Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-03 00:00:00

І. Зміст позовних вимог. У липні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування житловим будинком по [ADDRESS] . Позовна заява мотивована тим, що він є власником будинку [ADDRESS] . З 23 лютого 1998 року у вказаному будинку зареєстрована [PERSON] , яка з 2002 року у спірному будинку не проживає, не несе тягар фінансових витрат по утриманню будинку у належному стані, її особисті речі у будинку відсутні, перешкод у користуванні житлом він їй не чинить. Реєстрація відповідача у даному будинку призводить до порушення його прав власника. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі. Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 15 липня 2021 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, судове засідання призначено на 04 серпня 2021 року. ІІІ. Позиції учасників судового провадження. Позивач, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, причини неявки суду не повідомила, заяв про розгляд справи за її відсутності на адресу суду не надходило. За таких обставин, відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України, відповідач вважається повідомленим належним чином. Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 04 серпня 2021 року, з урахуванням думки представника позивача, постановлено провести заочний розгляд справи. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, просив позовні вимоги задовольнити. ІV. Фактичні обставини встановлені судом. [PERSON] є власником житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого по [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 26 травня 1992 року, посвідченого державним нотаріусом Менської державної нотаріальної контори Новик В.П. та зареєстрованого в реєстру за №815 (а.с.9-11). Відповідно до рішення Менської міської ради від 22 жовтня 2015 року «Про перейменування вулиць, провулків, площі та парків міста Мена» [ADDRESS] перейменована на «[ADDRESS]» (а.с.13, 14). Право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований по [ADDRESS] , належним чином зареєстровано за [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №263365290 від 26 червня 2021 року (а.с.7). Факт реєстрації відповідача [PERSON] у будинку [ADDRESS] та непроживання її за вказаною адресою підтверджується копією будинкової книги для прописки громадян та актом обстеження умов проживання від 05 липня 2021 року, з яких вбачається, що відповідач зареєстрована по [ADDRESS] з 23 лютого 1998 року, проте за вказаною адресою не проживає (а.с.12, 15-17). Відсутність відповідача за місцем реєстрації більше одного року підтверджується також показаннями свідків, наданими в судовому засіданні. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що з 1998 року проживає по сусідству з позивачем [PERSON] , добре знає його сім`ю, відповідач [PERSON] є його донькою, остання виїхала за кордон та близько 19 років не проживає разом з батьком по [ADDRESS] , останній раз бачив відповідача майже 10 років тому. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що знає відповідача з народження, остання є донькою [PERSON] , яка близько 20 років тому виїхала на постійне місце проживання за кордон, та з цього часу в будинку позивача не проживає, йому відомо, що [PERSON] проживала в [PERSON] , на даний час її місце проживання йому не відомо, останній раз бачив її 10 років тому, перешкод у користуванні житлом позивач та інші члени сім`ї їй не чинять. V. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Положеннями статті 41 Конституції України регламентовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За положеннями ст.47 Конституції, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 1 ст.383 ЦК та ст.150 Житлового кодексу Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їхніх сімей та інших осіб. Згідно з ч.1 ст.156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього кодексу, а саме - подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 317 ЦК встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Статтею 405 ЦК передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлений ст.405 ЦК України строк у жилому приміщенні без поважних причин. Виходячи з викладеного вище, аналізуючи надані суду докази та доводи представника позивача в сукупності з письмовими доказами у справі та показаннями свідків, наданими в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що відповідач добровільно змінила своє місце проживання і є такою, що понад один рік без причин, які б могли бути визнані судом поважними, не проживає у спірному житловому будинку, належному на праві власності позивачу, не бере участі в утриманні будинку, її тривала відсутність за місцем реєстрації свідчить про те, що вона має інше місце проживання, втратила інтерес до спірного житлового будинку, а отже є законні підстави для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Outcome: approved