Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-27 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування У березні 2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Степаненко Т.І. про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час спільного проживання та визнання права власності. Ухвалою Сумського районного суду Сумської області від 21 травня 2019 року в якості співвідповідачів були залучені [PERSON] та [PERSON] . Позовна заява мотивована тим, що вона з січня 2013 року проживала разом з [PERSON] , який [INFO] помер. Вказала, що під час фактичних шлюбних відносин у них народилась донька - [PERSON] , [INFO] . Зазначила, що крім того, під час фактичних шлюбних відносин, ними, як подружжям, було придбано майно: земельна ділянка, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер: 5924755500:05:002:1718), з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, площею 0,15 га; магазин та лазні, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] (свідоцтво про право власності на нерухоме майно № 27382774 від 27.09.2014 року); автомобіль ЗИЛ -ММЗ 554; спеціалізований вантажнийо сідловий тягач Scania R124LA, реєстраційний номер [NUMBER] ; спеціалізований напівпричіп FRUENAUF TF36, реєстраційний номер [NUMBER] . А тому, просила суд встановити факт спільного проживання її разом з [PERSON] однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з 01 січня 2013 року по 13 вересня 2019 року; визнати майно придбане в цей період спільною сумісною власністю та визнати за нею право власністю на Ѕ цього майна. Короткий зміст відзивів [PERSON] направив суду відзив, в якому не заперечував проти того, що позивачка та його син - [PERSON] проживали однією сім`єю і у них народилась донька [PERSON] , 2014 року народження. Проте, він заперечує проти того, що саме з січня 2013 року його син - [PERSON] почав проживати з [PERSON] однією родиною. Вказав, що до жовтня 2013 року він проживав з [PERSON] , а [PERSON] привів приблизно в січні 2014 року. Крім того, заперечував проти того, що набуте майно в період їх спільного проживання було придбане за спільні кошти, оскільки позивачка [PERSON] не мала такого доходу, а мала ще кредитні зобов`язання, а тому вважав, що це майно є особистою власністю його сина - [PERSON] . Просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. [PERSON] направила до суду листи,в яких зазначала, що позовні вимоги позивачки є необґрунтованими та безпідставними, оскільки не відповідають дійсності. Зазначила, що все майно придбане її батьком - [PERSON] , є його особистим, а тому просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задоволити. Відповідач [PERSON] та його представник заперечували проти задоволення позовних вимог, вважали, що підстав для задоволення позову немає. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду повідомлялись, про причини неявки суд не повідомили. Приватний нотаріус Степаненко Т.І. в судове засідання не з`явилась, направила суду заяву, в якій просила справу слухати у її відсутність, щодо вирішення спору поклалась на розсуд суду. Позиція суду Суд, вислухавши учасників процесу, свідків, вивчивши матеріали справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні докази приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Фактичні обставини справи, встановлені судом Судом встановлено, що [INFO] народилась [PERSON] , батьками зазначені: [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] від [INFO] (а.с. 13). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 13 вересня 2019 року (а.с. 14). Похованням [PERSON] займалась [PERSON] , що підтверджується довідкою Низівської селищної ради № 174-02-22 від 19 лютого 2020 року та розпискою ФОП [PERSON] (а.с. 26-27) Згідно копії спадкової справи з заявами про прийняття спадщини звернулись: [PERSON] ; [PERSON] , яка діяла в інтересах [PERSON] ; [PERSON] - зареєстрований за місцем реєстрації спадкодавця; [PERSON] відмовилась від спадщини на користь [PERSON] (а.с. 50-58). Згідно листа Приватного нотаріуса Степаненко Т.І. № 19/01-16 від 06 лютого 2020 року [PERSON] було відмовлено в прийнятті заяви про прийняття спадщини, оскільки відсутня інформація з Державного акту цивільного стану громадян і факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу необхідно встановлювати рішенням суду (а.с. 23) Свідки [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що вони досить тривалий час спілкуються з родиною [PERSON] та [PERSON] , вказали, що вони проживають разом з 2013 року, у них народилась донька - [PERSON] , яку [PERSON] відразу визнав і за його заявою було внесені відомості до свідоцтва про народження дитини. Вказали, що вони разом будували магазин та лазню, і взагалі все робили разом. Свідок [PERSON] суду пояснив, що до середини жовтня 2013 року він, за проханням [PERSON] , возив [PERSON] з смт. Низи до м. Суми щодня на роботу, проте з середини жовтня 2013 року він перестав її возити, в подальшому дізнався, що вони припинили свої відносини, більше нічого йому невідомо. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є рідною сестрою [PERSON] і вона була в дружніх відносинах з [PERSON] , проте в кінці грудня 2013 року дізналась, що [PERSON] розірвав свої відносини з останньою. Про те, що він живе з [PERSON] дізналась лише на початку 2014 року. Вказала, що [PERSON] ніякого відношення до майна [PERSON] немає, оскільки взагалі окрім доходу перукаря немає інших заробітків. На час смерті [PERSON] в зареєстрованому шлюбі не перебував. Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 07 грудня 1998 року (а.с. 15). Згідно копії свідоцтва № [NUMBER] про право власності на нерухоме майно від 30 грудня 2013 року [PERSON] належить на праві власності земельна ділянка, розташована за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер: 5924755500:05:002:1718), з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, площею 0,15 га (а.с. 16). Згідно наданої суду відповіді архівного відділу Сумської районної державної адміністрації земельна ділянка розташована за адресою: [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, площею 0,15 га була виділена [PERSON] на підставі ст. ст. 12, 116, 118, 121, 126 ЗК України (а.с. 231-232). Згідно копії свідоцтва № [NUMBER] про право власності на нерухоме майно від 27 вересня 2014 року магазин, лазня, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві привтаної влансості [PERSON] (а.с. 17). З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що право власності на магазин та лазню за [PERSON] було зареєстровано 27 вересня 2014 року (а.с. 18) З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що земельна ділянка розташована за адресою: [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, площею 0,15 га, зареєстрована 30 грудня 2013 року (а.с. 19). Згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу спеціалізований вантажний сідловий тягач Scania R124LA, зареєстрований за [PERSON] , дата реєстрації 07 грудня 2017 року, реєстраційний номер [NUMBER] (а.с. 30). Згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу спеціалізований напівпричіп FRUENAUF TF36, зареєстрований за [PERSON] , дата реєстрації - 29 грудня 2017 року, реєстраційний номер [NUMBER] (а.с.28). Згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, автомобіль ЗИЛ - ММЗ, зареєстрований за [PERSON] , дата реєстрації -24 червня 2013 року, реєстраційний номер [NUMBER] (а.с. 29) Як вбачається з договору про спільну співпрацю від 18 червня 2015 року [PERSON] та [PERSON] домовились про спільну співпрацю в господарській діяльності щодо роздрібної торгівлі продовольчими товарами… (а.с. 31) З наданих суду, фотознімків (а.с.179-192) та нотаріально засвідченою заявою [PERSON] (а.с. 195) вбачається, що [PERSON] перебував у відносинах з [PERSON] . Нормативно-правове обґрунтування За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Положеннями статті 315 ЦПК України передбачено встановлення судом фактів, що мають юридичне значення, у тому числі і проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Відповідно до частин другої, четвертої статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Про утворення особами сім`ї може свідчити не тільки укладення між ними шлюбу, кровне споріднення, усиновлення, а й інші обставини, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Про те, що законодавець визнає можливість створення сім`ї чоловіком і жінкою, які не перебувають у шлюбі, свідчать положення статті 74 СК України. Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. У постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі № 6-97цс11 роз`яснено, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно. Верховний Суд України у постанові від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13 висловив правову позицію, за якою майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету), а інше не встановлено письмовою угодою між ними. Статтею 60 СК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до статті 61 СК України в редакції, чинній станом на 02 жовтня 2007 року, не належать до об`єктів права спільної сумісної власності приватизовані одним із подружжя земельні ділянки. Відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» № 4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації. Із урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. Аналогічний висновок по застосуванню норм Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року зроблений в постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 1311/832/12 (провадження № 61-6409св18), від 12 листопада 2018 року в справі № 753/6139/14-ц (провадження № 61-27342св18) і від 12 червня 2019 року в справі № 409/1959/15-ц (провадження № 61-14257св18). Разом з тим, відповідно до ч. ч. 1,4 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Частиною 1 ст. 377 Цивільного кодексу України передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до ч. 4 ст. 88 ЗК України учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. З наведених норм вбачається, що чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права власності на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, який на ньому розташований, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі Відповідно до п. 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц, згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття. Згідно з постановою Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 809/48/18, набуття речового права на земельну ділянку особою, яка набула права власності на розміщене на ній нерухоме майно, відбувається шляхом переходу від попереднього власника (користувача) земельної ділянки. Таким чином, при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі або споруди. Стаття 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю, що на ній розташована. Згідно положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі показань свідків, письмових доказів, речових і електронних доказів, висновків експертів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Висновки за результатами розгляду Суд вважає, що [PERSON] довела факт проживання з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Проте, не з січня 2013 року , а з грудня 2013 року, оскільки це узгоджується і з наданими поясненнями свідків, і з наданими письмовими доказами і не спростовано доводами позивачки. А тому, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Так, судом встановлено, що автомобіль ЗИЛ - ММЗ, зареєстрований за [PERSON] - 24 червня 2013 року, реєстраційний номер [NUMBER] , а тому суд не погоджується з вимогою позивачки щодо визнання автомобіля спільною сумісною власністю набутою під час перебування у фактичних шлюбних відносинах, оскільки під час судового розгляду справи було встановлено, що спірний автомобіль було придбано [PERSON] самостійно. Щодо визнання земельної ділянки спільною сумісною власністю, суд приходить дон наступного висновку. Постанову Верховного Суду у справі № 626/4/17 від 12 серпня 2020 року (щодо питання спільної власності подружжя на приватизовані земельні ділянки). Верховний Суд зробив висновок щодо правового режиму земельної ділянки, отриманої внаслідок приватизації. З урахуванням змін до Сімейного кодексу України «тільки в період з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду». Аналогічний висновок зроблений в постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 1311/832/12 (провадження № 61-6409св18), від 12 листопада 2018 року в справі № 753/6139/14-ц (провадження № 61-27342св18) і від 12 червня 2019 року в справі № 409/1959/15-ц (провадження № 61-14257св18). Отже, якщо земельна ділянка була приватизована в інший період, ніж з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року, вона є особистою власністю особи, яка її приватизувала (незалежно від перебування у шлюбі). Разом з тим, суд вважає, що позивачка, набула права власності на нерухоме майно, а саме: на магазин, лазню, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , а отже має право на визнання за нею права власності на пропорційну частину земельної ділянки, що знаходиться під цим нерухомим майном, а саме на Ѕ частини земельної ділянки площею 0,15 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер: 5924755500:05:002:1718), з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі

Outcome: partial