Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-08 00:00:00

І. Стислий виклад позицій учасників справи. У квітні 2019 р. [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , відповідач) про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням - [ADDRESS] , та зняття її з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Вимоги позивача обґрунтовані такими обставинами. Позивачу на праві власності належить вищевказана квартира, у якій зареєстроване місце проживання його колишньої дружини - відповідача [PERSON] . Після розірвання між ними шлюбу, а саме 15.09.2018, відповідач зібрала усі свої речі та переїхала до своєї квартири за адресою: [ADDRESS] . За вказаний період відповідач жодного разу не з`являлась у спірній квартирі. Отже відповідач, яка виїхала на постійне місце проживання в інше житлове приміщення та втратила сімейні зв`язки з позивачем, втратила право користування належною йому квартирою. Відповідач [PERSON] позов не визнала та пред`явила до позивача та Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації зустрічний позов про визнання недійсними розпорядження про приватизацію спірної квартири та виданого на його підставі свідоцтва про право власності, усунення перешкод у користуванні власністю шляхом надання дублікатів ключів та безперешкодного доступу до квартири. Вимоги зустрічного позову мотивовані тим, що відповідач постійно проживала у спірній квартирі і змушена була виїхати з неї після розірвання шлюбу з позивачем у зв`язку з його агресивною поведінкою. Наступного дня вона приїхала до спірної квартири, але не змогла до неї потрапити, оскільки позивач змінив замки. 28.01.2020 їй стало відомо про те, що позивач без її відома та погодження здійснив приватизацію спірної квартири. Відповідач вважає, що приватизація була здійснена всупереч вимог пункту 4 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», пункту 4 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян та порушує її житлові права. Позивач [PERSON] та Дарницька районна у м. Києві державна адміністрація зустрічний позов не визнали, просили у його задоволенні відмовити з підстав необґрунтованості та недоведеності вимог. На обгрунтування заперечень Дарницька районна у м. Києві державна адміністрація послалась на те, що порушень вимог закону при приватизації спірної квартири допущено не було, оскільки позивачем до органу приватизації було надано повний пакет документів, передбачений пунктом 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, при цьому у довідці про склад сім`ї наймача спірної квартири було зазначено лише одну особу - самого позивача, та не вказано про наявність тимчасово відсутніх осіб, за якими зберігається право житло. Окрім того позивач додатково надав довідку про усіх осіб, які проживали та були зареєстровані у спірній квартирі, у якій було зазначено, що його дружина проживала та була зареєстрована у квартирі з 29.05.2008 до 29.09.2015 і знята з реєстраційного обліку за її заявою. Отже у органу приватизації не було жодних правових підстав для відмови у здійсненні приватизації спірної квартири. ІІ. Рух справи, заяви (клопотання) учасників справи та процесуальні дії суду. Ухвалою від 24.04.2019 суд відкрив провадження у справі та призначив справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання на 21.10.2019. 21.10.2019 від позивача надійшла заява про проведення підготовчого засідання за його відсутності. Ухвалою від 21.10.2019 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 10.03.2020. 14.02.2020 від відповідача надійшла зустрічна позовна заява разом з клопотанням про витребування доказів. 10.03.2020 суд поновив строк на подання зустрічного позову, прийняв зустрічний позов до спільного розгляду з первісним позовом, повернувся на стадію підготовчого провадження, встановив строки для подання заяв по суті справи за зустрічним позовом, витребував від Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації копії матеріалів приватизаційної справи та оголосив перерву в підготовчому засіданні до 05.06.2020. 03.04.2020 від позивача надійшов відзив на зустрічний позов. 30.04.2020 від Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації надійшов відзив на зустрічний позов та копії матеріалів приватизаційної справи. 09.06.2020 від представника відповідача надійшло клопотання про допит свідків. 05.06.2020 суд прийняв заяви сторін по суті справи, відмовив у задоволення клопотання про допит свідків, закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 29.09.2020. 29.09.2020 суд розпочав розгляд справи по суті та оголосив перерву до 09.10.2020.. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, норми права та мотиви їх застосування. Відповідно до розпорядження Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації від 17.04.2008 № 643 та на підставі ордера на право зайняття службового жилого приміщення № [NUMBER] військовослужбовець [PERSON] , його дружина [PERSON] та їх син [PERSON] набули право користування однокімнатною квартирою жилою площею 21,90 кв.м, розташованою за адресою: [ADDRESS] , і з 29.05.2008 зареєстрували своє місце проживання за зазначеною адресою (а.с. 92, 93). Син сторін [PERSON] знявся з реєстрації за вищевказаною адресою 04.06.2013, а 29.09.2015 відповідач [PERSON] теж добровільно знялась з реєстрації у спірній квартирі та зареєструвала своє місце проживання за адресою: [ADDRESS] ,що підтверджується її паспортом, довідкою ТОВ «ЖЕК-2617» від 26.06.2017 № 30 (а.с. 93), та не заперечується сторонами. Судом установлено, що однокімнатна квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] ,належить відповідачу [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27.12.2012 (а.с. 67-69, 70). Відповідач пояснила в суді, що вищевказана квартира, у якій вона з вересня 2018 р. проживає разом з матір`ю, була придбана за кошти останньої та оформлена на її ім`я лише формально, а зняття її з реєстрації у спірній квартирі було зумовлене необхідністю вирішення різних організаційних питань, пов`язаних з даною квартирою. Водночас позивач стверджував, що питання придбання для дружини квартири на вул. Вірменській вирішувалось ними спільно, при цьому дружина погодилась не претендувати в подальшому на його службову квартиру. До того ж Міністерством оборони України було надано згоду на виведення спірної квартири зі складу службового житла з умовою здійснення її приватизації лише на нього. Розпорядженням Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 27.03.2017 № 216 було задоволено прохання Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України про виключення з числа службової житлової площі однокімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , у якій проживає [PERSON] (а.с. 100). 06.07.2017 позивач звернувся до Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації із заявою про надання йому спірної квартири у приватну власність на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». За результатами розгляду вищевказаної заяви та доданих до неї документів начальником Відділу з питань майна комунальної власності та приватизації державного житлового фонду було видано наказ від 14.07.2017 № 57028 «Про приватизацію квартири [ADDRESS] » (а.с. 86). На підставі вищевказаного наказу позивачу було оформлено та видано свідоцтво про право власності серії [NUMBER] від 14.07.2017 (а.с. 87). 29.01.2018 відповідач за згодою позивача знову зареєструвала своє місце проживання у спірній квартирі та фактично мешкала у ній до 15.09.2018. 15.09.2018 Дарницьким районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві було вчинено актовий запис № 435 про розірвання шлюбу сторін (а.с. 12). З пояснень сторін вбачається, що у день розірвання шлюбу між ними виник конфлікт, внаслідок якого відповідач зібрала свої речі та залишила спірну квартиру, переїхавши у квартиру, яка належить їй на праві власності, у якій проживає по даний час. Відповідно до частини 2 статті 9 Української РСР у редакції від 01.01.1993 громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законодавством України. Правовідноини, що виникають у зв`язку з приватизацією державного житлового фонду, врегульовані спеціальним нормативно-правовим актом - Законом України «Про приватизацію державного жилового фонду» (далі - Закон № 2482-XII), стаття 1 якого визначає, що приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. До об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму (стаття 2 Закону № 2482-XII). Згідно частини 4 статті 5 Закону № 2482-XII право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Відповідно до статті 8 Закону № 2482-XII приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Перелік житлових приміщень (квартир, будинків тощо), які не підлягають приватизації, визначений статтею 2 цього Закону. Слід зазначити, що Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затверджене наказом Держкомунгоспу від 15.09.1992 № 56, на норми якого відповідач посилається як на підставу своїх вимог, на момент здійснення приватизації спірної квартири втратило чинність у зв`язку з затвердженням Міністерством з питань житлово-комунального господарства України Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян (наказ від 16.12.2009 № 396 зі змінами, внесеними згідно з наказом № 42 від 02.03.2015), зареєстрованого Міністерством юстиції України 29.01.2010 за № 109/17404 (далі - Положення). Дане Положення, яке прийняте відповідно до Законів України «Про приватизацію державного житлового фонду», «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» та Положення про Міністерство з питань житлово-комунального господарства, визначає процедуру передачі квартир багатоквартирних будинків, одноквартирних будинків, жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму, у власність громадян. Згідно пункту 4 Положення передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється в приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цих квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитку, кімнатах у комунальній квартирі, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника. Приватизація квартир (будинків), жилих приміщень в гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд (пункт 13 Положення). За приписами пункту 17 Положення громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Перелік документів, надання яких є обов`язковим для здійснення приватизації, визначає пункт 18 Порядку (в редакції, чинній на час приватизації спірної квартири). До таких документів, зокрема, належать довідка про склад сім`ї та займані приміщення, та заява-згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі. Згідно пункту 19 Порядку (в редакції, чинній на час приватизації спірної квартири), довідка про склад сім`ї та займані приміщення береться громадянином на підприємстві (організації), що обслуговує жилий будинок, гуртожиток. У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які зареєстровані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. Відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, регулює Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Згідно статті 3 цього Закону вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини; довідка про реєстрацію місця проживання - документ, який видається органом реєстрації особі за її вимогою та підтверджує реєстрацію місця проживання або місця перебування особи; реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Судом установлено, що впродовж майже двох років до моменту здійснення позивачем приватизації спірної квартири зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання його дружини [PERSON] була інша квартира, яка належить їй на праві приватної власності. Згідно положень частини 1 статті 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. За змістом норм статей 77, 78, 79, 80, 89 ЦПК України докази повинні відповідати критеріям належності, допустимості і об`єктивності, а в своїй сукупності - також достатності, для підтвердження наявності або відсутності обставин справи, які відносяться до предмета доказування. Сторони в суді визнали, що до моменту розірвання між ними шлюбу вони проживали разом та вели спільне господарство, однак вказана обставина не має жодного значення для вирішення даної справи з огляду на встановлений судом факт добровільного зняття відповідача з реєстраційного обліку у спірному житлі. Більше того, спільне проживання сторін свідчить не на користь аргументів відповідача [PERSON] , оскільки за таких обставин вона не могла не знати про ініціювання її чоловіком приватизації спірної квартири лише на своє ім`я. Не відносяться до предмета доказування у даній справі і мотиви, якими керувалась відповідач при знятті з реєстраційного обліку у спірній квартирі. На наявність угоди, яка б передбачала збереження за відповідачем права користування спірною квартирою та визначала умови припинення її права на житло, сторони не посилались і доказів її існування суду не надали. Отже ураховуючи, що відповідач добровільно знялась з реєстраційного обліку у спірному житлі і тим самим обрала собі інше зареєстроване місце проживання, де і була зареєстрована на момент здійснення приватизації, суд дійшов висновку, що Дарницькою районною у м. Києві державною адміністрацією як органом приватизації при видачі наказу про приватизацію спірної квартири вимог чинного законодавства було дотримано, і даним наказом права відповідача не порушені. Оскільки вимога зустрічного позову про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло є похідною від вимоги про визнання недійсним рішення про приватизацію спірної квартири, підстави для її задоволення також відсутні. При вирішенні вимог первісного позову суд керується нормами цивільного законодавства, які визначають зміст права власності, проголошують його непорушність та встановлюють способи захисту права власності. Так, за приписом статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321 ЦК України, у якій закріплений конституційний принцип непорушності права власності, проголошує, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 383 цього Кодексу, яка регламентує основні права власників житлового будинку або квартири, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб… Стаття 391 ЦК України надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі власника будинку або квартири, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та існування перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право, та з яких підстав. Сервітутне право членів сім`ї власника житла на користування житлом, а також підстави та умови, за яких член сім`ї власника втрачає право на користування житлом, врегульовані нормами статті 405 ЦК України та статті 156 Житлового кодексу УРСР, за змістом яких члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство (стаття 64 Житлового кодексу УРСР), мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (частина 2 статті 405 ЦК України). Частина 1 статті 406 ЦК України визначає підстави, за яких сервітут припиняється. Згідно з цією нормою однією з підстав припинення сервітуту є припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Відповідно до частини 2 цієї статті сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. За обставинами справи встановлено, що з 15.09.2018 відповідач [PERSON] у спірній квартирі не проживає, а мешкає в іншому житлі, що належить їй на праві власності. Зазначений факт не заперечується відповідачем та підтверджується даними актів житлово-експлуатаційної організації, яка обслуговує будинок [ADDRESS] (ТОВ «Перший український експертний центр»), від 04.10.2018, від 05.12.2018, від 13.02.2019 та від 16.03.2019 (а.с. 13, 14, 15, 16). Відповідач не надала жодних доказів, які б свідчили про те, що після добровільного виїзду зі спірної квартири вона намагалась у неї вселитися і в цьому їй чинилися перешкоди, заяви до правоохоронних органів чи до житлово-експлуатаційної організації з даних питань нею не подавались. Як зазначено вище, угоди щодо певного порядку користування спірною квартирою та інших умов припинення права користування житлом сторони не укладали. Отже ураховуючи, що сімейні відносини сторін припинилися, а відповідач [PERSON] забезпечена іншим житлом, яке їй належить на праві власності та у якому вона постійно проживає понад два роки, суд дійшов висновку про наявність підстав для припинення сервітутного права відповідача на користування спірною квартирою. Та обставина, що відповідач, обравши собі інше місце проживання, залишилась перебувати на реєстраційному обліку у спірній квартирі, значення для вирішення даного спору не має, оскільки наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням чи відмови в цьому. Відповідно до положень статей 3, 15 ЦК України підставою для судового захисту цивільного права або інтересу є його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 цього Кодексу визначає орієнтовний перелік способів судового захисту, до яких, зокрема, відноситься такий спосіб захисту як припинення дії, яка порушує право. За приписами статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку. Відтак з огляду на встановлені обставини, вищенаведені положення матеріального закону та ураховуючи, що реєстрація відповідача у спірній квартирі перешкоджає позивачу в повній мірі користуватися та розпоряджатися своєю власністю, суд вважає достатнім і ефективним способом захисту порушеного права позивача визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Задоволення вимог первісного позову виключає задоволення вимог зустрічного позову про усунення перешкод у користуванні власністю. ІV. Розподіл судових витрат між сторонами. За правилом, встановленим статтею 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові - на позивача. Зважаючи на результат розгляду справи, суд покладає на відповідача сплачений позивачем судовий збір в розмірі 768,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial