Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-05 00:00:00

І. Стислий виклад позицій учасників справи. У січні 2021 р. товариство з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр» (далі також - ТОВ «Перший український експертний центр», позивач) звернулося до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] (далі також - [PERSON] , [PERSON] , відповідачі) про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, трьох відсотків річних та індексу інфляції в загальному розмірі 27 653,11 грн. Позов обґрунтований такими обставинами. Відповідно до рішення правління АТ ХК «Київміськбуд» від 15.08.2012 будинок [ADDRESS] передано експлуатуючій організації ТОВ «Перший український експертний центр». [PERSON] та [PERSON] є співвласниками в рівних частках квартири № 267 , розташованої у вищевказаному будинку. Позивачем безперебійно надавались житлово-комунальні послуги за вказаною адресою, однак відповідачі не сплачувала кошти за спожиті послуги, у зв`язку з чим утворилась заборгованість. За заявою позивача 10.02.2020 суд видав судовий наказ про стягнення з відповідачів заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, проте 02.03.2020 судовий наказ було скасовано за заявою відповідача [PERSON] . Станом на 11.01.2021 за відповідачами рахується заборгованість в сумі 25 988,62 грн. Відповідачі як боржники, що прострочили виконання грошового зобов`язання, на підставі положень статті 625 ЦК України зобов`язані сплатити зазначену суму боргу з урахуванням інфляційної складової в сумі 997,76 грн. та трьох процентів річних в сумі 666,73 грн. Відповідач [PERSON] позов не визнала та обґрунтувала свої заперечення у поданих до суду заявах по суті справи. Послалась на те, що вимоги про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, яка утворилась за період з червня 2017 р. по січень 2018 р., заявлені з пропуском строку позовної давності, а інші вимоги не доведені належними, допустимими та достатніми доказами. Відповідач вказала, що позивачем не надано доказів виконання усіх послуг, що входять до загального тарифу на утримання будинку, фактично у спірний період позивачем надавалось лише 28,5% житлово-комунальних послуг, що входить до загального тарифу, а тому доданий до позовної заяви розрахунок заборгованості не є обґрунтованим. Також відповідач зазначила, що жодного разу не була проінформована позивачем про зміну тарифів. У відповіді на відзив позивач заперечив проти аргументів відповідача та мотивував свою позицію тим, що цивільний закон покладає на власника обов`язок утримувати майно, що йому належить, та брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, а судовий наказ є особливою формою судового рішення, у зв`язку з чим подання позивачем заяви про видачу судового наказу перервало позовну давність. Відповідач [PERSON] правом на подання відзиву не скористався, проте подав заяву про застосування наслідків спливу строків позовної давності. ІІ. Процесуальні дії суду та заяви (клопотання) учасників справи. Ухвалою суду від 08.02.2021 відкрито провадження за цим позовом та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. 24.03.2021 відповідачі отримали ухвалу про відкриття провадження у справі та позовну заяву з додатками, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. 29.03.2021 від відповідачів надійшли заяви із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 29.03.2021 дані заяви були залишені без задоволення. 08.04.2021 від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву. 16.04.2021 від позивача надійшла відповідь на відзив. 19.04.2021 від відповідача [PERSON] надійшли надійшли заява про застосування наслідків спливу строків позовної давності та клопотання про призначення судово-економічної експертизи з метою встановлення розміру заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг. За результатами дослідження матеріалів справи суд дійшов висновку про необґрунтованість клопотання про призначення експертизи з таких підстав. Вимоги клопотання про призначення експертизи ґрунтуються на положеннях статті 103 ЦПК України, якою передбачено, що суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження ціни позову позивачем надано письмові докази, зокрема, складові розміру плати (тарифу) за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, низку укладених з виконавцями послуг господарських договорів і документів на їх виконання та довідки-розрахунки заборгованості, які суд відповідно до вимог цивільного процесуального закону повинен оцінити на предмет їх належності, допустимості і достовірності, а сукупності з іншими доказами - достатності і взаємного зв`язку для підтвердження обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 105 ЦПК України призначення експертизи для встановлення розміру заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг не є обов`язковим. Клопотання відповідача про призначення експертизи не містить належних обґрунтувань неможливості встановлення розміру заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг на підставі оцінки наведених доказів, а відтак не доведено наявність підстав для призначення у справі судової експертизи. Більше того суд ураховує, що клопотання про призначення експертизи подано з пропущенням строку, встановленого частиною 2 статті 83 ЦПК України, та без належного обґрунтування неможливості його подання у строк, встановлений судом для подання відзиву на позовну заяву. 27.04.2021 від відповідача [PERSON] надійшло заперечення на відповідь на відзив. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, норми права та мотиви їх застосування. Відповідно до рішення правління ПАТ «ХК «Київміськбуд» від 15.08.2012 та згідно з актом приймання-передачі від 01.10.2012 житловий будинок [ADDRESS] переданий на баланс та обслуговування ТОВ «Перший український експертний центр» (т. 1 а.с. 23, 25-28). [PERSON] та [PERSON] належить на праві спільної часткової власності в рівних частках розташована у вказаному будинку квартира № 267 загальною площею 97,9 кв.м., житловою площею 52,9 кв.м., що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 2 а.с. 110-111). 25.06.2013 між ТОВ «Перший український експертний центр» (виконавцем) та [PERSON] (споживачем) було укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій № 255/2, предметом якого є забезпечення виконавцем надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у житловому будинку [ADDRESS] , а споживачем - забезпечення своєчасної оплати таких послуг за встановленим тарифом у строк та на умовах, що передбачені цим договором (т. 1 а.с. 15-18, далі - договір). Строки та порядок оплати спожитих послуг регулюють пункти 3-6 договору, якими передбачено, що розрахунковим періодом є місяць, платежі вносяться не пізніше ніж до 20 числа місяця, що наступає за розрахунковим, а у разі ненадання спожитих послуг виконавець проводить перерахунок розміру плати. Згідно з умовами, визначеними пунктом 18 договору, договір діє на протязі одного року з моменту укладення, проте у разі, коли за місяць до закінчення його дії однією із сторін не заявлено у письмовій формі про розірвання договору або необхідність його перегляду, цей договір вважається щороку продовженим. Судом установлено, що в період з червня 2017 р. по вересень 2020 р. ТОВ «Перший український експертний центр» надавав для будинку [ADDRESS] послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, проте оплату цих послуг відповідачі взагалі не здійснювали. Суду не надано доказів, які б свідчили про наявність у відповідачів прямих договорів з виробниками послуг, які входять до тарифу послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, так само відповідачами не доведено, що у спірний період такі послуги надавалась не позивачем, а іншою особою. Факт надання позивачем для вказаного будинку послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій підтверджується також наданими позивачем письмовими доказами, а саме: договорами, укладеними з їх постачальниками, про надання послуг по технічному обслуговуванню ліфтів, з вивезення твердих побутових відходів, з обслуговування систем протипожежного захисту, по технічному та аварійному обслуговуванню систем ОДС, а також документами, складеними на їх виконання (актами здачі-приймання робіт (наданих послуг). За приписами статей 319, 322 ЦК України власність зобов`язує, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить. Відповідно до положень статті 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів)... Обов`язок споживача своєчасно оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги та витрати на утримання будинку і прибудинкової території випливає і з положень статей 151, 162 Житлового кодексу Української РСР та Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 № 572. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг на час виникнення спірних правовідносин визначав Закон України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції від 24.06.2004 р. № 1875-IV (надалі - Закон № 1875-IV). Вищевказаний Закон містить визначення житлово-комунальних послуг як результату господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, комунальних послуг як результату господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо-та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством, та покладає на балансоутримувача будинку обов`язок здійснювати розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечення управління майном (підпункти 1, 3, 10 пункту 1 частини 1 статті 1). Відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах (стаття 19 Закону № 1875-IV). Згідно статті 20 Закону № 1875-IV споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги та витрати на утримання будинку і прибудинкової території пропорційно до загальної площі займаної квартири. Пунктом першим частини третьої статті 20 Закону № 1875-IV встановлено обов`язок споживача, а пунктом 3 частини другої статті 21 цього Закону - обов`язок виконавця, укласти договір на надання житлово-комунальних послуг згідно з Типовим договором. Форма і зміст Типового договору про надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій були затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 № 529 «Про затвердження Типового договору про надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій», яка була чинною до 05.09.2018. Судом установлено, що між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, форма та зміст якого відповідає Типовому договору, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 № 529. Цей договір сторонами не розривався, недійсним у встановленому законом порядку він не визнавався і не скасовувався, а відтак є чинним. За приписами статті 32 Закону № 1875-IV розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Тарифи на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, формуються у відповідності з Порядком формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 № 869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги». З 01.05.2019 набула чинності нова редакція Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон № 2189-VIII від 09.11.2017), згідно статей 7, 9 якого на споживача покладається, зокрема, обов`язок укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом, та щомісяця оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Аналіз вищенаведених законодавчих норм та підзаконних актів в сукупності з загальними засадами цивільного законодавства та положеннями ЦК України про договір дає підстави для висновку, що співвласник в силу закону зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги, а відтак відсутність оформленого між позивачем та відповідачем [PERSON] письмового договору на надання таких послуг в даному випадку на вирішення справи не впливає і не може бути підставою для звільнення останнього від їх оплати. Згідно з положеннями статей 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства у встановлений строк (термін), а у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За обставинами справи установлено факт невиконання відповідачами покладених на них договором та законом зобов`язань по оплаті житлово-комунальних послуг, що є підставою для судового захисту порушених прав позивача шляхом примусового стягнення заборгованості. На підтвердження розміру позовних вимог позивачем надано довідку-розрахунок, відповідно до якої заборгованість відповідачів за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій станом на 01.10.2020 становить 25 988,62 грн. (т. 1 а.с. 11-13). Зазначений розрахунок здійснено на основі затверджених у встановленому законом порядку тарифів і структури тарифів за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій (розпорядження Київської міської державної адміністрації від 03.04.2017 № 386), чинних наказів ТОВ «Перший український експертний центр» про внесення змін до тарифів і їх структури (а.с. 29-35, 36, 37-38, 39, 40-42) та пропорційно до загальної площі належної відповідачам квартири. За принципом змагальності кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (статті 12, 81 ЦПК України),проте належних доказів на підтвердження доводів відповідача [PERSON] про ненадання позивачем частини послуг, які входить до структури тарифу послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, та протиправного застосування цін і тарифів при обрахуванні плати за житлово-комунальні послуги, суду не надано. За змістом положень статті 18 Закону № 1875-IV, статей 7, 27, 28 Закону № 2189-VIII належним доказом ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості житлово-комунальної послуги є акт-претензія, який складається та підписується виконавцем такої послуги і споживачем, а у разі неприбуття виконавця комунальної послуги або управителя (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком) в установлений строк або необґрунтованої відмови підписати акт-претензію - споживачем та не менш як двома споживачами відповідної послуги, і надсилається виконавцю комунальної послуги або управителю, проте таких доказів відповідачами не надано. Ураховуючи наведене, надані на підтвердження заперечень проти вимог позову матеріали переписки відповідача [PERSON] з позивачем з приводу не проведення поточного ремонту коридору загального користування, спортивного майданчика та дорожнього полотна у зоні парковки не є належними доказами обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру оплати за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій. З огляду на викладене суд вважає наданий позивачем розрахунок заборгованості відповідачів за оплату житлово-комунальних послуг належним і допустимим доказом розміру невиконаних відповідачами грошових зобов`язань та покладає його в обґрунтування свого рішення. Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Відповідальність за порушення грошового зобов`язання встановлена статею 625 ЦК України, відповідно до якої боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За нормою частини другої цієї статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми інфляційні втрати на суму боргу та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Інфляційні втрати обраховуються шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на добуток індексів інфляції за період прострочення (сукупний індекс інфляції). Три проценти річних розраховуються по формулі: сума боргу х 3 х кількість днів прострочення платежу/365/100. Згідно з наданим позивачем розрахунком за період з червня 2017 р. по лютий 2020 р. його втрати від інфляції склали склали 997,76 грн., а три проценти річних за вказаний період - 666,73 грн. (а.с. 17-18). Наданий позивачем розрахунок здійснений за вірною методикою, з урахуванням оприлюднених у встановленому законом порядку індексів інфляції і жодних доказів, які б його спростовували, відповідачами не надано, а тому суд покладає його в обґрунтування свого рішення. Вирішуючи заяви відповідачів про застосування наслідків спливу строків позовної давності, суд виходить з наступного. За приписами статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України). Отже формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї можливість знати про посягання на права. За правилом, встановленим статтею 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Заявлена до стягнення заборгованість за оплату житлово-комунальних послуг виникла в період з 01.06.2017 по 01.10.2020, а позов поданий у січні 2021 р., тобто частина вимог знаходяться за межами строку позовної давності. За обставинами справи установлено, що у лютому 2020 р. ТОВ «Перший український експертний центр» звернулося до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] та [PERSON] заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, за результатами розгляду якої 10.02.2020 суддею було видано судовий наказ про стягнення з відповідачів основного боргу в сумі 18 111,55 грн., втрат від інфляції в сумі 1 118,33 грн., трьох процентів річних в сумі 615,01 грн. та судового збору. Дізнавшись про судовий наказ, відповідач [PERSON] у встановленому процесуальним законом порядку звернулася до суду із заявою про його скасування, яка ухвалою судді від 02.03.2020 була задоволена (т. 1 а.с. 43-44). Статтею 264 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності переривається, зокрема, у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. На обґрунтування заяви про застосування наслідків спливу строків позовної давності відповідач [PERSON] посилається, зокрема, на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17,відповідно до якої переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі, а тому подання заяви про видачу судового наказу не може використовуватись як підстава переривання позовної давності за відповідною вимогою та її частиною. Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Однак у справі, що розглядається, суд вважає за необхідне відступити від викладеної правової позиції Верховного Суду з таких підстав. У статтях 15, 16 ЦК України закріплене право кожного на захист свого цивільного (особистого немайнового або майнового) права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Право на захист особа здійснює на свій розсуд (частина 1 статті 20 ЦК України). Суб`єктивне право на захист реалізується у спосіб, визначений законом. Перш за все це право на звернення за судовим захистом, носієм якого виступає кожний з учасників цивільних правовідносин чи будь-яка заінтересована особа. Відповідно до положень статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданнями цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. За приписами частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 5 ЦПК України визначає, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Основними засадами цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін, та диспозитивність (частина 3 статті 2 ЦПК України). Аналіз змісту наведених законодавчих положень дає підстави для висновку, що матеріальні та процесуальні норми, які регулюють способи, форми та порядок захисту, мають на меті забезпечити повний, всебічний та швидкий захист суб`єктивного права, і становлять єдиний інститут правового захисту. Наведене означає, що якщо законом передбачено кілька форм та способів захисту, особа, право якої порушене, може на свій власний розсуд обрати будь-яку з цих форм та способів захисту. Стаття 8 ЦК України визначає, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права). Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Дія 97» проти України від 21.10.2010). Згідно з частиною 3 статті 19 ЦПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо. Аналіз змісту норм Розділу ІІ ЦПК України (статті 160-173) дає підстави для висновку, що наказне провадження є самостійним і спрощеним видом судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення, що підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом. Згідно положень пункту 3 частини 1 статті 161 цього Кодексу судовий наказ може бути видано, якщо, зокрема, заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг. Оскільки судовий наказ є немотивованим судовим рішенням, а за положеннями статей 170, 171 ЦПК України процедура розгляду заяви боржника про скасування судового наказу не передбачає оцінки наведених у ній обставин, суддя перевіряє лише дотримання боржником строку подання такої заяви і її форми та змісту та не вправі відмовити у скасуванні судового наказу з підстав необґрунтованості заперечень боржника проти вимог стягувача. Поняття наказного провадження вперше з`явилося у ЦПК України в редакції Закону від 18.03.2004 № 1618-IV, який набрав чинності з 01.09.2005, в той час як чинний ЦК України, який прийшов на зміну Цивільному кодексу Української РСР 1963 р., був прийнятий Верховною Радою України 16.01.2003 та вступив у дію з 01.01.2004. До набрання чинності ЦПК України, що спрямований на удосконалення вітчизняної моделі судочинства з метою приведення його у відповідність до міжнародних принципів і стандартів цивільного процесу, зокрема, принципу доступності правосуддя, усі спори, що виникають з цивільних правовідносин, розглядались лише в порядку позовного провадження, а відтак на момент прийняття та вступу у дію чинного ЦК України інституту наказного провадження не існувало. Незважаючи на введення законодавцем нового механізму реалізації судового захисту цивільних прав в порядку спрощеної процедури за правилами наказного провадження, відповідних змін до статті 264 ЦК України внесено не було. Така правова ситуація є наслідком бездіяльності законодавця, а тому неврахування в якості підстави для переривання позовної давності факту заявлення вимог у наказному провадженні та їх задоволення шляхом видачі судового наказу ставить у нерівне становище осіб, якіобрали різні форми захисту порушеного права, та розцінюється судом як порушеннятаких фундаментальних засад цивільного права як справедливість, добросовісність і розумність. З огляду на вказане суд вважає, що при вирішенні питання щодо перебігу позовної давності у спірних правовідносинах має застосовуватись аналогія закону, тобто має діяти правило, відповідно до якого звернення до суду із заявою про видачу судового наказу та її задоволення слугує підставою для переривання перебігу позовної давності за відповідною вимогою та її частиною. Отже ураховуючи, що у 2020 р. позивач у встановленому цивільним процесуальним законом порядку реалізував надане йому право заявлення вимог до відповідачів у наказному провадженні, що було засвідчено у судовому наказі про задоволення цих вимог, перебіг позовної давності у спірних правовідносиних перервався та почався заново в момент скасування судового наказу. Оскільки на дату видачі судового наказу позивач вважав свої права захищеними і лише з моменту його скасування довідався про порушення свого права та звернувся до суду з цим позовом до спливу трирічного строку, підстави для застосування позовної давності відсутні. Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про обгрунтованість і доведеність вимог ТОВ «Перший український експертний центр» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення з заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг в сумі 25 988,62 грн., інфляційної складової в сумі 997,76 грн. та трьох процентів річних в сумі 666,73 грн., а усього 27 653,11 грн. Кожен з відповідачів повинен нести відповідальність відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності на квартиру, а відтак суд присуджує до стягнення з [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частині суми боргу, що становить 13 826,55 грн. з кожного. ІV. Розподіл судових витрат між сторонами. За приписами статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Отже з огляду на результат розгляду справи суд покладає на відповідачів в рівних частках сплачений позивачем судовий збір в сумі 2 270 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved