Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-09 00:00:00

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог. 20 вересня 2021 року АТ «Державний ощадний банк України» звернулось до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором в розмірі 26265,42 грн та судових витрат в розмірі 2270 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що 31 травня 2019 року між банком та [PERSON] укладено Договір про споживчий кредит №22-2019-585, відповідно до умов п. 2.2 якого банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі в розмірі 50000 грн. на строк 60 місяців з терміном остаточного повернення кредиту не пізніше 31 травня 2024 року, якщо інший строк не буде встановлено згідно з умовами кредитного договору. За користування кредитом позичальник зобов`язався сплачувати банку проценти в розмірі 56 % річних. Пунктом 3.3.3 договору передбачено, що повернення кредиту відповідач зобов`язався здійснювати рівними частинами в розмірі 833,33 грн. та сплату процентів нарахованих на залишок основної суми боргу за кредитом щомісячно до 20 числа місяця наступного за звітним, починаючи з червня 2019 року. Відповідач свої зобов`язання, передбачені договором, щодо погашення кредиту та нарахованих відсотків, не виконує, в результаті чого станом на 14 вересня 2021 року має заборгованість в сумі 26265,42 грн., яка включає заборгованість за основним боргом (кредитом) 22117,78 грн, по сплаті прострочених відсотків за користування кредитом 3909,40 грн, 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) 138,42 грн; 3% річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом 50,93 грн; втрати від інфляції за несвоєчасне погашення основного боргу 8,23 грн., втрати від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом 40,66 грн згідно ст.625 ЦК України. 05 листопада 2021 року представник позивача направив до суду клопотання про уточнення позовних вимог, в якому зменшив позовні вимоги у зв`язку з тим, що відповідачем після пред`явлення позову та відкриття провадження у справі було здійснено часткове погашення заборгованості за кредитним договором, внаслідок чого загальна сума заборгованості зменшилась, тому просив стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість в сумі 238,24 грн., що складається з 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) 138,42 грн; 3% річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом 50,93 грн; втрат від інфляції за несвоєчасне погашення основного боргу 8,23 грн. та втрат від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом 40,66 грн. Представник позивача за довіреністю Машталер В.В. у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений в установленому порядку, подав до суду заяву про проведення розгляду справи у його відсутності, не заперечив проти заочного розгляду справи, позов підтримав у повному обсязі. Узагальнені доводи та заперечення відповідача. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, визнання позову та часткове погашення заборгованості. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 12 жовтня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження, справу призначено до судового розгляду по суті на 10 листопада 2021 року. 08 листопада 2021 року до суду надійшло клопотання представника позивача Машталера В.В. про уточнення позовних вимог, в якому було зменшено позовні вимоги до 238,24 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виклад встановлених судом обставин та зміст спірних правовідносин. Між сторонами виникли зобов`язальні правовідносини на підставі кредитного договору, які регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Судом встановлено, що 31 травня 2019 року між Публічним акціонерним товариством «Державний Ощадний банк України» та [PERSON] укладено Договір про споживчий кредит №22-2019-585. Згідно з п. 2.2 договору банк надав позичальнику кредит у розмірі 50000,00 грн. на строк 60 місяців з терміном остаточного повернення кредиту не пізніше 31 травня 2024 року, якщо інший строк та /або термін не буде встановлено згідно з умовами кредитного договору. Кредит надано на споживчі цілі. Відповідно до п. 2.4.1. договору позичальник зобов`язаний сплачувати банку відповідну плату (проценти) за користування кредитом в розмірі 56 відсотків річних. Зазначена процентна ставка є фіксованою. Пунктом 3.3.1 договору передбачено, що всі платежі за кредитним договором (повернення кредиту, сплата процентів за його користування, комісійні винагороди, штрафні санкції тощо) здійснюються шляхом списання банком коштів у договірному порядку з поточного рахунку. Відповідач [PERSON] зобов`язалась здійснювати повернення кредиту рівними частинами в розмірі 833,33 грн. та сплату процентів, нарахованих на залишок основної суми боргу за кредитом щомісячно до 20 числа місяця наступного за звітним, починаючи із червня 2019 року, шляхом внесення власних коштів на поточний рахунок, які банк, використовуючи право договірного списання наданого йому згідно з умовами цього договору, списує в рахунок погашення основної суми боргу кредитом та сплати процентів відповідно до послідовності, визначеної цим договором, що передбачено п. 3.3.3 Договору. Банк свої зобов`язання перед відповідачем виконав повністю. Згідно з п.4.3 кредитного договору «Обов`язки позичальника» позичальник зобов`язаний у строки, обумовлені кредитним договором, повернути кредит, своєчасно сплатити проценти за користування кредитом, комісійні винагороди за банківські послуги та належно виконувати взяті на себе зобов`язання за кредитним договором. З даних виписки по картковому рахунку станом на 14 вересня 2021 року вбачається, що відповідач отримувала кредитні кошти та користувалась ними. На підтвердження вказаних обставин позивач надав суду: копію договору про споживчий кредит №22-2019-585 від 31 травня 2019 року з додатками №1, 2 до нього, згоду [PERSON] на обробку персональних даних, засвідчення, гарантії та зобов`язання, пов`язані зі згодою на обробку персональних даних, що надаються при укладенні договорів, що супроводжують кредитну операцію від 31 травня 2019 року, паспорт споживчого кредиту з додатком до нього. Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором станом на 14 вересня 2021 року за відповідачем рахується заборгованість в розмірі 26265,42 грн., яка складається з: основного боргу (кредиту) 22117,78 грн., відсотків за користування кредитом 3909,40 грн, 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) 138,42 грн.; 3% річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом 50,93 грн.; втрати від інфляції за несвоєчасне погашення основного боргу 8,23 грн, втрати від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом 40,66 грн. 29 вересня 2021 року [PERSON] частково погасила кредитну заборгованість в сумі 26050 грн., що підтверджується даними чеку №241. Застосовані норми права. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (статті 1055 ЦК України). За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Мотиви та висновки суду. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково з огляду на таке. Банк надав відповідачу кошти за кредитним договором на умовах строковості і платності, однак такі кошти не були повернуті відповідачем у строк визначений договором. Отже, позовні вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат ґрунтуються на вимогах закону, підтверджується належними доказами, наданими позивачем, а тому підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 3 % річних, в цій частині позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду вказала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною 2 статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відтак Велика Палата Верховного Суду відхилила аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини 4 статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. При цьому вказала, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом. Подібні правові висновки викладено також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18). Тобто у постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною 1 статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною 1 статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. Водночас, аналіз норми частини 1 статті 1048 ЦК України дає підстави зробити висновок, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку сплатити проценти за право тимчасово користуватися наданими йому коштами, однак до спливу визначеного договором строку кредитування. Суд зазначає, що проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч.2 ст. 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошовими коштами, зокрема за кредитним договором, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК і охоронна норма ч.2 ст. 625 ЦК не можуть застосовуватись одночасно. Тому в межах строку дії кредитного договору підлягають стягненню проценти від суми кредиту відповідно до умов договору та частини першої ст. 1048 ЦК, як плата за наданий кредит, а за період після закінчення строку кредитування підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК, як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. З огляду на викладене, вимоги про стягнення заборгованості за 3% річних, нарахованих згідно ст. 625 ЦК, не підлягають задоволенню, оскільки термін дії строку кредитування не закінчився. Розподіл судових витрат. Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір в сумі 2270 грн. Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. У зв`язку з визнанням відповідачем позову до початку розгляду справи по суті позивачу підлягає поверненню з державного бюджету судовий збір в сумі 1135 грн. (2270 грн.:100%х50%). Решта судового збору в сумі 1135 грн. підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: partial