Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-09 00:00:00

І. Стислий виклад позицій учасників справи. У липні 2020 р. [PERSON] (далі також - [PERSON] , позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі також - [PERSON] , відповідачка) про поділ спільного майна подружжя, а саме: квартир, розташованих за адресами: [ADDRESS] ; [ADDRESS] ; [ADDRESS] ; [ADDRESS] ; автомобілів Toyota Highlander, д.н.з. [NUMBER] , Lexus RX450H, д.н.з. [NUMBER] та Volkswgen Passat. На обґрунтування позову вказав, що з 2000 р. сторони проживали як подружжя без реєстрації шлюбу та у 2001 р. ними була придбана трикімнатна квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] . У цій квартирі в період з жовтня 2002 р. по квітень 2003 р. ним було здійснено ремонт та умеблювання, після чого вони стали у ній проживати. 10.12.2003 сторони зареєстрували шлюб. В період з 2004 р. по 2010 р. подружжям були придбані ще дві квартири, розташовані за адресами: [ADDRESS] ; [ADDRESS] . B цей же період була придбана квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , яку було продано у 2016 р. Кошти за продану квартиру сторони домовились поділити порівну, проте відповідачка обманним шляхом їх привласнила та без згоди позивача придбала квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , яку оформила на свою дочку [PERSON] . Також за час перебування у шлюбі у 2015-2016 рр. сторонами було придбано автомобiлi Toyota Highlander, д.н.з. [NUMBER] , Lexus RX450H, д.н.з. [NUMBER] , та Volkswgen Passat, д.н.з. [NUMBER] . Усі автомобілі зареєстровані за відповідачкою, а автомобіль Toyota - з правом користування позивача. За весь час сімейних відносин відповідачка не мала доходу бiльше 50 тис. грн на рiк. Рішенням суду від 14.12.2016 р шлюб між сторонами розірвано. На той час майновий спір між сторонами був відсутній, а згідно з усною домовленістю між ними автомобіль Toyota залишився за позивачем, а автомобіль Lexus - за відповідачкою. 27.04.2020 відповідачка продала автомобіль Volkswgen Passat без відома позивача. Також відповідачка вимагала від позивача ключі від автомобіля Toyota, а коли він відмовився - подала в правоохоронні органи заяву про викрадення у неї цього автомобіля. Посилаючись на те, що за нормами сімейного законодавства вищевказані квартири та автомобілі є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя і підлягають поділу з дотриманням принципу рівності часток, позивач просив здійснити їх поділ шляхом визнання за ним права власності на Ѕ частину кожної з квартир, визнання за ним права власності на автомобіль Toyota Highlander, д.н.з. [NUMBER] , визнання за відповідачкою права власності на автомобіль Lexus RX450H, д.н.з. [NUMBER] , стягнення з відповідачки грошової компенсації половини вартості відчуженого автомобіля Volkswgen Passat. Відповідачка (в особі представників) позов не визнала пославшись на безпідставність і необґрунтованість вимог позивача та сплив позовної давності. Вказала, що до реєстрації шлюбу сторони однією сім`єю не проживали, квартири, розташовані за адресами: [ADDRESS] ; [ADDRESS] , були набуті нею ще до укладення шлюбу з позивачем за її особисті кошти, а тому жодних прав на ці квартири позивач не має. Окрім того, на час набуття цих квартир діяв Кодекс про шлюб та сім`ю України, який взагалі не передбачав такого інституту як спільне проживання без реєстрації шлюбу. Квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , належить дочці відповідачки від першого шлюбу, а тому не належить до майна подружжя і не може бути предметом поділу. Що стосується квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , то вона придбана відповідачкою за рахунок коштів, отриманих від продажу належної їй до шлюбу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , коштів, отриманих у дар від батька, та кредитних коштів. Автомобілі Lexus RX450H та Volkswgen Passat купувалися відповідачкою в період, коли сторони проживали окремо у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, у зв`язку з чим жодного відношення до цих автомобілів позивач не має. Водночас відповідачка визнала належність до спільного майна подружжя автомобіля Toyota Highlander та не заперечувала проти виділення його позивачу зі стягненням на її користь грошової компенсації половини його вартості. ІІ. Рух справи, процесуальні дії суду та заяви (клопотання) учасників справи. ?Ухвалою суду (під головуванням судді Цимбал І. К.) від 28.07.2020 позов залишено без руху (а. с. 20). ?09.09.2020 від позивача надійшла заява про усунення недоліків разом з доказами сплати судового збору (а.с. 24, 25). ?Ухвалою суду від 10.09.2020 відкрито провадження у справі, та справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання (а. с. 26). ?Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.11.2020 справу передано до провадження судді Трусової Т. О. (а.с. 30). ?Ухвалою від 18.01.2021 позов повторно залишено без руху (а. с. 31). ?05.02.2021 від представника відповідачки надійшов відзив на позовну заяву (а. с. 35-40). ?09.03.2021 від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви разом з доказами на підтвердження вартості заявлених до поділу об`єктів нерухомого майна (а.с. 68-85). ?28.07.2021 року від представника відповідачки надійшла заява про застосування строку позовної давності (а. с. 93-95). ?В підготовчому засіданні 28.07.2021 суд встановив сторонам строки для подання інших заяв по суті справи, закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті на 21.09.2021 (а. с. 110). ?05.08.2021 від представника відповідачки надійшло клопотання про долучення доказів (а. с. 113-119). ?20.09.2021 від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке суд задовольнив та відклав розгляд справи на 10.11.2021 (а. с. 122-123, 128). ?09.11.2021 від представника позивача надійшли клопотання про витребування доказів та приєднання додаткових доказів (а.с. 130-135, 136-137). ?В судовому засіданні 10.11.2021 суд залишив без задоволення клопотання про витребування доказів, відмовив у прийнятті додаткових доказів та розглянув справу про суті, оголосивши вступну та резолютивні частини рішення (а.с. 141, 142). ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом. З 10.12.2003 [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14.12.2016 (а.с. 8-9). До укладення шлюбу [PERSON] набула право власності на трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру серії [NUMBER] від 16.07.2001 (а.с. 41). Вказана квартира була придбана за генеральною угодою дольової участі в будівництві № 135-Ф-3Е3, укладеною 01.06.2000 між ЗАТ «Позняки-Жил-Буд» та [PERSON] , на виконання умов якої останньою було внесено кошти в розмірі 207 470 грн (а.с. 42). 17.01.2001 право власності [PERSON] на вказану квартиру зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 41978, а 04.04.2016 відомості про її право власності були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 10-12). До укладення шлюбу, а саме 26.02.2003, [PERSON] уклала із ЗАТ «Позняки-Жил-Буд» генеральну угоду про дольову участь в будівництві № 41-Ф-7-9ЛУГ, відповідно до умов якої зобов`язалась у строк до 28.03.2003 надати грошові кошти з метою участі в будівництві житлового будинку за будівельною адресою: [ADDRESS] , а ЗАТ «Позняки-Жил-Буд» зобов`язалось передати їй після завершення будівництва частину будівлі, якою є однокімнатна квартира загальною площею 56,20 кв.м., розташована на 6-му поверсі у секції «Г» (а.с. 45-48). Як установив суд, на виконання умов вищевказаної угоди відповідачці було передано квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку було оформлене та зареєстроване у встановленому законом порядку лише у січні 2007 р., тобто в період шлюбу сторін. На підставі договору дарування від 05.05.2009, право власності на вищевказану квартиру перейшло до матері відповідачки [PERSON] (а.с. 49-51). Судом також установлено, що в період шлюбу на підставі договору-купівлі-продажу від 02.03.2005 [PERSON] придбала однокімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] (а.с. 115-117), та три автомобілі (а.с. 14-16), а саме: Toyota Highlander, 2011 р.в, д.н.з. [NUMBER] (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу від 22.10.2015), Volkswgen Passat, 2013 р.в, д.н.з [NUMBER] (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу від 30.08.2016) та Lexus RX450H, 2012 р.в, д.н.з. [NUMBER] (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу від 19.07.2016). 14.05.2020 відповідачка відчужила автомобіль Volkswgen Passat на користь третьої особи за 40 000 грн, що підтверджується інформацією Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Київській області (а.с. 98). Ще одним об`єктом нерухомості, на який претендує позивач, є квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , яка належить на праві власності дочці відповідачки від першого шлюбу [PERSON] (а.с. 10, 52). Підставою виникнення у [PERSON] права власності на вказану квартиру послугував договір про участь у будівництві об`єкта нерухомості № 141 Ф-ГС від 17.06.2016, договір купівлі-продажу цінних паперів, акт про пред`явлення цінних паперів до погашення, акт про погашення цінних паперів та акт приймання-передачі об`єкта нерухомості (а.с. 53-54, 55, 56-57). IV. Мотивувальна частина. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, яка знайшла своє вираження у статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України), відповідно до положень якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Презумпція дії режиму спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям за час шлюбу, передбачена також нормою частини 3 статті 368 Цивільного кодексу України. Випадки, коли набуте за час шлюбу майно є особистою приватною власністю дружини чи чоловіка, установлені статтею 57 цього Кодексу. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 1 зазначеної норми особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним до шлюбу, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до частини 1 статті 69, частини 1 статті 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, при поділі майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним контрактом. Способи та порядок поділу майна подружжя визначені статтею 71 цього Кодексу, згідно положень якої майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України, та за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина 1 статті 58 Конституції України) та відповідно до положень статті 5 ЦК України норми Цивільного та Сімейного кодексів України застосовуються до цивільних і сімейних відносин, які виникли після набуття ними чинності. Права і обов`язки щодо майна виникають у момент його набуття, а тому правовий режим спірних об`єктів нерухомості, які були набуті у власність до 01.01.2004, повинен регулюватися чинними на той час актами законодавства, норми яких також встановлювали презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України), та визначали, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, є власністю кожного з них (частина 1 статті 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України. Доводи позивача про те, що на час придбання квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , вони з відповідачкою проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, не заслуговують на увагу, оскільки СК України, який містить норму щодо поширення режиму спільної сумісної власності на майно, набутого жінкою та чоловіком за час їх спільного проживання (стаття 74), набрав чинності з 01.01.2004. Водночас слід зазначити, що у постанові Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» та у низці рішень Верховного Суду України були системно проаналізовані положення чинного законодавства та сформовано правову позицію, суть якої полягає у тому, що визнання спільною сумісною власністю майна, набутого жінкою та чоловіком за час їх спільного проживання (в період до 01.04.2004), не буде суперечити статті 17 Закону України «Про власність» за умови доведення у встановленому процесуальним законом порядку стороною, яка не є титульним власником такого майна, факту спільного проживання, ведення спільного господарства та ступеня своєї участі (працею і коштами) у створенні спільної власності. Ще однією підставою для виникнення спільної сумісної власності подружжя на роздільне майно, що їм належало до шлюбу, може бути істотне збільшення цінності такого майна внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох (стаття 25 Кодексу про шлюб та сім`ю України, частина 1 статті 62 СК України). Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України, які визначають загальні правила доказування у цивільному процесі, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, проте жодних доказів на підтвердження спільного проживання сторін до реєстрації шлюбу, участі позивача у придбанні майна, що було набуте відповідачкою до одруження, чи істотного збільшення його цінності за час шлюбу, суду не надано. Зі змісту позовної заяви вбачається, що квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , позивач вважає спільною сумісною власністю ще й на тій підставі, що право власності на неї було оформлене та зареєстроване в період шлюбу. Наведена обставина знайшла своє підтвердження в суді, однак на вирішення цього спору вона не вливає, оскільки вказана квартира була придбана за генеральною угодою дольової участі в будівництві, що була укладена відповідачкою до одруження з позивачем, і кошти на її виконання теж були сплачені до шлюбу сторін. Укладенням цієї угоди та сплатою коштів на виконання її умов відповідачка вчинила дії, спрямовані на виникнення юридичного факту, необхідного для отримання подальшому права власності на частину об`єкта угоди (квартиру). Аналіз змісту загальних положень Цивільного кодексу Української РСР, що був чинним на момент укладення угоди дольової участі в будівництві, та норм цього Кодексу, які регулювали зобов`язальні відносини, в їх системній сукупності з положеннями Кодексу про шлюб та сім`ю України, дає підстави для висновку, що вчинення одним з подружжя до шлюбу дій, направлених на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків, зокрема, щодо набуття майна у власність, автоматично не породжує виникнення відповідних цивільних прав та обов`язків у другого з подружжя. 03.08.2004 набрав чинності Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень». Відповідно до статті 2 цього Закону (у редакції, чинній на час реєстрації права власності відповідачки на вищевказану квартиру) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Отже за змістом наведеної норми державна реєстрація не є способом набуття права власності, а виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення речових прав на нерухоме майно. За таких обставин сам по собі факт реєстрації права власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , під час шлюбу сторін за доведеності набуття її за особисті кошти відповідачки не змінює її правового статусу як об`єкта права особистої приватної власності відповідачки. Під час шлюбу сторін вказана квартира була відчужена відповідачкою за договором дарування та перейшла у власність її матері. До переліку заявленого до поділу майна включена також квартира, яка належить дочці відповідачки ( [ADDRESS] ). Одним з основних конституційних прав людини є право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності є непорушним (стаття 41 Конституції України). За приписами статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі статтею 328 цього Кодексу право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Правомірність набуття родичами відповідачки права власності на вищевказані квартири позивач ніколи не оспорював, не заявив він таких вимог і в рамках цієї справи, а відтак вимоги про їх поділ необґрунтовані та суперечать закону. Отже майном, яке було набуте сторонами в період шлюбу, є лише однокімнатна квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , та три транспортні засоби. Даючи оцінку ствердженням відповідачки про те, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , була придбана за кошти, отримані від продажу майна, що належало їй до шлюбу, та наданого на підтвердження вказаної обставини договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (а.с. 103), суд ураховує, що продаж цієї квартири було здійснено 04.04.2005 за 10 943,47 грн, тоді як спірна квартира була придбана 02.03.2005 за 387 000 грн. За таких обставин вказаний договір купівлі-продажу не доводить належність спірної квартири відповідачці. Не заслуговують на увагу і доводи відповідачки про придбання спірної квартири за рахунок коштів, отриманих у дар, та кредитних коштів, оскільки документального підтвердження вказаних обставин суду не надано. Більше того, укладення під час шлюбу кредитного договору та вкладення одержаних за цим договором коштів у придбання майна не може слугувати підставою для визнання таких коштів особистою приватною власністю з огляду на положення частини 3 статті 61 СК України та недоведеність факту повернення кредиту за рахунок коштів, отриманих від продажу майна, що належало відповідачці до шлюбу. Отже, виходячи з встановленого судом факту набуття квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , у період зареєстрованого шлюбу та відсутність доказів, які б спростовували поширення на неї правового режиму спільного сумісного майна, ця квартира е об`єктом права спільної сумісної власності сторін. Водночас відповідачкою заявлено вимогу про застосування до вимог про її поділ позовної давності, сплив якої відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України є самостійною підставою для відмови у позові. Відповідно до положень частини 2 статті 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Зазначена норма кореспондує загальному положенню, встановленому частиною 1 статті 261 ЦК України, згідно якого перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї можливість знати про посягання на права. Порівняльний аналіз термінів «дізнався (довідався)» та «міг дізнатися (міг довідатися)», що містяться у статті 72 СК України та статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає з принципу змагальності сторін - фундаментального принципу (засади) цивільного судочинства. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення права можна було отримати раніше. Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. При цьому за змістом зазначених норм законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права. Під можливістю довідатися про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатися про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив. Такі правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц; від 31.10.2018 у справі № 367/6105/16-ц; від 07.11.2018 у справі № 575/476/16-ц; від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункт 73); від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80); від 05.12.2018 у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61); № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61); від 07.08.2019 у справі № 2004/1979/12 (пункт 71); від 18.12.2019 у справі № 522/1029/18 (пункт 134); від 16.06.2020 у справі № 372/266/15-ц (пункт 51). Предметом цього позову є вимога про поділ майна подружжя, заявлена більше ніж через три роки після розірвання шлюбу, а відтак у даному випадку саме на позивача покладається тягар доказування відсутності у нього можливості дізнатися про оспорення його права власності на майно, яке на праві титулу зареєстроване за відповідачкою. Згідно з нормою статті 317 Цивільного кодексу України, яка визначає зміст права власності, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За приписами статей 319, 322 цього Кодексу власність зобов`язує, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить. За обставинами справи установлено, що у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] , позивач не зареєстрований, при цьому ним не наведено будь-яких фактів і даних та не надано доказів, які б підтверджували, що після розірвання шлюбу і до моменту звернення до суду з цим позовом він здійснював правомочності та виконував обов`язки власника щодо даної квартири, намагався у неї вселитися чи пред`являв претензії з приводу її поділу. Також суду не надано доказів наявності між колишнім подружжям угоди щодо умов володіння, користування і розпорядження вказаною квартирою та її утримання. З огляду на викладене, суд вважає обґрунтованими доводи відповідачки про те, що строк позовної давності у спорі щодо поділу вищевказаної квартири слід рахувати з дати припинення шлюбу (дня набрання чинності рішенням суду про його розірвання). За таких обставин суд, визнаючи суб`єктивне право позивача на половину вищевказаної квартири, відмовляє у задоволенні вимог позову про її поділ з підстав спливу строку позовної давності. Вирішуючи питання про поділ транспортних засобів, суд ураховує визнання відповідачкою факту належності до спільного майна подружжя автомобіля Toyota Highlander, а відтак вказана обставина доказуванню не підлягає (частина 1 статті 82 ЦПК України). Оспорюючи спільність майна щодо інших двох автомобілів (Volkswgen Passat та Lexus RX450H), відповідачка послалась на те, що їх було набуто за її особисті кошти за час окремого проживання з позивачем. Сторони в суді визнали, що шлюбні відносини, ведення спільного господарства та сумісне проживання між ними фактично припинені з березня 2016 р., про що також зазначав позивач у позовній заяві про розірвання шлюбу. Жодних фактів та даних, які б свідчили про придбання вказаних автомобілів за рахунок спільних коштів подружжя, позивачем не наведено і доказів не надано, що дає підстави для застосування до спірних правовідносин норми частини 6 статті 57 СК України щодо права суду визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припинення шлюбних відносин. Зважаючи на викладене, суд погоджується з доводами відповідачки про те, що автомобілі Volkswgen Passat та Lexus RX450H є її особистою приватною власністю, у зв`язку з чим правові підстави для їх поділу відсутні. Вирішуючи питання про поділ автомобіля Toyota Highlander, суд ураховує, що транспортний засіб є неподільною річчю, оскільки його неможливо поділити без втрати цільового призначення, а тому єдиним можливим і законним способом поділу вказаного автомобіля є виділення його одному з подружжя зі стягненням на користь іншого подружжя відповідної грошової компенсації. Спору щодо виділення вказаного автомобіля позивачу між сторонами немає, однак відповідачка претендує на одержання грошової компенсації вартості Ѕ частки у праві спільної сумісної власності на нього. Отже до предмету доказування у цій справі належить, зокрема, вартість спірного автомобіля Спірний автомобіль перебуває в одноосібному користуванні позивача, а відтак саме на нього покладається обов`язок довести його вартість, проте жодних доказів на підтвердження вказаної обставини позивачем не надано, таких доказів не надано і відповідачкою. За принципом змагальності кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина 4 статті 12 ЦПК України). За наведених обставин суд позбавлений можливості здійснити поділ майна, яке є спільною сумісною власністю сторін, у передбачений законом спосіб, що є підставою для відмови у задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed