Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-26 00:00:00

Лікар-психіатр КЗ Білоцерківської міської ради «Білоцерківської міської лікарні №4» звернувся до суду з вказаною заявою мотивуючи тим, що [PERSON] 26.012.1992 року народження, який визнаний недієздатним, на даний час потребує госпіталізації у психіатричний стаціонар для лікування в звязку з тяжким психічним розладом, що обумовлює небезпеку для нього і оточуючих. В судовому засіданні лікар-психіатр [PERSON] свою заяву підтримав. Представник КЗ Білоцерківської міської ради «Білоцерківської міської лікарні №4», підтримала дану заяву. Опікун [PERSON] - [PERSON], підтримала заяву, зазначивши, що госпіталізація її сина [PERSON] є необхідною та в інтересах [PERSON] Прокурор щодо задоволення вказаної заяви не заперечує. Розгляд даної справи було проведено в присутності [PERSON], який поміщений на стаціонарне лікування до Білоцерківської міської лікарні №4. Вислухавши думку учасників судового засідання, оглянувши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява підлягає до задоволення. Так, з заяви лікаря-психіатра, медичного висновку комісії, вбачається, що [PERSON] [INFO], страждає на психічне захворювання, має виражені зміни особистості та поведінки внаслідок епілепсії з вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням, з генералізованими судомними нападами, дисфоріями та сутінковими затьмареннями свідомості, параноїдний синдром. Під час огляду при поступленні в психіатричну лікарню, [PERSON] був збуджений, агресивний, чинив опір, кидався битися, свідомість порушена, виказував безглузді думки, мислення та мова розірвані та ін.. З пояснень лікаря-психіатра [PERSON] слідує, що хворий проживає разом з мамою, та час від часу в нього прослідковуються напади, стає агресивним, несе загрозу собі та оточуючим, [PERSON] неодноразово лікувався в БЦ ПНТМО, КЗ КОР ОПНМО, визнаний інвалідом з дитинства, з 2014 року є інвалідом 2 групи. Встановлено, що [PERSON] [INFO] визнаний недієздатним за рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 22.09.2014 року. Закон України «Про психіатричну допомогу» виходить із презумпції психічного здоровя особи і таких принципів надання психіатричної допомоги, як законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально-правовими обмеженнями. Ст.5 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод захищає одне з найголовніших прав людини-право на свободу, п. «е» цієї статті дозволяє законне затримання психічно хворих як з метою їх ізоляції від суспільства, так і з метою покращення їх стану. Європейський суд з прав людини вказав на те, які вимоги повинні бути дотримані, щоб затримання особи, як душевнохворої відповідало вимогам ст.5 Конвенції: необхідно довести стан психічного розладу; розлад повинен бути таким і такої інтенсивності, щоб було виправданим поміщення особи до лікарні; знаходження в лікарні не може продовжуватися при припиненні такого розладу. Ці ж принципи повинні бути дотримані і при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги у примусовому порядку. Відповідно до ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу» Особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Відповідно до ст. 16 ЗУ «Про психіатричну допомогу» особа, яку було госпіталізовано до психіатричного закладу за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов'язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів психіатричного закладу для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в психіатричному закладі, ця особа підлягає негайній виписці. У випадках, коли госпіталізація особи до психіатричного закладу в примусовому порядку визнається доцільною, представник психіатричного закладу, в якому перебуває особа, протягом 24 годин направляє до суду за місцем знаходження психіатричного закладу заяву про госпіталізацію особи до психіатричного закладу в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону. До заяви, в якій повинні бути викладені підстави госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку, передбачені статтею 14 цього Закону, додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обгрунтування про необхідність такої госпіталізації. До винесення судом рішення лікування може проводитися за рішенням лікаря-психіатра (комісії лікарів-психіатрів). Керівник психіатричного закладу зобов'язаний негайно повідомити про госпіталізацію особи до психіатричного закладу в примусовому порядку членів її сім'ї, інших родичів або її законного представника. У разі відсутності відомостей про наявність членів сім'ї, інших родичів або законного представника в особи, яку госпіталізовано, а також про їх місце проживання повідомляються органи Національної поліції за місцем проживання цієї особи.(Частина п'ята статті 16 із змінами, внесеними згідно із Законом N 901-VIII ( 901-19 ) від 23.12.2015 \ Згідно ст.. 13 даного Закону Особа госпіталізується до психіатричного закладу добровільно - на її прохання або за її усвідомленою згодою. Особа віком до 14 років (малолітня особа) госпіталізується до психіатричного закладу на прохання або за згодою її батьків чи іншого законного представника. Особа, визнана у встановленому законом порядку недієздатною, госпіталізується до психіатричного закладу на прохання або за згодою її опікуна. У разі незгоди одного із батьків або відсутності батьків чи законного представника госпіталізація неповнолітнього до психіатричного закладу проводиться за рішенням (згодою) органу опіки та піклування, якеможе бути оскаржено до суду. Згода на госпіталізацію фіксується у медичній документації за підписом особи або її законного представника та лікаря-психіатра. \Положення третього речення частини першої статті 13 не відповідає Конституції України (є неконституційними) згідно з рішенням Конституційного Суду N 2-рп/2016 від 01.06.2016 \. Зокрема, Конституційний Суд України в своєму рішенні 2-рп/2016 від 01.06.2016р. дійшов висновку, що положення третього речення частини першої статті 13 Закону у взаємозвязку з положенням частини другої цієї статті суперечить статтям 3, 8, 29, 55 Конституції України, оскільки передбачає госпіталізацію особи, визнаної у встановленому законом порядку недієздатною, до психіатричного закладу на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра без судового контролю. Враховуючи все вищенаведене, суд приходить до висновку про необхідність госпіталізації [PERSON] [INFO] до психіатричної лікарні для стаціонарного лікування в примусовому порядку без його усвідомленої згоди, оскільки він страждає тяжким психічним розладом, вчиняє реальні наміри та дії, що являють собою безпосереднью небезпеку для нього та опікуна, поводить себе агресивно, виявляє гострі психотичні порушення у вигляді маячних ідей самозвинувачення, і внаслідок чого в разі ненадання йому психіатричної допомоги завдасть значної шкоди своєму здоровю. Рішення підлягає негайному виконанню. А тому

Outcome: approved