Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-15 00:00:00

Лубенське КЖЕУ звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території, мотивуючи позов тим, що ЛКЖЕУ є комунальним підприємством Лубенської міської ради, що надає послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, в тому числі і будинку, у якому знаходиться квартира, належна відповідачу. Відповідач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , який перебуває на обслуговуванні ЛКЖЕУ. На неодноразові пропозиції укласти Договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території, підприємство отримало усну відмову відповідача, яка користується послугами ЛК ЖЕУ. Позивач вважає, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. За підрахунками позивача, заборгованість відповідача по оплаті наданих послуг утворилася за період з 01.10.2015 року по 30.09.2019 року, і складає 8523,17 гривень. За заявою Лубенського КЖЕУ від 07.11.2018 року, суддею Лубенського міськрайонного суду від 27.12.2018 року видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] заборгованості по оплаті за надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території, який 29.01.2019 року скасовано на підставі заяви відповідача, а тому строк позовної давності не порушено. З урахуванням зменшення позовних вимог, позивач просив стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за послуги з утримання будинку та прибудинкових територій за період з 01.10.2015 року по 30.09.2020 року в сумі 6227,29 гривень; інфляційне збільшення заборгованості в розмірі 332,49 гривень; 3 % річних в розмірі 253,33 гривні, а також судові витрати. В судове засідання представник позивача Лубенського КЖЕУ не з`явився, звернувся з письмовим клопотанням про розгляд справи без його участі, позов підтримав, наполягав на його задоволенні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, звернулась до суду із заявою про розгляд справи без її участі, надіслала до суду відзив, згідно якого позов не визнала, просила відмовити у позові у зв`язку зі спливом терміну позовної давності. Крім цього, просила суд залишити без розгляду подану представником позивача уточнену позовну заяву, оскільки дана заява подана вже під час судового засідання, а перед його початком, тобто представник позивача не реалізував своє право, згідно норм ЦПК. Дослідивши матеріали справи, докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , згідно Договору купівлі-продажу від 08.04.2010 року, що підтверджується відомостями з Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.8). Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого cамоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (стаття 1, частина друга статті 3, стаття 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Хоч у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Така правова позиція сформована в постанові ВСУ № 221/515/15-а від 20.04.2016 року. За ст.68 ЖК України плата за комунальні послуги проводиться щомісячно в установлені Законом строки. Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором чи законом. Відповідно до статті 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно пункту 5 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно розрахунку позивача по особовому рахунку відповідача [PERSON] , проведеному відповідно до періоду надання послуг та площі житлового приміщення за тарифами, встановленими виконавчим комітетом Лубенської міської ради (а.с.9-12) заборгованість останньої за період з 01.10.2015 року по 30.09.2020 року становить 8523,17 гривень, також інфляційне збільшення заборгованості в розмірі становить 1042,91 гривень та 3 % річних 518,44 гривні. В свою чергу, 08.02.2021 року вже під час судового розгляду, представник позивача звернувся із письмовою заявою про зменшення позовних вимог (а.с.60), згідно якої просив: стягнути з [PERSON] на користь Лубенського КЖЕУ заборгованість за послуги з утримання будинку та прибудинкових територій за період з 01.10.2015 року по 30.09.2020 року в сумі 6227,29 гривень; інфляційне збільшення заборгованості в розмірі 332,49 гривень; 3 % річних в розмірі 253,33 гривні, а також судові витрати. Так, згідно п.2 ч.2 ст.49 ЦПК України, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Враховуючи те, що відповідна заява була подана після початку судового розгляду, з огляду на мотиви такої заяви, суд приходить до висновку, що фактично позивачем подано заяву про відмову від позовних вимог в зазначеній частині. Враховуючи положення п.4 ч.1 ст.255 ЦПК України та п.5 ч.1 ст.257 ЦПК України, суд розцінює заяву представника позивача як відмову від частини позовних вимог, а саме, за період з 01.10.2015 року по 30.09.2017 року включно, а тому, в даному випадку, провадження в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за період з 01.10.2015 року по 30.09.2017 року включно підлягає закриттю. Щодо вимог про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з 01.10.2017 року по 30.09.2020 року в сумі 6227,29 гривень, то в цій частині вони підтверджені належними та допустимими доказами. Правильність застосованого тарифу відповідачем не оскаржується. Відтак, такі вимоги підлягають задоволенню. З відповідними вимогами позивач звернувся 09.10.2020 року, а тому вони перебувають в межах строку позовної давності, визначеної ст.257 ЦК України. Підстави для відмови в їх задоволенні в зв`язку з пропуском цього строку відсутні. З огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивачем нараховано відповідачу інфляційні витрати у розмірі 332,49 гривень та 3% річних у розмірі 253,33 гривні, які він прохає стягнути. Судом не виявлено арифметичних помилок при такому розрахунку, на такі помилки не вказує і відповідач. Відтак, вимоги в цій частині підлягають задоовленню. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог у відповідності з п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved