Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-25 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, у якому просила визнати недійсним договір про відступлення прав вимоги від 23 серпня 2019 року, укладений між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» і ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» у частині відступлення прав вимоги за кредитним договором № М-086-08-ФО-21 від 11 липня 2008 року. В обґрунтування позову вказано, що оспорюваний договір є договором факторингу, укладати який має право банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції, бути внесеною до Державного реєстру фінансових установ. Проте ТОВ «ФК «Гефест» не відноситься до фінансових установ у розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», яка може надавати фінансові послуги, у тому числі і у формі факторингу. Тобто оспорюваний правочин суперечить положенням законодавства у частині суб`єктного складу договору. Крім того, позивач вважає, що договір укладено неповноважною особою, оскільки уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів на момент здійснення електронного аукціону зазначено Ірклієнко Ю. Б., а від імені ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» договір укладено [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої 31 січня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук Ю. В. Позивач переконана, що ТОВ «ФК «Гефест» придбало право вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставленні товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів, а дія договору поширюється до моменту виплати боржниками коштів за основним договором. У своєму відзиві відповідач ТОВ «ФК «Гефест» позов не визнав і зазначив, що Товариство отримало статус фінансової установи 30 жовтня 2018 року і має ліцензії з надання фінансових послуг. Також Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не забороняє Уповноваженій Фондом на ліквідацію особі у межах своїх управлінських повноважень видавати довіреності від імені банку як юридичної особи на представництво його (банку) інтересів. Відповідач АТ «Банк «Фінанси та Кредит» у своїх поясненнях на позов також не визнав вимог, вказавши, що позивачем не доведено факту порушення її прав та охоронюваних інтересів у результаті укладення договору відступлення прав вимоги від 23 серпня 2019 року та обставин, з якими положення ст.ст. 203, 215 ЦК України пов`язують можливість визнання недійсними такого договору та результатів відкритих торгів (аукціону) з продажу прав вимоги, а також заперечив, що договір є факторингом. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 11 грудня 2020 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 15 грудня 2020 року у справі відкрито провадження для розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін у судове засідання. 11 травня 2021 року від відповідача ТОВ «ФК «Гефест» до суду надійшов відзив на позов. 12 травня 2021 року відповідачем АТ «Банк «Фінанси та Кредит» до суду надійшли пояснення на позов. Згідно з частиною першою статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною четвертою статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 11 липня 2008 року [PERSON] та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладено кредитний договір № М-086-08-ФО-21. На підставі постанови Правління Національного банку України від 17 вересня 2015 року № 612 «Про віднесення ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 17 вересня 2015 року № 171 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку». Згідно з даним рішенням у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» запроваджено тимчасову адміністрацію на три місяці з 18 вересня 2015 року до 17 грудня 2015 року включно, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора АТ «Банк «Фінанси та Кредит», визначені статтями 37-39 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». 17 грудня 2015 року Правлінням Національного банку України видано постанову № 898 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», на підставі якої виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення № 230 від 18 грудня 2015 року «Про початок процедури ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та делегування повноважень ліквідатора банку». Відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування від 05 квітня 2018 року № 993 звільнено від виконання обов`язків уповноваженої особи Фонду гарантування на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу організації процедур ліквідації неплатоспроможних банків департаменту управління активами Валендюка В. С. та відкликано всі делеговані йому повноваження ліквідатора АТ «Банк «Фінанси та Кредит». Також відповідно до вищезазначеного рішення, з 06 квітня 2018 року всі повноваження ліквідатора АТ «Банк «Фінанси та Кредит», визначені, зокрема, статтями 37, 38, 47-52, 521, 53 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», в тому числі з підписання всіх договорів, пов`язаних з реалізацією активів банку у порядку, визначеному Законом, окрім повноважень в частині організації реалізації активів банку, делеговано провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу організації процедур ліквідації неплатоспроможних банків департаменту управління активами Ірклієнку Ю. П. 01 серпня 2019 року відбувся електронний аукціон з продажу кредитного портфелю, що складається з прав вимоги за 2 075 кредитними договорами, які забезпечені транспортними засобами та беззаставні, переможцем якого визнано ТОВ «ФК «Гефест». 23 серпня 2019 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», від імені якого діяв [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої 31 січня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В. Ю., зареєстровано в реєстрі за № 183, та на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», укладено договір з ТОВ «ФК «Гефест» про відступлення прав вимоги, відповідно до результатів відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом електронного аукціону № UA-EA-2019-07-10-000057-b від 01 серпня 2019 року. Згідно з пунктом 1 договору, у порядку та на умовах, визначених ним, банк відступає новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває права вимоги банку до позичальників та поручителів, зазначених у додатках №№ 1-2 до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, за кредитними договорами та договорами поруки з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно з реєстрами у Додатках №№ 1-2 до цього договору. Новий кредитор сплачує банку за права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим договором. Відповідно до пункту 4 договору, за відступлення прав вимоги за основними договорами, відповідно до цього договору новий кредитор сплатив банку грошові кошти у сумі 3 914 540, 78 грн. Ціна договору сплачена новим кредитором банку у повному обсязі до моменту укладення цього договору, на підставі протоколу електронного аукціону № UA-EA-2019-07-10-000057-b від 01 серпня 2019 року, складеного за результатами відкритих торгів (аукціону), переможцем яких став новий кредитор. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з частинами першою, третьою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що Фонд гарантування безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку приймає в управління майно (у тому числі кошти) банку, вживає заходів щодо забезпечення його збереження, формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та продає майно банку; вживає у встановленому законодавством порядку заходів до повернення дебіторської заборгованості банку, заборгованості позичальників перед банком та пошуку, виявлення, повернення (витребування) майна банку, що перебуває у третіх осіб; здійснює відчуження активів та/або зобов`язань банку, якщо це було передбачено планом врегулювання, або в інших випадках, передбачених цим Законом (пункти 2, 4, 9 частина перша ст. 48 Закону № 4452-VІ). Відповідно до частини другої статті 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» після затвердження виконавчою дирекцією Фонду результатів інвентаризації майна банку та формування ліквідаційної маси Фонд розпочинає передпродажну підготовку та реалізацію майна банку, за найвищою вартістю у найкоротший строк. Відповідно до частини першої ст. 35 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасовим адміністратором неплатоспроможного банку та ліквідатором банку (крім ліквідації банку за рішенням власників) є Фонд. Фонд може делегувати рішенням виконавчої дирекції Фонду частину або всі свої повноваження як тимчасового адміністратора або ліквідатора уповноваженій особі (уповноваженим особам) Фонду, яка має високі професійні та моральні якості, бездоганну ділову репутацію, повну вищу освіту в галузі економіки, фінансів чи права (не нижче кваліфікаційного рівня «спеціаліст») та професійний досвід, необхідний для виконання заходів у межах здійснення тимчасової адміністрації. Згідно з пунктом 17 частини першої статті 2 Закону уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та у межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку. Уповноважена особа Фонду (кілька уповноважених осіб Фонду) визначається виконавчою дирекцією Фонду (частина перша статті 47 Закону). Відповідно до частини другої статті 37 Закону Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право, зокрема: - вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку; - укладати від імені банку будь-які договори (вчиняти правочини), необхідні для забезпечення операційної діяльності банку, здійснення ним банківських та інших господарських операцій, з урахуванням вимог, встановлених цим Законом; - заявляти від імені банку позови майнового та немайнового характеру до суду, у тому числі позови про винесення рішення, відповідно до якого боржник банку має надати інформацію про свої активи; - залучати до роботи у процесі здійснення тимчасової адміністрації за рахунок банку на підставі цивільно-правових договорів інших осіб (радників, аудиторів, юристів, оцінювачів та інших) у межах кошторису витрат, затвердженого виконавчою дирекцією Фонду. Такі договори можуть бути розірвані в односторонньому порядку у день повідомлення Фондом другої сторони про таке розірвання з наслідками, встановленими цивільним законодавством. Уповноважена особа Фонду діє від імені банку в межах повноважень Фонду. Уповноважена особа Фонду має право: призначати на посаду, звільняти з посади чи переводити на іншу посаду будь-кого з керівників чи працівників банку, переглядати їхні службові обов`язки, змінювати розмір оплати праці з додержанням вимог законодавства про працю; здійснювати інші повноваження, встановлені цим Законом, та делеговані їй Фондом (частина третя статті 37 Закону). На виконання своїх повноважень уповноважена особа Фонду діє без довіреності від імені банку, має право підпису будь-яких договорів (правочинів), інших документів від імені банку (пункті частини четвертої статті 37 Закону). Верховний Суд України у своїй постанові від 08 червня 2016 року у справі № 3-399гс16 зробив висновок щодо правомірності видачі довіреностей на представництво інтересів банку уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, що відповідно до частини першої статті 48 Закону Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює, зокрема, повноваження органів управління банку; вживає у встановленому законодавством порядку заходів до повернення дебіторської заборгованості банку, заборгованості позичальників перед банком та пошуку, виявлення, повернення (витребування) майна банку, що перебуває у третіх осіб; здійснює повноваження, що визначені частиною 2 статті 37 цього Закону. Від такої правової позиції Верховний Суд не відступав, а підтвердив у своїй постанові від 31 липня 2018 року № 813/573/16. Наведене дає підстави для висновку, що уповноважена особа Фонду з дня початку процедури ліквідації банку набуває повноважень органів управління та контролю неплатоспроможного банку, тобто крім повноважень, визначених Законом, уповноважена особа Фонду здійснює повноваження керівництва банку, а відтак наділена правом видачі та підписання довіреностей від імені банку, як юридичної особи на представництво його (банку) інтересів. Довіреність, видана ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» Ірклієнка Ю. П. на ім`я [PERSON] від 31 січня 2019 року, є нотаріально посвідченою, представник діяв на підставі довіреності та Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої ст. 203, частини першої ст. 215 Цивільного кодексу України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 сформульовано правову позицію, відповідно до якої, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Відповідно до статей 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Статтею 1077 Цивільного кодексу України визначено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Отже, за змістом статей 512, 1077 Цивільного кодексу України розмежовано правочини, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу. Аналіз положень статей 512-518 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку щодо суб`єктного складу правочинів із відступлення права вимоги, а відповідно до статті 2 Цивільного кодексу України учасником цесії може бути будь-яка фізична або юридична особа. Водночас, за змістом частини першої статті 1077 Цивільного кодексу України, статті 350 ГК України та частини п`ятої статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» у договорі факторингу беруть участь три сторони: клієнт, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 Цивільного кодексу України), фактор, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 Цивільного кодексу України), та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором. Щодо розмежування за предметом договору слід зазначити, що під час цесії може бути відступлено право як грошової, так і негрошової (роботи, товари, послуги) вимоги. Цивільного кодексу України передбачає лише перелік зобов`язань, в яких заміна кредитора не допускається (стаття 515 Цивільного кодексу України). Предметом договору факторингу може бути тільки право грошової вимоги (як тієї, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 Цивільного кодексу України). Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. У разі цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату. Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватися по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у виді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю. Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносин факторингу немає, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 Цивільного кодексу України). Такої правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 11 жовтня 2019 року у справі № 910/13731/18, Верховний Суд у постановах від 19 листопада 2019 року у справі №924/1017/18, від 11 грудня 2019 року у справі №127/8772/17-ц. Так, відповідно до частини першої ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша ст. 510 Цивільного кодексу України). Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні. Відповідно до пункту 1 частини першої ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Натомість, договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу. Приписами законодавства визначений наступний суб`єктний склад факторингу: 1) клієнт - первісний кредитор щодо боржника. Клієнтами можуть бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності; 2) фактор - другий кредитор щодо боржника. Це особа, яка надає грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а також надає додаткові послуги в межах договору факторингу. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції; 3) боржник - покупець товарів (замовник послуг) за первісним (базовим) договором. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 06 липня 2015 року у справі № 6-301цс15: 1) фактор (новий кредитор) надає послуги по фінансуванню діяльності клієнта (первісний кредитор) шляхом надання в його розпорядження коштів; 2) такі послуги надаються за винагороду у вигляді здійснення клієнтом (первісний кредитор) відповідної плати послуг фактора (новий кредитор); 3) грошові кошти передаються в рахунок грошової вимоги клієнта (первісного кредитора) до третьої особи (боржника). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18) дійшла аналогічного висновку про те, що договір факторингу є правочином, який характеризується, зокрема, тим, що йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором). Отже, обов`язковою умовою договору факторингу є оплата, яку має здійснити первісний кредитор (клієнт) новому кредитору (фактору) за надання в його розпорядження коштів під відступлення права вимоги. При цьому, таку плату здійснює саме клієнт (первісний кредитор), а не навпаки. При цьому, за відсутності плати первісного кредитора за надані йому послуги між сторонами виникають правовідносини з договору купівлі-продажу права вимоги, до яких застосовуються положення про відступлення права вимоги. Аналогічна правова позиція наведена у постанові Вищого господарського суду України від 01 лютого 2017 року у справі № 922/5334/15. Судом не встановлено ознак договору факторингу у правочині, укладеному між відповідачами 23 серпня 2019 року, навпаки, суд прийшов до висновку про дійсну природу такої угоди яка і відображена у назві, правочин є договором цесії, оскільки первісний кредитор - банк - отримав плату від нового кредитора - ТОВ «ФК «Гефест», який не є фактором, що надає послуги по фінансуванню діяльності клієнта, за право вимоги до боржника через передачу зобов`язань кредитора. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов є необґрунтованим. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed