Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-05 00:00:00

Із позовною заявою про визнання права власності до суду звернувся [PERSON]. Позов мотивований тим, що згідно ст.. 344 ЦК України позивач для набуття права власності на частину будинку за набувальною давністю змішений звернутись до суду. Позивач та представник позивача в судове засідання не зявились, але попередньо надали заяву про розгляд справи за їх відсутності. Позовні вимоги підтримують у повному обсязі, судові витрати з відповідача просять не стягувати. Представник відповідача [PERSON] селищної ради Козелецького району, Чернігівської області у судове засідання не зявився, але попередньо надав суду письмову заяву у якій просить розгляд справи провести без участі представника сільської ради. [PERSON] в судове засідання не зявилась, про час та місце проведення судового засідання була належним чином повідомлена але попередньо надали заяву про розгляд справи за її відсутності. Проти задоволення позовних вимог не заперечує. Суд дослідивши матеріали справи та розглянувши справу у відповідності до ч. 2 ст.. 247 ЦПК України вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі, з наступних підстав. [PERSON] згідно із договором купівлі-продажу від 28.02.1984 р. Придбав 1/4 частину будинку №3 по пров. Коцюбинського у смт. Козелець Чернігівської області. Іншими співвласниками цього будинку станом на 01.11.1985 р. були гр. [PERSON] у розмірі 1/6 частини вказаного будинку; [PERSON] у розмірі 1/4 будинку; [PERSON], у розмірі 1/3 частини будинку, - що підтверджується копією заповіту від 22.04.1950 р. та довідкою Ніжинського міжміськбюро технічної інвентаризації від 01.11.1985 р. №342. У подальшому, частини будинку, що належали [PERSON] і [PERSON] були набуті у власність гр. [PERSON], згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №98402993 від 25.09.2017 р.. Відповідно до вказаної Інформаційної довідки частка [PERSON] становить 7/12 частин будинку. Гр. [PERSON] померла 05.07.1999 року і була похована за рахунок сімї Позивача, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 06.07.1999 р., довідкою Відділу РАГС [PERSON] РУЮ Чернігівської області від 06.07.1999 року та довідкою виконкому [PERSON] селищної ради від 06.07.1999 року. [PERSON] була одинокою людиною і не мала спадкоємців за законом, оскільки всі родичі загинули під час другої світової війни, у шлюбі остання не перебувала, дітей не мала. Заповіт остання також не складала. Останні роки перед смертю доглядали гр. [PERSON] родина Позивача. Після смерті [PERSON] належну їй частину будинку ніхто не успадкував і право власності на цю частину будинку не було визнано відумерлою спадщиною в судовому порядку як власність територіальної громади селища Козелець. З усного дозволу селищного голови смт. Козелець [PERSON] позивач та члени його сім'ї з липня 1999 року почали відкрито володіти та використовувати 1/6 частину будинку гр.. [PERSON] для власного проживання. Будинок був збудований ще до революції 1917 року, як один цілий обєкт і тому частини будинку, які були власністю Позивача та гр.. [PERSON], були зєднані дверима, через які Позивач міг вільно використовувати приміщення будинку, раніше належні гр.. [PERSON] У цій частині будинку Позивач зробив за власний рахунок поточний ремонт та утримує її. У період часу із 26.06.1984 р. по 21.10.1998 р. позивач був зареєстрований [INFO]. Потім із 21.10.1998 р. по 28.11.2005 р. позивач через життєві обставини був зареєстрований за адресою: [INFO], хоча фактично позивач увесь цей час проживав зі своєю сім'єю по вулю Коцюбинського, 3 у смт. Козелець. Починаючи із 29.11.2005 р. позивач зареєструвався за місцем фактичного проживання [INFO], де проживає і по цей день. Ці обставини підтверджуються копією сторінок Домової книги, копією сторінок поспорту позивача. Отже, з липня 1999 року позивач добросовісно набув 1/6 частину будинку по пров. Коцюбинського, 3 у смт. Козелець, що належала на праві власності померлій гр.. [PERSON], і увесь цей час постійно та відкрито володіє та користується цим нерухомим майном. У гр.. [PERSON] право власності на 1/6 частину будинку по вул.. Коцюбинського, 3, смт. Козелець виникло на підставі нотаріально посвідченого заповіту від 22.04.1950 р. №1187/4 і було зареєстроване у [PERSON] райкомунгоспі 02.07.1951 р. за №32, що було достатнім для набуття права власності на це нерухоме майно відповідно до положень ЦК УРСР 1922 р. Кодекс допускав право приватної власності громадян на майно, що означало їх правомочності із володіння, користування і розпорядження майном (п. 52, 58 ЦК УРСР); кодекс передбачав інститут спадкування за заповітом, згідно якого особа передавала своє майно у власність іншій особі на підставі заповіту, посвідченого нотаріально і на підставі якого у подальшому нотаріус видавав спадкоємцю свідоцтво про право на спадщину на майно (п. 422, 425, 435 ЦК УРСР). Право власності гр. [PERSON] також підтверджується довідкою із Ніжинського міжміськбюро технічної інвентаризації від 01.11.1985 р. №342, відповідно до якої гр. [PERSON] вказана як одна із власників цього будинку. При цьому, згідно із положеннями п. 1, 7, 21 «Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP», затв. Наказом Міністерства комунального господарства УРСР від 31.01.1966 р. (яка була чинною на дату видачі вказаної довідки) реєстрацію будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР провадять бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих. Реєстрація провадиться на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів), згідно з додатком №1 до Інструкції. У п. 27 додатку №1 до Інструкції правовстановлюючими документами названо «витяги з реєстрів нотаріальних контор, що свідчать про учинення правочинів купівлі-продажу, міни або дарування будинку (домоволодіння), про видачу свідоцтв про право на спадщину, а також про учинення інших нотаріальних дій, які встановлюють перехід права власності на будинок (домоволодіння)». При цьому, відповідно до Інструкції БТІ під час реєстрації будинків і домоволодінь зобов'язані були: а) ознайомитись з документами, поданими установами, підприємствами, організаціями і окремими громадянами на підтвердження їх права власності на будинок (домоволодіння); б) з'ясувати підстави виникнення і порядок переходу до них права власності, правильність оформлення документів, число учасників спільної власності і частку, яка належить кожному із співвласників. Згідно із ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації. Отже, гр. [PERSON] набула право власності на 1/6 частину будинку у смт. Козелець по пров. Коцюбинського, 3, відповідно до порядку, який існував станом на 1951 рік, і це право власності визнається згідно діючим законодавством. Із отриманої відповіді від КП «Ніжинське МБТІ» від 02.10.2017 р. №01/34-677 на запит Позивача від 26.09.2017 р. та доданих до неї документів (листа Виконавчого комітету [PERSON] селищної ради від 23.09.2002 р. №3-15/72 та рішення виконкому від 25.07.2013 р. №69), вбачається те, що адреса «вулиця Коцюбинського, будинок 3» була перенайменована у «провулок Коцюбинського, будинок 3», а «згідно із матеріалів інвентаризаційної справи будинок №2 зазначений у деяких офіційних документах по провулку Коцюбинського та вулиці Коцюбинського тотожний з документами, в якому вказано будинок №3». Таким чином, гр. [PERSON] набула право власності на спірну 1/6 частину будинку до 01.01.2013 р. у порядку, що діяв станом на 1951 рік, то її право власності визнається Державою Україна відповідно до положень діючого Закону про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно. Правовстановлюючі документи у гр. [PERSON] на будинок №2 по вул. Коцюбинського у смт. Козелець це документи щодо будинку №3 по пров. Коцюбинського, 3 у смт. Козелець. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.\~\~Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Виходячи зі змісту п.п. 9-14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року, при вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК України). Можливість предявлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень ст. ст. 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У звязку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у звязку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Таким чином, з вище наведеного вбачається те, що Позивач добросовісно заволодів частиною будинку по вул. Коцюбинського, 3 у смт. Козелець у розмірі 1/6, яка належала померлій гр. [PERSON], безперервно відкрито володіє цим майном більше ніж протягом останніх 10 років, що є законною підставою для задоволення позову відповідно до ст.344 ЦК України На підставі наведенного та

Outcome: approved