Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-03 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. [PERSON] (далі - Позивач) звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про визнання Договору фінансового лізингу недійсним та стягнення суми. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 28.08.2017 року між ним, [PERSON], та Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» (далі - Відповідач), в особі представника Долеме Єлизавети Олександрівни, яка діє на підставі довіреності від 30.06.2017 року за № 120 , було укладено Договір фінансового лізингу № 3575 (далі - Договір). Відповідно до умов договору компанія зобов'язалася придбати у свою власність та передати йому, [PERSON], у користування автомобіль марки «Renault Logan», комплектацією «Authentigue», об'ємом 1,2 бензин. У свою чергу позивач зобов'язався періодично сплачувати за користування автомобілем лізингові платежі. Вартість предмету лізингу згідно договору та додатків до нього сторонами визначена в сумі 311 670 (триста одинадцять тисяч шістсот сімдесят) грн. 00 коп., що становить 12 103, 69 доларів США на день укладання договору. Далі позивач зазначає, що представником Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» повідомлено йому, що у разі, якщо він сплатить одноразово 35 000 (тридцять п'ять тисяч) грн. 00 коп. то предмет лізингу - автомобіль, він отримає протягом 90 календарних днів. Так, позивач вказує, що він того ж дня, а саме, 28.08.2017 року, сплатив 35 000 (тридцять п'ять тисяч) грн. 00 коп., що підтверджується квитанцією від 28.08.2017 року за № 190С45986, виданою Дніпропетровським відділенням № 18086 ПАТ «Райффайзен банк Аваль». Проте, спірним договором передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу. Також, позивач зазначає, що представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» запевнив його, що це авансовий платіж за Договором фінансового лізингу № 3575, оскільки в квитанції зазначено - призначення платежу : авансовий платіж, згідно Договору № 3575. Однак, у визначений строк автомобіль він так і не отримав, а представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» повідомив, що сплачена ним сума у розмірі 35 000 (тридцять п'ять тисяч) грн. 00 коп. є одноразовим платежем - комісією за організацію по Договору № 3575, що становить 10 % вартості автомобіля і позивачу необхідно виконати інші умови, визначені у Договорі № 3575, а саме: сплатити авансовий платіж у розмірі 50 % вартості автомобіля, а також, комісію за передачу предмета лізингу у розмірі 3%, для того щоб отримати автомобіль. Таким чином, у відповідності до п. 12.1 ст. 12 Договору № 3575, укладеного 28.08.2017 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна», лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені п.1.7 4.1 та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. Окрім цього, позивач зазначає, що укладеним ним договір лізингу нотаріально не посвідчувався. У зв'язку з вищевикладеним позивач змушений звернутися до суду, та просить суд визнати недійсним Договір фінансового лізингу № 3575 від 28.08.2017 року, укладений між ним, [PERSON], та Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна», стягнути з відповідача на його користь отриманий за вищевказаним договором сплачений адміністративний платіж у розмірі 35 000 (тридцять п'ять тисяч) грн. 00 коп. та судові витрати по справі. Відповідач у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк відзив на позовну заяву не подав. Будь-яких інших заяв по суті справи до суду також не надходило. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Позивач в судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с.30). Розгляд справи за відсутності учасників справи узгоджується з положеннями ч.3 ст.211 ЦПК України. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про що свідчать судові повістки (а.с. 23, 28), про причини неявки в судове засідання не повідомили, ніяких письмових заяв чи клопотань до суду не надходило. З наведеного вбачається, що не зважаючи на неодноразове повідомлення поштового відділення, про надходження судового листа, зазначене поштове відправлення відповідачем отримано не було (а.с. 29). Відсутність такого відповідача за зазначеною адресою та неотримання поштового відправлення слід розцінювати як належне повідомлення про день та час розгляду справи по суті такої особи. У відповідності до ч.4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, який належним чином був повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки наявних у даній цивільній справі доказів достатньо для вирішення спору по суті та враховуючи, що належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання відповідач в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив та не подав відзив, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, то суд у відповідності до норм ст. 280 ЦПК України ухвалив здійснювати заочний розгляд справи. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з'явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів сторін, суд ухвалює заочне рішення про задоволення позову з огляду на наступне. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) судом не застосовувалися. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» укладено Договір фінансового лізингу № 3575 від 28.08.2017 року (а.с.9-16). Судом також встановлено, що 28.08.2017 року [PERSON] на виконання умов Договору фінансового лізингу № 3575 було сплачено на рахунок відповідача грошову суму в розмірі 35 000 (тридцять п'ять тисяч) грн. 00 коп., що підтверджується квитанцією від 28.08.2017 року за № 190С45986, виданою Дніпропетровським відділенням № 18086 ПАТ «Райффайзен банк Аваль» (а.с.17). Позивач вважає, що комісія за організацію договору не є лізинговим платежем, також є несправедливим через значний розмір та умову договору про неповернення платежу у разі розірвання договору. Окрім цього позивач наголошує на тому, що вказаний договір не було посвідчено нотаріально. Відтак між сторонами виник цивільно-правовий спір із приводу дійсності такого договору, якій підлягає розгляду в судовому порядку. V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Частиною 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. За частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину). Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним ст.215 ЦК України ) Відповідно до частин 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Разом із цим, в даному випадку на правовідносини, що виникли між сторонами також розповсюджуються положення Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. При цьому ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим, може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень договору або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині 2 ст. 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. З аналізу норми статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» вбачається, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: 1) умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); 2) умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; 3) умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 ч. 3 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону). У спірному договорі фінансового лізингу (п. 12.1) зазначено, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем лізингодавець повертає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20% Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору в такому випадку не повертається. Окрім того, умовами договору передбачено право лізингодавця розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем його положень зі стягненням з останнього певних штрафних санкцій, однак таке право у лізингоодержувача умовами договору не передбачено. Зокрема, відповідно до п. 12.2 договору максимальний строк повернення грошових коштів становить 30 банківських днів з моменту отримання лізингодавцем заяви лізингоодержувача про розірвання договору із зазначенням власних банківських реквізитів, згідно яких повинні бути перераховані грошові кошти, проте відповідальність лізингодавця за прострочення повернення грошових коштів договором не передбачена. Разом із тим пунктом 12.5 договору передбачено, що лізингоодержувач за несвоєчасне внесення лізингових платежів сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки національного Банку України, від суми заборгованості за кожен день прострочення, починаючи від дня наступного за днем оплати поточного лізингового платежу, до дня фактичної оплати цього лізингового платежу включно. Окрім цього, суд вказує, що пунктом 10.12 договору встановлена умова, що дострокове погашення лізингових платежів може відбуватися не раніше ніж через 12 місяців після підписання акту прийому-передачі предмета лізингу, що є обмеженням права споживача на дострокове виконання своїх зобов'язань. Таким чином, суд приходить до висновку, що такі умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, є несправедливими, завдають шкоди споживачеві, а їх наявність в договорі порушує принцип добросовісності, що є підставою для визнання договору недійсним. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про несправедливі відносно споживача умови спірного договору фінансового лізингу та наявність у зв'язку із цим підстав для визнання його недійсним відповідно до вимог статей 203, 215 ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів». Даний висновок суду в повній мірі узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеній 16 грудня 2015 року у справі №6-2766цс15, а також від 11 травня 2016 року у справі №6-65цс16. Окрім цього, суд враховує і ту обставину, що договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, й визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Доказів того, що договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, було нотаріально посвідчено, суду не надано. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідачем при підписанні оспорюваного договору не було дотримано вимоги закону щодо нотаріального посвідчення вказаного договору. Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Таким чином, в даному випадку слід застосувати наслідки недійсності правочину відповідно до вимог 216 ЦК України, стягнувши з відповідача на користь позивача грошові кошти отримані на виконання цього правочину у розмірі 35 000 (тридцять п'ять тисяч) грн. 00 коп. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Позивач є звільненим від сплати судового збору на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів». А тому в порядку ч. ст.141 ч.1 ЦПК України суд стягує із відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі ставки судового збору 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved