Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-16 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до банку, у якому просив зобов`язати відповідача розірвати кредитний договір № б/н від 14 вересня 2009 року, укладений сторонами, закрити картковий рахунок картки № [NUMBER] , зобов`язати відповідача виключити інформацію з Українського бюро кредитних історій, що стосується його заборгованості по вказаному картковому рахунку. В обґрунтування позовних вимог вказано, що позивач неодноразово звертався до відповідача із письмовими заявами про закриття карткового рахунку, проте відповідач відмовляється виконати такі дії, посилаючись на невиконання позивачем як позичальником умов договору про надання банківських послуг і наявність простроченої заборгованості, що викликало певні витрати та збитки з боку банку. Разом з тим, у стягненні заборгованості, які нарахована за позивачем, рішенням суду відмовлено у зв`язку із пропущенням строків позовної давності, і карткою позивач не користується з 2011 року. Відповідач позову не визнав, у відзиві вказав, що сплив позовної давності як підставу для припинення зобов`язання норми Глави 50 «Припинення зобов`язання» Цивільного кодексу України не передбачають, просив відмовити у задоволенні позову. ІІ. Процесуальні дії і рішення у справі. 25 серпня 2020 року до Печерського районного суду м. Києва, на виконання ухвали Драбівського районного суду Черкаської області від 04 серпня 2020 року, надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано 05 травня 2020 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Ухвалою від 27 серпня 2020 року у справі відкрито провадження для розгляду у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін у справі. 04 листопада 2020 року від відповідача до суду надійшов відзив на позов. 16 листопад 2020 року на електронну пошту суду надійшла заява позивача про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує. У судове засідання сторони не з`явилися, інші, окрім зазначених, заяви по суті позову або з процесуальних питань не надходили до суду. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 14 вересня 2009 року [PERSON] та ПАТ «КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», укладено кредитний договір у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36, 00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, згідно якого відповідач отримав кредит в сумі 8 000, 00 грн. Даний договір був укладений шляхом отримання позивачем особисто від відповідача письмового підтвердження про приєднання до умов договору, підписаного відповідачем заяви клієнта на оформлення кредитної картки. Договір був укладений у формі заяви разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою. Внаслідок невиконання належним чином зобов`язання за вказаним кредитним договором [PERSON] виникла заборгованість перед банком, яку банк просив стягнути з відповідача, звернувшись до Драбівського районного суду Черкаської області з відповідним позовом. 16 жовтня 2015 року рішенням Драбівського районного суду Черкаської області у справі № 692/718/14-ц, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 01 грудня 2015 року, відмовлено у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] на підставі заяви боржника про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, відповідно до частини третьої, четвертої ст. 267 ЦК України. 10 березня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено, рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 16 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 01 грудня 2015 року - залишено без змін. 06 березня 2017 року, 03 серпня 2017 року і 08 вересня 2017 року позивач звертався із заявою до відповідача про закриття карткового рахунку № [NUMBER] та розірвання договору № б/н від 14 вересня 2009 року. 25 червня 2020 року позивач звернувся до відповідача в особі Черкаського головного регіонального управління АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про надання інформації, а саме, чи розірваний договір № б/н від 14 вересня 2009 року та чи дійсно закритий картковий рахунок кредитної картки № [NUMBER] . У відповідь на свою заяву позивач отримав листа з банку № 20.1.0.0.0/7-200630/5887 від 02 липня 2020 року, про те, що у порушення норм закону та умов договору він зобов`язання належним чином не виконував, внаслідок чого у нього виникла прострочена заборгованість, що викликало певні витрати і збитки з боку банку, і так, як умови договору не виконано, запропоновано позичальнику особисто звернутися до банку, де письмово підтвердити намір закрити картрахунок та повернути картку у банку, а також погасити всі види заборгованостей перед банком, у тому числі ті, що виникли протягом 30 днів з моменту повернення картки, відповідно до пункту 2.1.4.23 Умов і правил надання банківських послуг. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів. Водночас засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року, заява № 38722/02). Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Законодавець у частині першій ст. 16 Цивільного кодексу України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині другій цієї статті - визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відповідно до статті 1075 Цивільного кодексу України договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час. Пунктом 20.5 Інструкції про порядок відкриття і закриття рахунків клієнтів банків та кореспондентських рахунків банків - резидентів і нерезидентів № 492, затвердженої постанова Правління Національного банку України 12 листопада 2003 року № 492 (у редакції постанови Правління Національного банку України від 01 квітня 2019 року № 56), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493, передбачено, що закриття поточного рахунку за бажанням клієнта здійснюється на підставі його заяви про закриття поточного рахунку, складеної в довільній формі із зазначенням таких обов`язкових реквізитів: найменування банку; найменування (прізвища, ім`я, по батькові), коду за ЄДРПОУ (реєстраційного номера облікової картки) власника рахунку; номера рахунку, який закривається; дати складання заяви. Заява про закриття поточного рахунку фізичної особи, у тому числі фізичної особи - підприємця, підписується власником рахунку або уповноваженою ним особою. Заява про закриття поточного рахунку фізичної особи-підприємця засвідчується відбитком печатки (за наявності). Підпунктами 1, 4 пункту 142 Розділу XIV. Закриття рахунків клієнтів банків Інструкції № 492 визначено, що банк закриває поточні рахунки клієнтів на підставі заяви клієнта, а також, на підставах, передбачених законодавством України або договором між банком і клієнтом. Отже, відкритий клієнтом картковий рахунок повинен бути закритий за заявою клієнта в будь-який час в порядку, передбаченому вказаними нормами, оскільки таке право клієнта на розірвання договору банківського рахунку в односторонньому порядку безумовне. Аналогічний висновок закріплений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 519/875/14-ц від 23 липня 2020 року. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. У відповідності до частини шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За приписами частини четвертої статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У відповідності до норм частини першої, третьої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що банк безпідставно вважає чинним договір № б/н від 14 вересня 2009 року між сторонами, незважаючи на подану заяву клієнта про його розірвання від 06 березня 2017 року, а також 03 серпня 2017 року і 08 вересня 2017 року, так і безпідставно не закриває рахунок, відкритий для обслуговування укладеного ними договору у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку № [NUMBER] , про що також просив позивач. Відтак, позов [PERSON] у частині зобов`язання розірвати договір і закрити рахунок підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача виключити інформацію з Українського бюро кредитних історій, що стосується заборгованості позивача по кредитному договору № б/н від 14 вересня 2009 року та картковому рахунку № [NUMBER] , то суд відхиляє її, оскільки позивачем, по-перше, не надано доказів розміщення інформації про його кредитну історію у вказаному Бюро, по-друге, загалом відповідач не є адміністратором або держателем такого Бюро, а є засновником ТОВ «Українське бюро кредитних історій», що вбачається з відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, котре до участі у справі позивачем не залучалося. І також, виключний перелік підстав, за яких бюро вилучає з кредитної історії закріплений у статті 10 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій», а саме вилучає: 1) інформацію, яка передбачена пунктом 2 частини першої статті 7, у разі відсутності кредитного правочину, Договору або визнання їх недійсними; 2) всю інформацію, що міститься у кредитній історії, у разі відсутності письмової згоди суб`єкта кредитної історії на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро інформації про нього; 3) інформацію, яка передбачена пунктами 2-4 частини першої статті 7, у разі закінчення терміну зберігання інформації в кредитній історії. Частиною третьою статті 10 вказаного Закону від 23 червня 2005 року № 2704-IV, бюро зберігає інформацію протягом десятирічного терміну з моменту припинення кредитного правочину. З огляду на зазначене, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що доводи позивача частково знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, і частково ґрунтуються на законних вимогах, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню частково. Згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача пропорційно до задоволеної частини позову, тому з банку підлягає стягненню також судовий збір у розмірі 420, 40 грн. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial