Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-01 00:00:00

КС «Львівська» звернулась в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості. Свій позов мотивує тим, що 10 листопада 2011 року між [PERSON] та КС «Львівська» укладено кредитний договір №2011-2318 «Стандарт-Кредит-Готівковий», за умовами якого відповідач отримала в кредит кошти в розмірі 7000 грн. зі сплатою 29,5% річних за користування кредитом, терміном до 10.112014 р. Також з метою забезпечення виконання вищезазначеного кредитного договору укладено договір поруки від 10 листопада 2011 року, відповідно до якого гарантом позичальника у випадку невиконання зобов'язання по своєчасному погашенню кредиту є [PERSON] Порядок та обсяги погашення кредиту передбачені графіком сплати кредиту позичальником з визначенням суми щомісячного платежу по тілу кредиту та по відсотках за користування кредитом, відповідно до п.4.2. договору, а також встановлено дату закінчення повернення кредиту. Однак умови договору кредиту відповідач [PERSON], не виконувала належним чином та кредит не повернула. Відповідно до пп. 5 п. 2.1.1 Кредитного договору - кредитодавець має право збільшити відсоткову ставку за кредитом до 75% річних, якщо позичальник протермінував сплату по кредиту та відсотках, що зазначена в п. 4.2, більше ніж на 30 днів, а також вимагати сплати додаткових відсотків за кожен день, протермінований день з розрахунку 0,15% в день від залишку по кредиту для покриття завданих втрат. Як вбачається із розрахунку заборгованості по кредиту та відсотках відповідачка станом на 01 серпня 2016 року має залишок по тілу кредиту 5805,44 грн., заборгованість по відсотках 7092,55 грн., заборгованість по додаткових відсотках 16304,74 грн. Окрім того, за період з 01 серпня 2013 року по 01 серпня 2016 року розраховано три проценти річних від простроченої суми, що дорівнює сумі 522,48 грн., індекс інфляції за весь період построчення платежу 4243,78 грн. Всі кошти, які спілка надає в кредит є особистими заощадженнями її членів, а відтак члени кредитної спілки не одержали через несвоєчасне повернення кредиту боржником своїх заощаджень. Також розрахована сума упущеної вигоди членів спілки з 01 серпня 2013 року по 01 серпня 2016 року, що становить 13 062,24 грн. Відтак, загальна сума заборгованості відповідачки становить 47031,23 грн., яку позивач просить стягнути з відповідачів в солідарному порядку. В судове засідання позивач - голова правління КС «Львівська» надіслав заяву про розгляд справи без присутності представника, позов підтримує в повному обсязі, а також просить позов задовольнити повністю, не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідачі в судове засідання не з'явилися з невідомих суду причин, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. В матеріалах справи наявні письмові заперечення відповідача [PERSON] Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.197 ЦПК України. За погодженням представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У відповідності до ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору чи вимог цього Кодексу, а згідно ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зі змісту ст.627 ЦК України вбачається, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачкою [PERSON] було укладено кредитний Договір за №2011-2318 «Стандарт-Кредит-Готівковий» від 10 листопада 2011 року, згідно з яким позивач надав останній кредитні кошти в розмірі 7000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 29,5 % річних зі строком повернення до 10 листопада 2014 року (а.с.4-5). Згідно п.п.4.1, 4.2 даного договору сума кредиту сплачується рівними частинами щомісячно протягом всього періоду користування кредитом, або погодженим графіком. Обчислення процентів за користування кредитом нараховується у відсотках від суми заборгованості по кредиту з дня нарахування кредиту позичальнику до дня повного погашення заборгованості за кредитом включно від залишку кредиту поденно. Умови договору кредиту відповідач [PERSON] належним чином не виконувала, кредит не повернула. Відповідно до п.п.5 п.3.1.1 кредитного договору кредитодавець має право збільшити відсоткову ставку за кредитом до 75% річних, якщо позичальник протермінував сплату по кредиту та відсотках, що зазначена в п.4.3, більше ніж на 30 днів, а також вимагати сплати додаткових відсотків за кожен протермінований день з розрахунку 0,15% річних від залишку по кредиту для покриття завданих втрат. У відповідності до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно розрахунку, наданого позивачем, у [PERSON] утворилась заборгованість за кредитним договором в сумі 47031,23 грн., яка складається із залишку по тілу кредиту в сумі 5805,44 грн., заборгованості по відсотках в сумі 7092,55 грн., заборгованості по додаткових відсотках в сумі 16 304,74 грн., 3% річних в сумі 522,48 грн., упущена вигода в сумі 13 062,24 грн., індекс інфляції в сумі 4243,78 грн. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому, суд приходить до переконання, що за невиконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором, з неї підлягають стягненню 3 % річних за період з 01 серпня 2013 року по 01 серпня 2016 року, тобто за 1095 днів прострочення зобов'язання, що складає 522,48 грн. та індекс інфляції в сумі 4243,78 грн. Враховуючи викладене і беручи до уваги, що [PERSON] односторонньо порушила взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, то, відповідно до вимог ст.1050 ЦК України та умов кредитного договору, позикодавець вправі вимагати повернення кредиту та виплати належних за цим договором платежів. Разом з тим, позов в частині стягнення із відповідача упущеної вигоди в розмірі 13062,24 грн. не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не наведено жодних належних доказів на підтвердження понесеної упущеної вигоди. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Що стосується поручителя, відповідача [PERSON], то у відповідності до ч. 4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Судом установлено, що за умовами укладеного договору поруки, який укладений 10 листопада 2011 року з відповідачем [PERSON], сторони встановили, що строком припинення поруки, встановленої цим договором є повне виконання зобов'язань позичальником або поручителем своїх обов'язків, передбачених основним зобов'язанням. Однак, сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Верховний Суд України в постанові від 20.04.2016 року (справа №6-2662цс15) зробив правовий висновок, відповідно до якого строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов'язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов'язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України в справі №6-2662цс15 сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобов'язань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові в разі звернення до суду. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов'язання застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред'явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобов'язання за договором поруки слід пред'явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем). В силу ч. 1 абз. 2 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Як вбачається з кредитного договору - останній термін користування кредитом є 10 листопада 2014 року, отже, строк дії поруки закінчився 10 травня 2014 року. За таких обставин суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог до поручителя - відповідача у справі [PERSON], оскільки позивач не надав суду жодних доказів щодо звернення до них з пропозицією погасити заборгованість та виконати умови договору поруки. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що з [PERSON] слід стягнути в користь КС «Львівська» заборгованість за кредитним договором № 2011-2318 від 10 листопада 2011 року в сумі 33 968 гривень 99 копійок, яка складається з суми основного боргу за кредитом - 5 805,44 гривні, заборгованості по нарахованих відсоткам - 7092,55 гривень, заборгованість по додаткових відсотках - 16 304,74 гривень, 3% річних в сумі 522,48 гривень та індекс інфляції в сумі 4243,78 гривень. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому вимоги позивача про відшкодування відповідачем судових витрат підлягають до задоволення. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 553-559, 610-612, 1046-1050, 1054 ЦК України, постановою Верховного Суду України від 20.04.2016 року (справа №6-2662цс15) та

Outcome: partial