Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-15 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. У травні 2015 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому, враховуючи пояснення сторони позивача від 24 червня 2020 року, просив стягнути з відповідача 1 060 752, 04 доларів США, що становить за офіційним курсом, встановленим Національним банком України, 21 840 182, 19 грн, що складається з: 600 000, 00 доларів США - сума позики, сума нарахованих відсотків за користування позикою з 11 грудня 2008 року по 12 травня 2015 року, тобто за 2343 дні, - 388 231, 89 доларів США та суму нарахованої пені за порушення договору позичальником за період з 11 грудня 2012 року по 12 травня 2015 року, тобто за 882 дні прострочення позики - 72 493, 15 доларів США. В обґрунтування позовних вимог вказано, що 10 грудня 2008 року позивач надав відповідачеві позику у розмірі 600 000, 00 доларів США під розписку із зобов`язанням відповідача повернути суму частинами до 10 грудня 2012 року. На неодноразові вимоги позивача відповідач позику не повернув, зобов`язання не виконав. Відповідач у запереченнях та відзиві на позов вказав, що сторонами було укладено один договір позики на 600 000, 00 доларів США, проте він фактично грошових коштів не отримував, написана 10 грудня 2008 року розписка про отримання ним грошових коштів у розмірі 600 000, 00 доларів США мала лише забезпечувальний характер їх господарських відносин, які склалися між ТОВ «Будгерметик-2003» та UAB «TEGRA» і була способом виконання ТОВ «Будгерметик-2003» з оплати вартості будівельних матеріалів, які мали б поставлятися компанією UAB «TEGRA», однак фактично поставлені не були. Також відповідач заперечив розмір суми відсотків за порушення договору позичальником, який у позовній заяві від 12 травня 2015 року, розрахований згідно з ст. 6.210 Цивільного кодексу Литовської Республіки, а у договорі передбачено нарахування штрафних санкцій відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України. У своєму відзиві представником відповідача зазначено, що сторони домовилися, що датою повернення коштів відповідач вкаже 01 червня 2010 року та окремою умовою буде зазначено необхідність оформлення іпотеки на нежиле приміщення № [NUMBER] по [ADDRESS] . По приїзду в Україну для укладення оформлення договору іпотеки, позивач домовився з відповідачем про те, що датою повернення коштів вони обумовлять не 01 червня 2010 року, як було вказано у розписці, а 10 грудня 2012 року, тому позивач попросив відповідача написати нову розписку на зміну першою, яку [PERSON] пообіцяв знищити. Вказуючи на те, що заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25 квітня 2015 року вже стягнуто з нього суму позики у розмірі 600 000, 00 доларів США, відповідач стверджує, що позивач зловживає своїм правом на судовий захист і намагається двічі стягнути грошові кошти з нього за одним і тим самим документом, намагаючись ввести суд в оману шляхом надання неправдивих тверджень про існування двох розписок. ІІ. Процесуальні дії. 15 травня 2015 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої визначено суддю Новака Р. В. та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом про автоматичний розподіл справи між суддями. 26 серпня 2015 року ухвалою судді відкрито провадження у справі /т. І а. с. 27/. 12 січня 2016 року представником відповідача подано заперечення проти позову, у яких позов не визнано /т. І а. с. 78-81/. 22 квітня 2016 року представником позивача подано пояснення щодо заперечень відповідача проти позову /т. І а. с. 109-111/. 22 квітня 2016 року ухвалою суду призначено у справі судову технічно-почеркознавчу експертизу /т. І а. с. 156/. 13 грудня 2016 року ухвалою судді відновлено провадження у справі /т. І а. с. 166/. 20 лютого 2017 року представником позивача подано письмові заперечення на дії головуючого судді Новака Р. В. /т. І а. с. 168-170/. 02 березня 2017 року та 21 березня 2017 року до суду надійшли повідомлення про неможливість надання висновку судово-почеркознавчої експертизи у цивільній справі /т. І а. с. 174, 177/. На підставі норми пункту 9 частини першої Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України від 18 березня 2004 року № 1618-IV у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу (15 грудня 2017 року), розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 06 березня 2018 року ухвалою суду визнано необґрунтованою заяву сторони позивача про відвід головуючого судді Новака Р. В. від участі у розгляді справи, зупинено провадження у справі до вирішення питання про відвід судді /т. І а. с. 201/. 07 березня 2018 року ухвалою суду відмовлено у задоволенні заяви про відвід головуючого судді Новака Р. В. від розгляду справи /т. І а. с. 204/. 29 березня 2018 року ухвалою судді поновлено провадження у справі /т. І а. с. 206/. 27 листопада 2018 року ухвалою суду, постановленою на місці без виходу до нарадчої кімнати, внесеною до протоколу судового засідання, відмовлено у задоволенні клопотання про призначення експертизи та витребування оригіналів документів у позивача, долучено до матеріалів справи відзив на позов. 27 листопада 2018 року ухвалою суду встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов та заперечень на відповідь на відзив, позивачеві - на відповідь на відзив /т. І а. с. 222/. 06 лютого 2019 року представником позивача подано пояснення по суті позову /т. І а. с. 231-233/. 27 березня 2019 року ухвалою суду заявлено самовідвід головуючого від розгляду справи /т. І а. с. 240/. На підставі розпорядження керівника апарату суду Ліннік Н. В. № 363 від 11 квітня 2019 року у справі 11 квітня 2019 року здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями та передано судді Литвиновій І. В. для розгляду /т. І а. с. 242, 243/. 24 червня 2020 року представником позивача подано письмові пояснення щодо суті та предмету позову. 16 вересня 2020 року до Відділу документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян (загальна канцелярія суду) представником позивача подано заяву про розгляд справи за відсутності представника, позов підтримує у повному обсязі і просить задовольнити. Сторони у судове засідання не з`явилися, про час і дату, місце розгляду справи повідомлені належним чином, інші, окрім вищевказаних, заяв по суті та з процесуальних питань подано не було. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, якщо відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин і при цьому відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 10 грудня 2008 року позивач надав, а відповідач отримав від нього грошові кошти у розмірі 600 000, 00 доларів США, за умови повернення частинами до 10 грудня 2012 року /т. І а. с. 9/. Отримання відповідачем грошових коштів та те, що він бере на себе зобов`язання повернути суму позики до закінчення визначеного строку, підтверджується його розпискою від 10 грудня 2008 року, та свідком чого є [PERSON] , підпис якого поставлено на розписці. На підставі розписки відповідача, яку він передав позивачеві як кредитору, сторонами укладено договір позики 10 грудня 2008 року /т. І а. с. 10/. З метою забезпечення виконання [PERSON] зобов`язання, що виникає із укладеного із [PERSON] договору позики грошей від 10 грудня 2008 року, за умовами якого [PERSON] зобов`язаний повернути позичені кошти у сумі 4 560 000, 00 грн, що на момент укладення цієї угоди, виходячи із курсу 1 долар США = 7, 60 грн, є сумою, еквівалентною 600 000, 00 доларів США, з кінцевим терміном повернення - до 10 грудня 2012 року, сторонами укладено договір іпотеки /т. І а. с. 11-12/. Відповідно до пункту 3 договору іпотеки, посвідченого і зареєстрованого приватним нотаріусом Мельниченко Т. В. за № 3453 11 червня 2009 року, предметами іпотеки є: нежиле приміщення № [NUMBER] в літ. А - виставка-продаж будівельних товарів, що знаходиться у будинку [ADDRESS] , загальною площею 152, 70 кв м, що належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу нежилого приміщення, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шандибою Л. І. за № 1631; трикімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 54, 3 кв м, жилою - 36, 60 кв м, що належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу 02 жовтня 2003 року Клопотовою Л. Ю. за № 2827. Відповідно до пункту 5 договору іпотеки від 11 червня 2009 року, два предмети іпотеки у загальну суму 4 560 000, 00 грн, що на момент укладення цієї угоди, виходячи з курсу 1 долар США = 7, 60 грн, є сумою, еквівалентною 600 000, 00 доларів США. За пунктом 7 договору іпотеки, [PERSON] як іпотекодавець не має права без письмової згоди іпотекодержателя - [PERSON] перезаставляти предмет іпотеки чи відчужувати будь-яким із способів, передбачених чинним законодавством. Як вбачається із рішення Вільнюської районної прокуратури від 29 березня 2013 року, представник [PERSON] [PERSON] звернулася із заявою до Вільнюської районної прокуратури про те, що [PERSON] обманним шляхом намагався заволодіти належними [PERSON] грошовими коштами у розмірі 600 000, 00 доларів США /т. І а. с. 56-65, 66-75/. 03 жовтня 2011 року Вільнюською районною прокуратурою порушено досудове слідство № 10-9-00203-11 за фактом скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ст. 2 КК 182 ЛР. 29 березня 2013 року у зв`язку із тим, що із матеріалів справи встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] склалися цивільно-правові відносини, тобто існує спір про укладення договору і його виконання, зроблено висновок що не скоєно дію, що має склад злочину, передбаченого ч. 2 ст. 182 КК ЛР або ознаки іншої злочинної діяльності і досудове розслідування перервано. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25 березня 2014 року, яке набрало законної сили 02 липня 2014 року на підставі ухвали Апеляційного суду м. Києва, у справі № 2-6612/11 відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсними договору позики від 10 грудня 2008 року та договору іпотеки від 11 червня 2009 року, укладених сторонами. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 вересня 2014 року рішення першої інстанції та апеляційної залишено без змін (провадження № 6-30615св14) /т. І а. с. 16-19/. Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 квітня 2015 року, яке набрало законної сили 16 червня 2015 року, у справі № 2-282/11 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми позики, відсотків та пені за порушення зобов`язання щодо повернення грошової суми за договором позики, згідно з розпискою останнього від 01 червня 2010 року, присуджено стягнути з боржника на користь [PERSON] суму позики в розмірі 600 000, 00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 9 478 740, 00 грн, відсотки за користування позикою у розмірі 298 252, 52 долари США, що за офіційним курсом НБУ становить 4 711 858, 27 грн, відсотки за порушення договору позичальником у розмірі 138 904, 11 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 2 194 393, 24 грн, витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 700, 00 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120, 00 грн /т. І а. с. 44-46/. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Така позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (6-63цс13). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно із частинами першою, другою статті 3 ЦПК України Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України. Відповідно до частини першої ст. 4 Закону України «Про міжнародне приватне право» право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України та міжнародних звичаїв, що визнаються в Україні. Положеннями частини другої, третьої ст. 32 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що у разі відсутності вибору права до змісту правочину застосовується право, яке має найбільш тісний зв`язок із правочином. Якщо інше не передбачено або не випливає з умов, суті правочину або сукупності обставин справи, то правочин більш тісно пов`язаний з правом держави, у якій сторона, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту правочину, має своє місце проживання або місцезнаходження. Відповідно до статті 43 Закону України «Про міжнародне приватне право», сторони договору згідно із статтями 5 та 10 цього Закону можуть обрати право, що застосовується до договору, крім випадків, коли вибір права прямо заборонено законами України. Сторонами договору не обрано право, що застосовується до договору, а отже в даному випадку при виборі застосовуваного матеріального права слід застосовувати п. 16 частини першої ст. 44 Закону України «Про міжнародне приватне право», відповідно до якої у разі відсутності згоди сторін договору про вибір права, що підлягає застосуванню до цього договору, застосовується право відповідно до частини другої, третьої ст. 32 цього Закону, при цьому стороною, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту договору є позикодавець - за договором позики. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25 березня 2014 року, яке набрало законної сили 02 липня 2014 року на підставі ухвали Апеляційного суду м. Києва, у справі № 2-6612/11 (реєстраційний номер у Єдиному державному реєстрі судових рішень 37864600) /т. І а. с. 118-120/ встановлено, що позивач відповідно до умов вказаного договору й договору позики засвідчив, що всі умови договору йому зрозумілі й він вважає їх справедливими по відношенню до себе та підтвердив свою здатність їх виконувати, що підтверджується підписами сторін, погоджених нотаріально. Вказане не спростовується й поясненнями позивача, даними в судовому засіданні, який визнав, що як дві розписки, договір позики, так й договір іпотеки ним укладений добровільно, свідомо, без примусу тощо. Окрім того, преамбула вказаного договору містить відомості про те, що сторони Договору іпотеки попередньо ознайомлені з наслідками вчинюваної нотаріальної дії, розуміючи значення та умови цієї угоди, її правові наслідки, підтверджуючи дійсність намірів при її укладанні, та те, що вона не носить характеру мнимої та удаваної, й будучи добровільно, уклали вказаний договір. Проте у визначений строк кошти позичальник не повернув, чим взяті на себе зобов`язання не виконав. Наслідком чого [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми позики за розпискою зі строком повернення коштів до 01 червня 2010 року. Таким чином, між сторонами був укладений договір позики грошей на визначений термін. За умовами якого відповідач передав позивачу зазначену грошову суму у позику, а позивач зобов`язався повернути отримані кошти готівкою по першій розписці у строк до 01 червня 2010 року, по другій - до 10 грудня 2012 року у визначений спосіб (частинами, тобто з розстрочкою), що підтверджується двома розписками, договором позики та договором іпотеки. Як перша розписка, так й друга датовані 10 грудня 2008 року, предметом яких є однакові суми боргових зобов`язань - 600 000, 00 доларів США, що у цілому становить 1 200 000 доларів США, проте різняться датою повернення коштів, у першому випадку до 01 червня 2010 року, по другій розписці - до 10 грудня 2012 року. Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відтак, обставини, встановлені рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25 березня 2014 року, яке набрало законної сили 02 липня 2014 року на підставі ухвали Апеляційного суду м. Києва, у справі № 2-6612/11 та заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 квітня 2015 року, яке набрало законної сили 16 червня 2015 року, у справі № 2-282/11 не потребують доказування у справі про стягнення грошових коштів з [PERSON] на користь [PERSON] за позикою, наданою 10 грудня 2008 року. Відповідно до частини п`ятої статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Так, спростовуються обставини, на які посилається сторона відповідача і зазначені у рішенні Печерського районного суду м. Києва від 16 листопада 2010 року, ухваленому у справі 2-3568-1/10, у розгляді якої [PERSON] не брав участі, за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна та Комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» про встановлення юридичного факту, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя, про те, що, у тому числі, нежиле приміщення № [NUMBER] в літ. А - виставка-продаж будівельних товарів, що знаходиться у будинку [ADDRESS] , загальною площею 152, 70 кв м, що належало [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нежилого приміщення, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шандибою Л. І. за № 1631; і трикімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 54, 3 кв м, жилою - 36, 60 кв м, що належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу 02 жовтня 2003 року Клопотовою Л. Ю. за № 2827, не є предметом жодного судового спору та не перебуває під будь-якими заборонами /т. І а. с. 93-96/. Окрім того, рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2016 року за апеляційною скаргою [PERSON] у справі № 418/7066/12 скасовано рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2012 року, у задоволенні позовних вимог [PERSON] до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Верби В. М. про зобов`язання виключити запис з Державного реєстру іпотек № 8796068 від 11 червня 2009 року про обтяження іпотекою нерухомого майна - нежиле приміщення № [NUMBER] в літ. А - виставка-продаж будівельних товарів, що знаходиться у будинку [ADDRESS] , загальною площею 152, 70 кв м, і трикімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 54, 3 кв м, жилою - 36, 60 кв м, передане в іпотеку на підставі договору іпотеки від 11 червня 2009 року, укладеного [PERSON] та [PERSON] /т. І а. с. 97-98, 99-100/. З наданої суду копії договору достачання № 0802 від 01 лютого 2008 року, укладеного компанією «Будгерметик-2003» в особі генерального директора [PERSON] та UAB «TEGRA» в особі генерального директора [PERSON] не вбачається будь-який зв`язок із обставинами передачі та отримання позики між сторонами, які є предметом спору у справі, тому посилання на те, що розписка мала забезпечувальний характер спільної господарської діяльності не підтверджено належними доказами /т. І а. с. 83-85/. Таким чином, обставини, на які посилається позивач, знайшли своє підтвердження під час розгляду судом справи і було встановлено, що сторонами 10 грудня 2008 року було укладено у письмовій формі договір позики, згідно із яким позивач надав відповідачу позику у розмірі 600 000, 00 доларів США, а відповідач зобов`язався повернути усю суму позики до 10 грудня 2012 року. Про отримання позики відповідач власноручно написав розписку. Фактична передача та отримання цієї суми підтверджується розпискою, за якою [PERSON] підтвердив отримання та обов`язок повернення коштів у загальній сумі 600 000, 00 доларів США у строк до 10 грудня 2012 року. Зважаючи на те, що позикодавцем за Договором позики є громадянин Литовської Республіки [PERSON] , до відносин між його сторонами підлягає застосуванню матеріальне право Литовської Республіки. При цьому, згідно із частиною першою ст. 6 Закону України «Про міжнародне приватне право» застосування права іноземної держави охоплює всі його норми, які регулюють відповідні правовідносини. При цьому, згідно з частиною першою ст. 7 Закону України «Про міжнародне приватне право» при визначенні права, що підлягає застосуванню, суд чи інший орган керується тлумаченням норм і понять відповідно до права України, якщо інше не передбачено законом. Частиною першою статті 47 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що право, що застосовується до договору згідно з положеннями цього розділу, охоплює: 1) дійсність договору; 2) тлумачення договору; 3) права та обов`язки сторін: 4) виконання договору; 5) наслідки невиконання або неналежного виконання договору; 6) припинення договору; 7) наслідки недійсності договору; 8) відступлення права вимоги га переведення боргу згідно з договором. З огляду на вищевикладене, враховуючи, що до спірних правовідносин сторін підлягає застосуванню право Литовської Республіки, тому позовні вимоги позивача ґрунтуються саме на правових нормах законодавства Литовської Республіки, яке регулює спірні правовідносини сторін. Відповідно до ст. 6.870 Цивільного кодексу Литовської Республіки, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, а також сплатити відсотки, якщо інше не встановлено договором. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей. Позичальник стає власником переданих йому речей (грошей). З моменту передачі речей на позичальника переходить ризик випадкової загибелі або псування. Відповідно до частини третьої ст. 6.871 Цивільного кодексу Литовської Республіки вимогам письмової форми відповідає письмова розписка підписана позичальником або інший борговий, який посвідчує передачу йому предмету договору позики. Частиною першою ст. 6.873 Цивільного кодексу Литовської Республіки передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та порядку встановлені договором позики. З огляду на викладене вище, відповідач зобов`язаний повернути позивачу позику у розмірі 600 000, 00 доларів США, що становить за офіційним курсом Національного банку України (1 долар США = 20, 58 грн) станом на 12 травня 2015 року суму у розмірі 12 353 917, 20 грн. Згідно з частиною першою ст. 6.872 Цивільного кодексу Литовської Республіки розмір відсотків за користування сумою позики та порядок їх виплат встановлюється договором між сторонами. Якщо сторони не домовилися про розмір процентної ставки, процентна ставка визначається відповідно до середніх відсоткових банківських ставок за місцем проживання або бізнесу позикодавця, які діють на момент укладання договору. Частина третя зазначеної статті встановлює, що передбачається, що договір позики є безпроцентний, у випадках, коли за договором позики передаються речі, визначені родовими ознаками, і договір позики не передбачає іншого. У випадках, коли предметом договору позики виступають грошові кошти, передбачається, що договір позики є оплатним. Договором позики не передбачено умови про розмір відсотків та порядок їх виплати. Тому відсоткова ставка за договором позики має визначатись відповідно до частини першої ст. 6.872 Цивільного кодексу Литовської Республіки. Станом на 10 грудня 2008 року (момент укладання договору позики) середня банківська ставка за місцем проживання позикодавця становила 8, 14 % річних. Таким чином, за період користування позикою, а саме з 11 грудня 2008 року по дату подання позовної заяви 12 травня 2015 року (включно) - 2343 дні, відповідач повинен сплатити відсотки за користування позикою у розмірі 388 231, 89 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 12 травня 2015 року становить 7 993 641, 03 грн. Статтею 6.873 Цивільного кодексу Литовської Республіки передбачено, що позичальник повинен повернути позику позикодавцю у встановлений термін та в порядку, згідно договірних домовленостей (частина перша). В частині п`ятій цієї ж статті встановлено, якщо договір позики не передбачає іншого, сума погашення позики буде визнаватися переданою позикодавцеві від моменту передачі або зарахування на банківський рахунок позикодавця. Правилом частини першої ст. 6.874 Цивільного кодексу Литовської Республіки встановлено, якщо позичальник не погашає у строк суму позики на непогашену суму він повинен сплатити позикодавцеві відсотки у розмірі, встановленому у ст. 6.210 цього Кодексу з тої дати, коли сума боргу повинна бути сплачена до дати платежу, незалежно від виплати відсотків, встановлених у статті 6.37 Кодексу, якщо договором не передбачено інше. Статтею 6.210 Цивільного кодексу Литовської Республіки визначено, що у разі порушення грошових зобов`язань боржник повинен заплатити п`ять відсотків на рік на суму прострочення, якщо законом або договором не передбачений інший розмір процентної ставки. Наслідки порушення позичальником зобов`язань Договором позики та розпискою не передбачені. З огляду на це до позичальника має застосовуватись відповідальність, передбачена частиною першою статті 6.210 Цивільного кодексу Литовської Республіки, згідно з якою у разі порушення грошових зобов`язань боржник повинен заплатити п`ять відсотків на рік на суму прострочення, якщо законом або договором не передбачений інший розмір процентної ставки. У контексті статті 6.210 Цивільного кодексу Литовської Республіки законом або договором не передбачений інший розмір процентної ставки, а тому підлягає стягнення за весь період прострочення п`ять відсотків річних. Таким чином, відсотки, що нараховуються за порушення договору позичальником відповідно до ст. 6.210 Цивільного кодексу Литовської Республіки за період прострочення повернення позики, а саме з 11 грудня 2012 року по 12 травня 2015 року (включно) - 882 дні становить 72 493, 15 доларів США, що станом на 12 травня 2015 року за офіційним курсом Національного банку України становить 1 492 623, 95 грн. Отже, загальна сума заборгованості за розпискою відповідача від 10 грудня 2008 року 1 060 725, 04 доларів США, що станом на 12 травня 2015 року за офіційним курсом Національного банку України становить 21 840 182, 19 грн. Згідно з частиною першою ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до частини першої ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подання до суду позовної заяви позивачем був сплачений судовий збір у сумі 3654, 00 грн, що підлягає стягненню з відповідача. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення,

Outcome: approved