягає стягненню також судовий збір у розмірі 840, 80 грн, сплачений позивачем при поданні позовної заяви, а саме з [PERSON] - 573, 25 грн (68, 18 %), з [PERSON] - 267, 55 грн (31, 82 %). Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved