Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-29 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. 21.10.2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПП «Фірма «Гарант» про встановлення факту припинення трудових відносин. В обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] є власником-засновником ПП «Фірма «Гарант», вищим органом управління підприємства. В статуті підприємства встановлено, що до виключної компетенції власника підприємства відноситься призначення і звільнення директора. Рішенням власника (засновника) ПП «Фірма «Гарант» [PERSON] від 12.12.2018 року [PERSON] був призначений на посаду директора ПП «Фірма «Гарант». Згідно з наказом №3-к від 01.03.2019 року [PERSON] вступив на посаду директора по сумісництву з 01.03.2019 року. На теперішній час ПП «Фірма «Гарант» не має найманих працівників, окрім директора. Згідно Наказу №8-к від 17.03.2020 року директор [PERSON] знаходиться у відпустці без збереження заробітної плати з 17.03.2020 року. Відповідно підприємство не працює, поточний рахунок закритий з 08.09.2020 року. Засновник (власник) ПП «Фірма «Гарант» [PERSON] не опікується своїм підприємством. [PERSON] втратив матеріальну чи будь-яку іншу зацікавленість працювати на посаді директора ПП «Фірма «Гарант», а тому має намір звільнитися за власним бажання. Проте [PERSON] не має зв`язку з власником-засновником підприємства ПП «Фірма «Гарант» [PERSON] , до виключної компетенції якого входить припинення трудових відносин з директором цього підприємства. 01.09.2020 року [PERSON] подав власнику підприємства заяву про звільнення за власним бажанням з 30.09.2020 року, а також повідомлення про скликання 30.09.2020 року загальних зборів засновників для розгляду вказаної заяви. Зазначені документи направлялися власнику підприємства [PERSON] рекомендованим листом з описом вкладення та повідомлення про вручення поштового відправлення за останнім відомим його місцем реєстрації. Проте вказаний лист повернувся без вручення адресату. Одночасно в «Приватній газеті» було опубліковано оголошення про повідомлення засновника (власника) ПП «Фірма «Гарант» [PERSON] про скликання загальних зборів на 30.09.2020 року о 10 год. 00 хв. за юридичною адресою підприємства. Проте власник [PERSON] не з`явився на загальні збори, про що був складений відповідний акт. За таких обставин, [PERSON] звернувся до суду за захистом своїх прав, просив встановити факт припинення його трудових відносин з ПП «Фірма «Гарант» з 30.09.2020 року у зв`язку зі звільненням за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України. Рух справи. Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 26.10.2020 року відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження за позовом [PERSON] до ПП «Фірма «Гарант» про встановлення факту припинення трудових відносин. Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 26.11.2020 року до участі у справі за позовом [PERSON] до ПП «Фірма «Гарант» про встановлення факту припинення трудових відносин залучено співвідповідача [PERSON] , та також третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог, Кременчуцьке об`єднане Управління Пенсійного фонду України Полтавської області, Кременчуцький міськрайонний центр зайнятості. Позиція учасників в судовому засіданні. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча був повідомлений судом про дату, час та місце розгляду справи. Надав письмову заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, позов підтримав в повному обсязі. Не заперечував проти ухвалення заочного рішення. (а.с. 43). Відповідач ПП «Фірма «Гарант» не направив в судове засідання свого представника. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Повідомлялися про час та місце розгляду справи шляхом направлення судової повістки за останнім відомим місцем реєстрації, а також шляхом публікації оголошення на веб-сайті Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет. Проте не повідомили причини неявки, не зверталися із заявою про відкладення розгляду справи до суду. В установлений судом строк відповідачі відзив на позовну заяву не надали, тому відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Треті особи які не заявляють самостійних вимог, Кременчуцьке об`єднане Управління Пенсійного фонду України Полтавської області, Кременчуцький міськрайонний центр зайнятості не направили своїх представників в судове засідання, хоча повідомлялися про час та місце розгляду справи. Подали заяви про розгляд справи без їх участі, не висловили заперечень проти задоволення позову. Частиною 1 статті 280 ЦПК України передбачено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. В відповідності до ст.280 ЦПК України, суд ухвалив розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. У зв`язку з неявкою сторін в судове засідання, на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Позиція суду першої інстанції. Дослідивши подані докази, суд встановив наступне. 12.12.2018 року рішенням власника (засновника) ПП «Гарант» [PERSON] призначено [PERSON] на посаду директора ПП «Гарант» з 12.12.2018 року. (а.с.5). Згідно статуту ПП «Фірма «Гарант» в редакції від 2016 року, засновником підприємства є [PERSON] . Вищим органом підприємства є власник. До виключної компетенції власника підприємства відноситься призначення і звільнення директора та його заступників. Згідно з наказом ПП «Фірма «Гарант» №3-к від 01.03.2019 року, на підставі рішення власника (засновника) ПП «Гарант» [PERSON] від 12.12.2018 року [PERSON] вступив на посаду директора на 1,0 ставку по сумісництву з 01.03.2019 року з окладом 4200 грн., згідно штатного розкладу, про що було внесено запис у трудову книжку [PERSON] серії [NUMBER] (а.с.6-10). Згідно з Наказом №8-к від 17.03.2020 року, на період карантину, встановленого Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 на території України, директор [PERSON] відбув у відпустку без збереження заробітної плати з 17.03.2020 року по 03.04.2020 року, або до іншої, більш пізньої дати закінчення оголошеного карантину у випадку продовження його строку рішенням КМУ. (а.с.18). АТ КБ «ПриватБанк» видано довідку №200918SU21020200 від 18.09.2020 року про те, що для ПП «Фірма «Гарант» 08.09.2020 року закрито рахунок в цьому Банку № [NUMBER] . Корпоративні картки закрито. (а.с.19). Директор ПП «Фірма «Гарант» Гончаров Ю.В. звернувся до засновника підприємства [PERSON] із заявою від 01.09.2020 року, в якій просив звільнити його за власним бажанням 30.09.2020 року. (а.с.20). Також директор ПП «Фірма «Гарант» [PERSON] повідомив письмово власника (засновника) підприємства [PERSON] про скликання загальних зборів засновників на 30.09.2020 року о 10 год. 00 хв. за юридичною адресою підприємства для розгляду питання про звільнення за власним бажанням директора [PERSON] (а.с. 21). Вказані заява та повідомлення [PERSON] були направленні власнику (засновнику) підприємства [PERSON] рекомендованим листом, що підтверджено описом вкладення поштового відправлення, копією конверту, квитанцією. Проте лист повернувся відправнику без вручення адресату, що підтверджено рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення. (а.с.22-23). Також власник (засновник) ПП «Фірма «Гарант» [PERSON] повідомлявся про проведення 30.09.2020 року загальних зборів з приводу звільнення директора підприємства через «Приватну газету» (а.с.24). Проте 30.09.2020 року загальні збори власників (засновників) ПП «Фірма «Гарант» не відбулися з підстав неявки засновників підприємства, що підтверджено актом від 30.09.2020 року, складеним директором цього підприємства [PERSON] (а.с.25). 30.09.2020 року директор ПП «Фірма «Гарант» видав наказ №9-к про звільнення себе з посади директора за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП. З досліджених доказів вбачається, що звертаючись до суду з указаним позовом, [PERSON] посилався на те, що у зв`язку з неявкою засновника ПП «Фірма «Гарант» на загальні збори він позбавлений можливості реалізувати передбачене ч.1 ст.38\~КЗпП України право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Посилаючись на передбачену статтею 22\~КЗпП України заборону будь-якого прямого або непрямого обмеження прав при укладенні, зміні та припиненні трудового договору, просив у судовому порядку припинити його трудові відносини з ПП «Фірма «Гарант» на підставі ч.1 ст.38\~КЗпП України з моменту закінчення двохтижневого строку після подання ним засновнику заяви про звільнення за власним бажанням. Судом установлено, що ПП «Фірма «Гарант» не виконало вимоги трудового законодавства, не здійснило будь-яких дій, спрямованих на вирішення питання про звільнення [PERSON] з посади директора підприємства. Тобто існує порушення права позивача на припинення трудових відносин. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У ч.1 ст. 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом статті 22 КЗпП України, будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Згідно з частиною першою статтею 8\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Європейський суд з прав людини вказує, що приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру». Стаття 8 Конвенції «захищає право на особистий розвиток та право встановлювати та розвивати стосунки з іншими людьми та оточуючим світом». Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом. Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Олександр Волков проти України» (Oleksandr Volkov v. Ukraine, № 21722/11, § 165)). З урахуванням положень частини першої статті 8\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод та усталеної практики Європейського Суду з прав людини необхідно зробити висновок, що наявність у реєстрі інформації щодо позивача як про керівника товариства відноситься до професійної діяльності останнього та охоплюється поняттям «приватне життя». У пункті 4 частини першої статті 36\~КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору, зокрема, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Згідно з частиною першою\~статті 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43\~Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації. Враховуючи порушення права позивача на припинення трудового договору, обраний ним спосіб захисту направлений на відновлення його трудових прав, гарантованих Конституцією України. Передбачений частиною першою статті 38\~КЗпП України порядок розірвання трудового договору з ініціативи працівника передбачає попередження ним про це власника або уповноважений орган письмово за два тижні. За встановлених у цій справі обставин положення закону щодо письмового попередження власника про бажання працівника звільнитись нівелюється, а іншого порядку звільнення з ініціативи працівника чинне законодавство не передбачає. Недосконалість національного законодавства та прогалини у правовому регулюванні певних правовідносин не можуть бути підставою для позбавлення особи права на захист його порушених прав у обраний ним спосіб. Згідно з частиною першою статті 8\~Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України. Елементом принципу верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria», заява № 1365/07, § 39), «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11, § 170)). Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Кантоні проти Франції» («Cantoni v. France», заява № 17862/91, § 31-32), «Вєренцов проти України» («Vyerentsov v. Ukraine», заява «№ 20372/11, § 65)) Частиною другою\~статті 5 ЦПК України\~встановлено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно підкреслює цінність та важливість дотримання формалізованих норм цивільного процесу, за допомогою яких сторони забезпечують вирішення спору цивільного характеру, оскільки завдяки цьому може обмежуватися обсяг дискреції, забезпечуватися рівність сторін, запобігатися свавілля, забезпечуватися ефективне вирішення спору та розгляд справи судом упродовж розумного строку, а також забезпечуватися правова визначеність та повага до суду. В той же час «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. mutatis mutandis\~рішення Європейського суду з прав людини у справах «Белеш та інші проти Чеської Республіки» (Beles and Others v. the Czech Republic, заява № 47273/99, § 50-51, 69); «Волчі проти Франції» (Walchli\~v.\~France, заява № 35787/03, § 29). При проведенні оцінювання Європейський суд з прав людини часто наголошує на питаннях «правової визначеності» та «належного здійснення правосуддя» як на двох основних елементах для проведення розмежування між надмірним формалізмом та прийнятим застосуванням процесуальних формальностей. Зокрема, Європейський суд з прав людини виходить з того, що є порушенням права на доступ до суду, коли норми не переслідують цілі правової визначеності та належного здійснення правосуддя та утворюють свого роду перепону, яка перешкоджає вирішенню справи учасників судового процесу по суті компетентним судом (див., наприклад, рішення у справах «Карт проти Туреччини» (Kart\~v. Turkey [ВП], заява № 8917/05, § 79 (в кінці); «Ефстатіу та та інші проти Греції» (Efstathiou and Others v. Greece, заява № 36998/02, § 24 (в кінці); «Ешим проти Туреччини» (Esim\~v.\~Turkey, заява № 59601/09, § 21). Зі змісту позовної заяви [PERSON] вбачається, що він просить суд визнати припиненими його трудові відносини з ПП «Фірма «Гарант» з 30.09.2020 року у зв`язку зі звільненням з посади директора за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України, за закінченням двохтижневого строку після подання ним засновнику заяви про звільнення. В день винесення директором [PERSON] наказу про своє звільнення. Однак, згідно зі статутом ПП «Фірма «Гарант» вирішення питання про звільнення керівника відноситься до виключної компетенції загальних зборів підприємства. Разом з тим, відповідно до вимог частини другої статті 5 ЦПК України, з урахуванням встановлених обставин справи та виходячи з того, що пред`явлення позову по суті спрямоване на припинення трудових правовідносин між [PERSON] та ПП «Фірма «Гарант», суд вважає, що ефективним і таким, що не суперечить закону, у даному випадку буде такий спосіб захисту як ухвалення судового рішення про припинення трудових відносин [PERSON] з ПП «Фірма «Гарант» на підставі частини першої статті 38\~КЗпП України з моменту набрання рішенням законної сили. Визначення запропонованим чином способу захисту прав позивача судом не призводить до порушення диспозитивних засад цивільного судочинства, оскільки справа розглядається у межах заявлених [PERSON] вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Таке рішення суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 03.07.2019 року у справі №520/11437/16-ц (провадження № 61-11763св18). За таких обставин, позов [PERSON] про припинення трудових відносин підлягає частковому задоволенню. Відповідно до положень ст.141\~ЦПК України необхідно стягнути з відповідачів на користь держави судові витрати на судовий збір з кожного по 420,40 грн.

Outcome: partial