Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-13 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, посилаючись на ті обставини, що їй на праві власності, на підставі договору дарування, посвідченого 7 грудня 2004 року державним нотаріусом Миронівської районної державної нотаріальної контори, належить житловий будинок під номером [ADDRESS] . На теперішній час в даному житловому будинку зареєстровані та проживають її батьки [PERSON] та [PERSON] . Крім батьків, у будинку зареєстрована відповідач [PERSON] , яка є її племінницею. Відповідач у будинку не проживає без поважних причин з 2010 року і фактичне її місце проживання не відоме. На її телефонні дзвінки відповідач [PERSON] не реагує, у добровільному порядку знятись з реєстрації місця проживання відмовляється. Фактом реєстрації відповідача порушуються її права власника житла, просила визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Процесуальні дії у справі, заяви, клопотання учасників справи Ухвалою судді Миронівського районного суду Київської області від 4 жовтня 2019 року відкрито провадження у справі. Ухвалою Миронівського районного суду Київської області від 27 листопада 2019 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті. Аргументи учасників справи Відповідач відзиву на позов не подала. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримала. В обґрунтування заявлених вимог доповнила, що у жовтні 2009 року, з її дозволу в будинку під номером [ADDRESS] була тимчасово зареєстрована відповідач.В даному будинку вона не проживала. Фактичне місце проживання відповідача їй не відоме. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України за місцем проживання, зареєстрованим у встановленому порядку. Треті особи [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, про день та час розгляду повідомлялися належно. Зважаючи на ті обставини, що будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, відповідач не з`явився до суду, доказів поважності причини неявки в судове засідання не надав, враховуючи правила ст.ст. 210, 223 ЦПК України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та можливість вирішення справи у відсутності відповідача. Допитана як свідок [PERSON] вказала, що 32 роки проживає в будинку під номером [ADDRESS] . Знає сім`ю [PERSON] . [PERSON] жила і росла на іншій вулиці, потім виїхала. В селі не проживає зі шкільного віку. З дідом та бабою ніколи не проживала. Допитана як свідок [PERSON] показала, що проживає в будинку під номером [ADDRESS] з 2006 року. Добре знає сім`ю [PERSON] та [PERSON] . Вони проживають весь час удвох. [PERSON] , яка є їх онукою, ніколи з ними не жила. Вона приїздить до діда з бабою лише за продуктами. Фактичні обставини справи Судом встановлені такі факти. Позивач є власником житлового будинку під номером [ADDRESS] . Вказані обставини підтверджуються даними договору дарування, посвідченого 7 грудня 2004 року державним нотаріусом Миронівської районної державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 6694, зареєстрованого в Білоцерківському міжміському БТІ за № 8779295, Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 6128009 від 4 січня 2005 року, виданого Білоцерківським міжміським бюро технічної інвентаризації, довідки Маслівської сільської ради Миронівусбького району Київської області № 02-33/135 від 4 березня 2020 року (а.с, а.с., а.с. 9, 10, 52). В будинку позивач прописала відповідача. Будинком для проживання відповідач не користується, членом її сім`ї ніколи не була. З 2010 року відповідач в будинку не проживає, проте залишається зареєстрованою в ньому. Факт непроживання відповідача у будинку позивача підтверджується даними довідки Маслівської сільської ради Миронівського району Київської області № 306 від № 02-33/526 від 29 серпня 2019 року, актів обстеження житлово-побутових умов позивача. За змістом довідки Маслівської сільської ради Миронівського району Київської області на теперішній час в даному житловому будинку зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Фактично в будинку проживають [PERSON] та [PERSON] (а.с. 12). Із актів обстеження фактично проживаючих осіб з числа зареєстрованих від 29 серпня 2019 року, 5 вересня 2019 року, вбачається, що [PERSON] в будинку позивача під номером [ADDRESS] не проживає з 2010 року (а.с.,а.с. 11,13). Мотиви суду та застосовані норми права Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року) закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном і закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Держава гарантує не лише свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Норми статей 15, 16, 386, 391 ЦК України гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Відповідно до положень вказаних норм власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. За встановлених обставин спір підлягає вирішенню з підстав статей 383 та 391 ЦК України. Згідно з частиною 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. В даному випадку порушені права власника будинку і вони підлягають захисту. Висновки за результатами розгляду Згідно з вимогами статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Вказані норми процесуального права вказують на необхідність доведення стороною, що звернулась до суду, належними та допустимими доказами вимог, що нею заявлені. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що обставини, якими обґрунтовані заявлені вимоги, мали місце. Позивачем належними та допустимими доказами доведено ті факти, що вона є власницею будинку під номером [ADDRESS] , відповідач спільно з власником житлового будинку не проживала, спільним побутом не була пов`язана, не є членом сім`ї власника будинку, в будинку не проживає. Судом встановлено факт об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні позивачем як власником своїх правомочностей,тому позивач має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном на підставі статті 391 ЦК України.

Outcome: approved