Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-16 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, посилаючись на ті обставини, що вона є власником квартири під номером [ADDRESS] , на підставі договору дарування квартири від 14 січня 2008 року. Даною квартирою для проживання користувався відповідач. З грудня 2013 року відповідач в квартирі не проживає, проте залишається зареєстрованим у ній. Просила визнати його таким, що втратив право користування квартирою під номером [ADDRESS] з тих підстав, що він більше 7 років в квартирі не проживає, а факт його реєстрації створює перешкоди у можливості оформити субсидію. Ухвалою судді Миронівського районного суду Київської області від 21 жовтня 2019 року відкрито провадження у справі. Ухвалою Миронівського районного суду Київської області від 12 листопада 2019 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті. Аргументи учасників справи Відповідач відзиву на позов не подав. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримала. В обґрунтування заявлених вимог послалася на обставини, викладені в поданій до суду заяві. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України за місцем проживання, зареєстрованим у встановленому порядку. Допитана як свідок [PERSON] вказала, що проживає у квартирі під номером [ADDRESS] та працює в лікарні. Позивача та відповідача добре знає, оскільки приходила на огляди до їхньої спільної дитини, яка народилася у 2011 році. На даний час також періодично приходить до позивача на огляди її дітей, народжених від другого шлюбу. Відповідач з кінця 2013 року - початку 2014 року за адресою місця проживання позивача та в межах села Центральне Миронівського району київської області відсутній. Фактичні обставини справи Судом встановлені наступні факти. Позивач є власником квартири під номером [ADDRESS] . Вказані обставини підтверджуються даними договору дарування квартири серії ВКЕ №147014, посвідченого Шепітко В.В., приватним нотаріусом Миронівського районного нотаріального округу Київської області 14 счня 2008 року, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №17680975 від 9 лютого 2008 року, виданим Білоцерківським міжміським бюро технічної інвентаризації (а.с, а.с. 9, 10). Відповідач, який є колишнім чоловіком позивача [PERSON] , проживав та був зареєстрований в належній позивачу квартирі з ініціативи власника. 11 березня 2014 року рішенням Миронівського районного суду Київської області шлюб, укладений між позивачем та відповідачем, розірвано, позивачеві відновлено дошлюбне прізвище « [PERSON] » (а.с., а.с. 11-12). 17 січня 2019 року позивач вдруге вийшла заміж, змінила своє дошлюбне прізвище на прізвище чоловіка « [PERSON] ». Вказана обставина підтверджується даними свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 17 січня 2019 року, виданого Миронівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області (а.с. 8). Відповідно до даних довідки про реєстрацію місця проживання особи № 02/33-309 від 10 квітня 2019 року та довідки про склад сім`ї №02/31-698 від 30 вересня 2019 року, виданих виконавчим комітетом Центральненського старостинського округу №1, у квартирі під номером [ADDRESS] зареєстровані та проживають позивач [PERSON] , її чоловік [PERSON] та дочки: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с., а.с. 13, 15). Відповідач, з моменту розірвання шлюбу остаточно припинив проживати у квартирі під номером [ADDRESS] . Такі обставини повідомлені позивачем, підтверджені даними довідки №02/33-699 від 30 вересня 2019 року, виданої виконуючим обовязків старости Центральненського старостинського округу №1, а також показаннями свідка [PERSON] (а.с. 14). Із актів комісії у складі виконуючого обов`язків сільського голови (старости), депутата сільської рада, а також сусідів по квартирі №02/33-374 від 31 травня 2018 року, №02/33-439 від 18 червня 2018 року, №02/33-516 від 4 липня 2018 року, №02/33-639 від 14 серпня 2018 року, № 02/33-721 від 19 вересня 2018 року, № 02/33-770 від 4 жовтня 2018 року, № 02/33-1036 від 20 листопаа 2018 року, № 02/33-1188 від 6 грудня 2018 року, № 02/33-29 від 9 січня 2019 року, №02/33-134 від 12 лютого 2019 року, № 02/33-260 від 21 березня 2019 року, № 02/33-342 від 22 квітня 2019 року, № 02/33-366 від 8 травня 2019 року, № 02/33-461 від 25 червня 2019 року, вбачається, що відповідач [PERSON] зареєстрований у квартирі під номером [ADDRESS] , фактично у ній не проживає, його особистих речей не виявлено (а.с., а.с. 16-29). У суду немає підстав ставити під сумнів дані актів обстеження житлово-побутових умов позивача. Мотиви суду та застосовані норми права Суд, заслухавши пояснення позивача, показання свідка [PERSON] , дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, дійшов висновку, що позов належить задовольнити. Житло є невід`ємною складовою особистого життя людини. Вона має природне право жити так, як бажає, бути захищеною від оприлюднення фактів особистого життя. Але це неможливо без поваги до її житла, де значною частиною проходить це особисте життя, і тому людина має таке ж природне право не тільки на саме житло, а й на недоторканність його. Міжнародні правові акти декларують право людини на недоторканність її житла. Зокрема, стаття 12 Загальної декларації прав людини, яка прийнята і проголошена резолюцією 217 А (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, передбачено: «Ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла... Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань». Аналогічна вимога міститься в статті 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, прийнятого Генеральною Асамблеєю ООН 16 грудня 1966 року, який набув чинності для України 23 березня 1976 року. Стаття 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року декларує, що кожен має право на повагу до його приватного і сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. Відповідно до статті 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Однак, реалізуючи право на житло, людина може користуватись тільки тим житлом, право користування яким у неї виникло з правочину або на підставі закону. Таке право виникає у власника житла (глава 28 ЦК), членів його сім`ї (стаття 405 ЦК України, стаття 156 Житлового кодексу Української РСР), орендаря (наймача) житла (стаття 810 ЦК України, 61 ЖК України), членів його сім`ї (статті 816 ЦК України, статей 64, 160 ЖК України) тощо. В даному випадку порушені права власника квартири і вони підлягають захисту шляхом усунення перешкод у праві користування власністю. За статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Норми статей 15, 16, 386, 391 ЦК України гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Відповідно до положень вказаних норм власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Згідно положень статті 156 ЖK України, члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку. Яких-небудь угод з приводу користування будинком при вселенні з відповідачем не укладалось. Відповідач є особою, яка набула права користування належним позивачеві житловим приміщенням, вселився у нього у встановленому порядку як член сім`ї власника, однак тривалий час без поважних причин в ньому не мешкає, тобто не використовує житло за цільовим призначенням - для проживання. У разі виникнення спору між власником та особою, яка вселялася в житло у якості члена сім`ї, необхідно враховувати той факт, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України. Частиною 2 статті 405 ЦК України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою що втратила право користування жилим приміщенням власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Встановлено, що у березні 2014 року відповідач залишив своє місце проживання та не з`являється у житловому приміщенні до даного часу, тобто строком понад рік. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Висновки за результатами розгляду Згідно з вимогами статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За правилами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що обставини, якими обґрунтовані заявлені вимоги, мали місце. Заявлені вимоги є доведеними. Зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову. Відповідач [PERSON] не користується квартирою під номером [ADDRESS] більше року без поважних причин. Позовна вимога про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, ґрунтується на вимогах закону. Щодо розподілу судових витрат При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір в сумі 768 гривень 40 копійок. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно вказаного правила з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 768 гривень 40 копійок. На підставі ст.ст. 15, 16, 317, 319, 386, 391, 405, 406 ЦК України, ст. 156 ЖK України,

Outcome: approved