Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-19 00:00:00

Ковельський міжрайонний прокурор в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS]. Позов обґрунтовано тим, що [PERSON] та [PERSON] проживали в зареєстрованому шлюбі та були власниками квартири [ADDRESS]. 09 грудня 2002 року [PERSON], всупереч вимог ст. 22 Кодексу про шлюб і сім'ю, який діяв на той час, без письмової згоди [PERSON], як другого з подружжя, та з порушенням Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, уклала договір дарування зазначеної вище квартири на користь [PERSON] [INFO] [PERSON] померла. На момент звернення до суду в спірній квартирі проживали [PERSON] та його внук [PERSON] - інвалід 2-ї групи. Прокурором стверджується, що про укладення [PERSON] договору дарування від 09.12.2002 року [PERSON] тривалий час нічого не було відомо, оскільки розпорядження майном здійснювала дружина, якій він повністю довіряв, так як на той час йому було вже 80 років і він мав інвалідність. Коли ж йому стало відомо, що його дружина уклала спірний договір, він звернувся у міжрайонну прокуратуру за захистом своїх порушених прав, а тому прокурор вважає строки позовної давності не пропущеними. Таким чином прокурор вважає, що при укладенні зазначеного договору дарування спірної квартири від 09.12.2002 року було порушено майнові та житлові права ветерана війни, інваліда 3 групи [PERSON], а тому просив визнати вказаний договір дарування недійсним. Згідно ухвали Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 10 червня 2013 року, в зв'язку зі смертю [PERSON], до участі в справі в якості позивача залучено правонаступника останнього - [PERSON]. Позивач [PERSON] в судове засідання по розгляду даної справи не з'явився, попередньо неодноразово скориставшись своїм правом на подання заяви про розгляд справи у його відсутності (останній раз - заява від 27 грудня 2013року), вказуючи на незадовільний стан його здоров'я. В судовому засіданні представник Ковельської міжрайонної прокуратури Маковецька І.В. позовні вимоги підтримала повністю і просила їх задовольнити із вищевикладених підстав. Додатково вказувала на те, що хоча серед матеріалів справи є заява [PERSON] про надання згоди [PERSON] на дарування спірної квартири, однак законність цієї заяви піддається великому сумніву. Зокрема зазначена заява, всупереч вимог Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, не зареєстрована як нотаріальна дія в Реєстрі нотаріальних дій з присвоєнням цій нотаріальній дії окремого номеру. В Реєстрі вчинення нотаріальних дій зазначено лише нотаріальну дію щодо посвідчення договору-дарування квартири від 09.12.2002 року та не зазначено про вчинення нотаріальної дії щодо посвідчення заяви [PERSON] про надання згоди на дарування цієї квартири. Про те, що [PERSON] був проти дарування спірної квартири, свідчать і його письмові пояснення, надані ним в ході прокурорської перевірки, згідно яких будь-якої згоди на дарування квартири він не надавав. Крім цього, підтвердженням небажання [PERSON] дарувати квартиру відповідачу є його заповіт на користь свого внука [PERSON], який був складений ним ще до укладення договору дарування. Представники позивача [PERSON] та [PERSON], будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явились, причин неявки суду не повідомили. Зважаючи на те, що права та інтереси позивача в судовому засіданні представляє прокурор, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у відсутності зазначених представників, оскільки в даному випадку право позивача на кваліфіковану правову допомогу не порушено, в доступі до правосуддя він не обмежений. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON], будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явились. Представником відповідача [PERSON] до суду було скеровано клопотання про розгляд справи у їх відсутності. Як вбачається з даного клопотання, представник відповідача вважає, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні письмові докази, які б підтверджували підставність заявленого позову, а тому проти позову вони заперечують в повному обсязі, просять в його задоволенні відмовити за безпідставністю та недоведеністю. Суд, заслухавши пояснення представника прокурора, дослідивши наявні серед матеріалів справи письмові докази та з'ясувавши обставини справи, прийшов до висновку, що позов безпідставний та до задоволення не підлягає. До такого висновку суд прийшов, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду із захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що [PERSON] 20.08.1945 року уклав шлюб із [PERSON], після якого дружина отримала прізвище [PERSON] Дана обставина підтверджується відповідною копією посвідки про шлюб /т. 1 а.с. 8/. З копії свідоцтва про смерть від 01.09.2003 року, вбачається, що [PERSON] померла [INFO] /т. 1 а.с.9/. Як вбачається з копії ордеру № 48 серії А, виданого 06.07.1972 року, [PERSON] мала право на зайняття квартири [ADDRESS] /т. 1 а.с.4/. Право власності [PERSON] на спірну квартиру підтверджується довідками ЖБК ім. Гагаріна /т. 1 а.с. 5, а.с. 80/, та копією реєстраційного посвідчення /т. 1 а.с. 80/. Оригінали зазначених документів долучено до матеріалів нотаріальної справи, яка була досліджена судом в ході розгляду справи. Як вбачається з матеріалів цієї ж нотаріальної справи, зокрема з договору дарування від 09 грудня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Волинської області [PERSON], [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS]. Згідно п. 2 цього договору, вказана квартира належить на праві приватної власності Дарувателю. Як зазначено в згаданому договорі, в зв'язку з похилим віком дарувателя, договір підписано сторонами в присутності нотаріуса в [ADDRESS]. Договір зареєстровано в реєстрі за № 4942. Факт реєстрації договору в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій підтверджується належним чином засвідченою копією аркушів 45-46 справи № 2-4 (реєстр нотаріальних дій приватного нотаріуса Ковельського міського нотаріального округу [PERSON] за 2002 рік, том 3 /т. 2 а.с. 44-45/. Належним чином засвідчені копії оспорюваного договору дарування та документів, долучених до матеріалів нотаріальної справи, приєднано до матеріалів даної цивільної справи /т. 1 а.с. 79-82/. Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який був чинним на момент укладення договору дарування від 09.12.2002 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Виходячи з наведених норм та встановлених судом обставин справи, слід прийти до висновку, що квартира [ADDRESS] належала подружжю [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Нормами ст. 23 Кодексу про шлюб та сім'ю України встановлено, що майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі. Як вбачається з заяви [PERSON] від 09.12.2002 року, останній надав свою згоду своїй дружині [PERSON] подарувати належну їм квартиру за адресою: [ADDRESS] [PERSON] 09.12.2002 року. Особу [PERSON] встановлено по паспорту [NUMBER], виданого 13.11.98 року Ковельським МРВ, справжність підпису перевірено нотаріусом. Зазначена заява долучена до оспорюваного договору дарування та знаходиться серед матеріалів нотаріальної справи. Таким чином твердження прокурора про повну відсутність згоди [PERSON] на дарування квартири, що має місце в позовній заяві, повністю спростовується зазначеними доказами. Доводи представника Ковельської міжрайонної прокуратури в судовому засіданні щодо незаконності цієї заяви не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Так, згідно п. 35 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 18/5 від 14.06.1994 року, чинної на момент укладення та посвідчення договору дарування від 09.12.2002 року, угоди про відчуження або заставу майна подружжя, що належить їм на праві спільної сумісної власності, які потребують обов'язкового нотаріального посвідчення, можуть бути посвідчені нотаріусом при наявності письмової згоди другого із подружжя (стаття 23 Кодексу про шлюб та сім'ю). Справжність підпису на заяві другого з подружжя про згоду на відчуження або заставу спільного майна повинна бути засвідчена в нотаріальному порядку або підприємством, установою, організацією, в якій він працює чи навчається, житлово-експлуатаційною організацією за місцем його проживання, або адміністрацією стаціонарного лікувально-профілактичного закладу, в якому він перебуває на лікуванні. Засвідчувати справжність підпису не потрібно, якщо чоловік або дружина відчужувача особисто подасть нотаріусу заяву про згоду на відчуження. У цьому випадку нотаріус встановлює особу заявника, перевіряє справжність його підпису, про що робить відмітку на заяві, і вказує назву документа, який посвідчує особу, номер, дату видачі і назву установи, що його видала. Згадана вище заява [PERSON] повністю відповідає вказаним вимогам, а нотаріус чітко дотримався цих вимог щодо перевірки справжності підпису [PERSON] Ці ж обставини підтвердила допитана в якості свідка приватний нотаріус [PERSON] /т. 2 а.с. 56/. Крім цього, свідок [PERSON] ствердила, що при посвідченні договору дарування питання чи є квартира спільною сумісною приватною власністю досліджувалось нотаріусом на підставі поданих документів і оформлялось відповідними заявами. Згідно законодавства, що діяло на момент посвідчення договору дарування, в тексті договорів це не передбачалось вказувати. Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та інші нормативно-правові акти, які діяли на час посвідчення договору, не зобов'язували в тексті договору зазначати згоду подружжя, оскільки це не була істотна умова договору /т. 2 а.с. 57/. За таких обставин твердження представника прокуратури про відсутність реєстрації цієї заяви в реєстрі нотаріальних дій є безпідставними, оскільки така реєстрація не вимагалась вказаною вище Інструкцією. Покликання представника прокурора на письмові пояснення [PERSON], в яких він заперечував факт надання згоди на дарування квартири, є безпідставними, оскільки такі письмові пояснення серед матеріалів справи відсутні. Разом з тим серед матеріалів справи є письмові пояснення [PERSON] Ковельському міськрайонному суду від 22.08.2011 року, в яких він не вказує про те, що не надавав згоди на дарування квартири, а зазначає лише про те, що [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій при даруванні квартири через тяжку хворобу /т. 1 а.с. 22/. Крім цього, серед матеріалів справи є копія заяви [PERSON] від 23.11.2011 року про порушення кримінальної справи по факту підроблення документу та використання підробленого документу, в якій він дійсно заперечує факт надання такої згоди та підписання відповідної заяви /т. 1 а.с. 119/. Проте такі твердження [PERSON] у згаданій заяві не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи та є безпідставними, оскільки призначена судом комплексна судова почеркознавча експертиза та судова технічна експертиза документів /т. 2 а.с. 38-39/ не була проведена в зв'язку з незабезпеченням виконання позивачем протягом тридцяти календарних днів ухвали суду в частині оплати вартості експертизи. Така непослідовність позиції [PERSON] щодо підстав для визнання договору дарування недійсним свідчить лише про безпідставність та надуманість таких підстав. Суд відхиляє доводи представника прокурора щодо наявності заповіту [PERSON], який, нібито, свідчить про небажання останнього дарувати квартиру. Такі доводи є також безпідставними та надуманими, оскільки згаданий заповіт від 22.02.1989 року був складений задовго до укладення договору дарування 09.12.2002 року, стосувався всього належного майна, а не лише спірної квартири та жодним чином не свідчить про небажання [PERSON] подарувати цю квартиру, а тому суд відхиляє ці доводи /т. 1 а.с. 275/. Згідно ч. 1 ст. 86 ЦК Української РСР (в редакції 1963 р.), право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. За змістом ст. 44 ЦК Української РСР (в редакції 1963 р.), повинні укладатись у письмовій формі: угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР; інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми. Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають. Відповідно до ч. 1 ст. 47 ЦК Української РСР (в редакції 1963 р.), нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. З ч. 1 ст. 48 ЦК Української РСР (в редакції 1963 р.) вбачається, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Статтею 243 ЦК Української РСР (в редакції 1963 р.) передбачено, що за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 244 ЦК Української РСР (в редакції 1963 р.), договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу. Згідно вимог ч. 1 ст. 227 ЦК Української РСР (в редакції 1963 р.), договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Таким чином судом встановлено додержання форми і порядку укладення спірного договору дарування квартири, яких вимагав чинний на той час закон, а тому підстав для визнання такого договору недійсним немає. Аналізуючи все викладене вище в сукупності, суд прийшов до твердого переконання, що позивачем та Ковельським міжрайонним прокурором, всупереч вимог ст. 60 ЦПК України, не доведено ті обставини, на які вони посилались як на підставу своїх вимог, що тягне за собою відмову в задоволенні даного позову. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed