Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-11 00:00:00

І. Виклад позиції позивача та відповідача. [PERSON] 22.02.2021 звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності, згідно якого просить суд визнати за нею право власності на ј частини квартири, загальною площею 46,8 кв.м., житловою площею 29,5 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] . Позов мотивований тим, що [PERSON] на підставі дублікату свідоцтва про право власності на житло від 14.01.1999 року, виданого згідно рішення Іллічівської міської ради №167 від 24.02.2005 року, зареєстрованого в Іллічівському БТІ 12.07.2007 року, належить ј квартири [ADDRESS] . ј частина зазначеної квартири належала тітці позивача [PERSON] на підставі дублікату свідоцтва про право власності на житло від 14.01.1999 року, виданого згідно рішення Іллічівської міської ради №167 від 24.02.2005 року, зареєстрованого в Іллічівському БТІ 12.07.2007 року. Ѕ частина зазначеної квартири належала матері позивача [PERSON] на підставі дублікату свідоцтва про право власності на житло від 14.01.1999 року, виданого виданого згідно рішення Іллічівської міської ради №167 від 24.02.2005 року, зареєстрованого в Іллічівському БТІ 12.07.2007 року. Позивачка вказує в позові, що вона є рідною сестрою [PERSON] , рідною донькою померлої [PERSON] та племінницею померлої [PERSON] . На протязі життя, у зв`язку із укладанням та розірванням шлюбів прізвище позивача змінилось на « [PERSON] ». Позивачка стверджує, що на даний час триває нотаріальне оформлення на неї ѕ частини зазначеної квартири, які вона прийняла у спадок після смерті матері та тітки. З середини 2007 року позивачка почала проживати у зазначеній квартирі, щоб допомагати матері та тітці, [PERSON] змінив своє місце проживання та не навідувався до них. Позивач на протязі більше 13 років проживає в квартирі, підтримує її в належному стані для проживання, сплачує комунальні послуги, відкрито користується даним нерухомим майном, робить поточний та капітальний ремонт. На підставі викладеного позивач звернувся до суду з відповідним позовом. Позивач був належним чином сповіщені про судовий розгляд справи, однак до суду не з`явився, просив суд розглядати справу без його участі. Відповідач відзиву на позов не надав, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позов визнав, просив суд його задовольнити. ІІ. Інші процесуальні дії у справі. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судом ухвалено рішення про задоволення позову в підготовчому засіданні з наступних підстав. Так, за змістом частини четвертої статті 200 ЦПК ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Частиною четвертою статті 206 ЦПК передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, ЦПК допускає ухвалення рішення в підготовчому судовому засіданні і в правовідносинах, що виникли між сторонами відповідач позов визнав, таке визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тобто в даному випадку наявні законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову в підготовчому судовому засіданні. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі дублікату свідоцтва про право власності на житло від 14.01.1999 року, виданого згідно рішення Іллічівської міської ради №167 від 24.02.2005 року, зареєстрованого в Іллічівському БТІ 12.07.2007 року, належить ј квартири [ADDRESS] (а.с.15). ј частина зазначеної квартири належала тітці позивача [PERSON] на підставі дублікату свідоцтва про право власності на житло від 14.01.1999 року, виданого згідно рішення Іллічівської міської ради №167 від 24.02.2005 року, зареєстрованого в Іллічівському БТІ 12.07.2007 року (а.с.18). Ѕ частина зазначеної квартири належала матері позивача [PERSON] на підставі дублікату свідоцтва про право власності на житло від 14.01.1999 року, виданого згідно рішення Іллічівської міської ради №167 від 24.02.2005 року, зареєстрованого в Іллічівському БТІ 12.07.2007 року (а.с.18). Позивачка є рідною сестрою [PERSON] , рідною донькою померлої [PERSON] та племінницею померлої [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 23.10.1958 року (а.с.7). На протязі життя, у зв`язку із укладанням та розірванням шлюбів прізвище позивача змінилось на « [PERSON] », що підтверджується копіями свідоцтв про одруження серії [NUMBER] від 28.09.1998 року, про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 04.05.2001 року, про шлюб серії [NUMBER] від 11.01.2006 року (а.с.8-10, 26). На даний час триває нотаріальне оформлення на позивача ѕ частини зазначеної квартири, які вона прийняла у спадок після смерті матері та тітки, що підтверджується копіями витягів про реєстрацію в спадковому реєстрі №38866664 та № 38866597 від 11.11.2014 року, свідоцтв про смерть [PERSON] серії [NUMBER] від 15.08.2014 року, [PERSON] серії [NUMBER] від 28.08.2014 року (а.с.11-14). Позивач на протязі більше 13 років проживає в квартирі, підтримує її в належному стані для проживання, сплачує комунальні послуги, відкрито користується даним нерухомим майном, робить поточний та капітальний ремонт, що підтверджується копіями квитанцій про оплату комунальних платежів, актом ЖЕД-1 від 19.02.2021 року про не проживання особи за місцем реєстрації (а.с.28-47). ІV. Оцінка Суду. 01 січня 2004 року набрав чинності ЦК України, разом з яким вступила в дію норма, передбачена ст. 344 ЦК України - про набувальну давність. Стаття 344 ЦК України запровадила до цивільного законодавства новий інститут - набуття права власності за давністю володіння. ЦК УРСР 1963 року не містив поняття «набувальна давність», воно набуло юридичного значення в день набрання чинності новим ЦК України. Втім, в п.8 Прикінцевих та перехідних положень чинного ЦК України зазначається, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність діють і тоді, коли володіння майном почалося за 3 роки до набрання чинності цим документом, тобто не раніше 01 січня 2001 року. З наведеного вище вбачається, що позовні вимоги про визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно можуть бути пред`явлені в судовому порядку починаючи з 01 січня 2011 року. Граничний час, з якого потрібно починати відлік набувальної давності на чуже майно - 01 січня 2001 року. При цьому, якщо строк давнісного володіння почався раніше 01 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк після 01 січня 2001 року. Отже, особа (особи) яка добросовісно заволоділа нерухомим майном в період до 01 січня 2001 року і продовжила ним відкрито користуватися протягом тривалого терміну, набуває права вимоги про визнання права власності на таке майно за набувальною давністю в судовому порядку з підстав, передбачених ст.344 ЦК України, з 01 січня 2011 року, за умови доведеності необхідних для цього підстав. Згідно ч.ч.1,2 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Відповідно до роз`яснень викладених у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння (наприклад, спадкування), а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли. Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у Постанові «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року №5, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Надаючи оцінку доведеності позивачем підстав набуття права власності на спірну частку квартири з огляду на положення ст.344 ЦК України, суд виходить з наступного. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] належить ј квартири [ADDRESS] (а.с.15). ј частина зазначеної квартири належала тітці позивача [PERSON] та інша Ѕ частина зазначеної квартири належала матері позивача [PERSON] (а.с.18). На даний час триває нотаріальне оформлення на позивача ѕ частини зазначеної квартири, які вона прийняла у спадок після смерті матері та тітки (а.с.11-14). З представленого акту ЖЕД-1 від 19.02.2021 року вбачається, що відповідач [PERSON] на протязі більше 13 років не проживає в квартирі (а.с.27). З вказаних документів вбачається, що оплату комунальних послуг за спірну квартиру в цілому сплачує [PERSON] . Отже, з огляду на те, що [PERSON] добросовісно заволоділа спірною квартирою, в тому числі і часткою, яка належить відповідачу на праві спільної часткової власності, безперервно протягом понад 13 років, володіє нею, будь-які відомості або рішення, які свідчили або встановлювали незаконність володіння позивачем квартирою, матеріали справи не містять та відповідачем не зазначено, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява №26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог. З цих підстав,

Outcome: approved