Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-14 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог 25.02.2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Відділу освіти Ізмаїльської районної державної адміністрації, Ларжанського Навчально-виховного комплексу «Загальноосвітній навчальний заклад І-ІІІ ступенів - дошкільний навчальний заклад» Ізмаїльської районної ради Одеської області та згідно уточненої позовної заяви від 17.03.2020 року просила визнати роботу у Ларжанському Навчально-виховного комплексу «Загальноосвітній навчальний заклад І-ІІІ ступенів - дошкільний навчальний заклад» Ізмаїльської районної ради Одеської області роботою за сумісництвом, стягнути з Відділу освіти Ізмаїльської районної державної адміністрації заробітну плату за понаднормовий час у розмірі 2346,56 грн та моральну шкоду в розмірі 150000 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 01.09.2014 року наказом райвідділу освіти від 01.09.2014 року № 206/к була переведена з Першотравневського НВК до Ларжанського НВК на посаду психолога на 0,75 ставки. 03.10.2016 року на підставі її заяви їй було надано 0,5 ставки в ДНЗ Ларжанського НВК та встановлено десятигодинний робочий графік всупереч діючому законодавству, її заяви щодо перегляду графіку роботи відповідно до чинного законодавства залишено без задоволення. 06.02.2017 року була звільнена з Ларжанського НВК за ст. 38 КЗпП України. 07.05.2018 року звернулась до Головного управління Держпраці в Одеській області із заявою щодо законності встановлення десятигодинного робочого дня та оплати перепрацьованих нею годин. 11.10.2018 року отримала відповідь № 15/03-18-9163, згідно якій позивачка працювала на 0,75 ставки практичним психологом у Закладі та на 0,5 ставки за сумісництвом у дошкільному підрозділі Закладу, заробітна плата виплачувалась два рази на місяць як по основному місцю роботи, так і за сумісництвом. Просить стягнути заробітну плату за перепрацьований час та моральну шкоду, яка полягає в тому, що внаслідок неправомірних дій відповідача щодо її робочого графіку зазнала моральних страждань, почала частіше хворіти, не могла приділяти увагу своїм рідним та своєму здоров`ю, щодо її дискредитації як фахівця, а також щодо невиплати в повному обсязі заробітної плати. Процесуальні дії суду Ухвалою судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26.02.2020 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху (а.с. 21). Ухвалою судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 18.03.2020 року відкрито провадження у справі (а.с.27). Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15.01.2021 року провадження у справі в частині вимог про визнання роботи у Ларжанському Навчально-виховного комплексу «Загальноосвітній навчальний заклад І-ІІІ ступенів - дошкільний навчальний заклад» Ізмаїльської районної ради Одеської області роботою за сумісництвом закрито відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Аргументи учасників справи Позивачка у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, вважає неправомірним встановлення їй десятигодинного робочого графіку, просить стягнути заробітну плату за відпрацьовані понаднормово дві години на день в подвійному розмірі в загальній сумі 2346,56 грн згідно наданого розрахунку, а також завдану їй моральну шкоду в сумі 150000 грн, яку вона зазнала внаслідок порушення її трудових прав. Додатково пояснила, що фізично не мала можливості відпрацьовувати щоденно 10 годин згідно встановленого робочого графіку, відмовитися від годин не могла з огляду на тяжке матеріальне становище. В судовому засіданні представник Ларжанського НВК не заперечував факт роботи позивача у ДНЗ Ларжанського НВК на 0,5 ставки за сумісництвом на підстав наказу від 01.09.2016 року № 108, згідно відзиву на позовну заяву від 02.04.2020 року (а.с.101) та усним поясненням за основним місцем роботи на 0,75 ставки у Ларжанському НВК робочий час позивачки становив 6 годин на день, за сумісництвом на 0,5 ставки у ДНЗ Ларжанського НВК робочий час становив 4 години на день, що не суперечить вимогам діючого законодавства. Наданий позивачкою графік роботи на 2016-2017 рр. був складений після засідання профкому 23.12.2016 року, де вирішувалось питання, в тому числі, щодо перегляду графіку трудового дня позивачки. На засіданні профкому позивачці були надані роз`яснення щодо сумісництва, запропоновано варіанти робочого часу, від яких остання відмовилась. До засідання діяв затверджений на початку навчального року 01.09.2016 року графік роботи на 2016-2017 р.р. Згідно графіку роботи ДНЗ, складеного на початку 2016-2017 року, робочий час позивачки становив 3 години на день з 14.30 до 17.30 години, що на 1 годину менше необхідного, що підтверджено журналом обліку робочого часу з особистим підписом позивачки. Проте заробітна плата була виплачена в повному обсязі як за основним місцем роботи, так і за сумісництвом. Будь-яких порушень трудових прав позивачки не допущено. Доказів завдання позивачці моральної шкоди не надано. Крім того, позивачкою пропущений строк звернення до суду. В судове засіданні представник Відділу освіти Ізмаїльської районної державної адміністрації не прибув, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином (а.с.206), згідно відзиву на позовну заяву від 02.04.2020 року (а.с.44) та усним поясненням, наданим раніше у судовому засіданні, не заперечує факт роботи позивача у ДНЗ Ларжанського НВК на 0,5 ставки за сумісництвом на підстав наказу від 01.09.2016 року № 108. За основним місцем роботи на 0,75 ставки у Ларжанському НВК робочий час позивачки становив 6 годин на день з 8.00 до 14.00 години, за сумісництвом на 0,5 ставки у ДНЗ Ларжанського НВК 4 години на день з 14.30 до 18.30 години, що відповідає п. 2 Постанови КМУ «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ та організацій». Позивачці виплачувалась заробітна плата як за основним місцем роботи, так і за сумісництвом за фактично відпрацьований час, що підтверджено листом Головного управління Держпраці в Одеській області 11.10.2018 року № 15\\03-18-9163. Жодних порушень вимог діючого законодавства відповідачем не допущено, доказів завдання позивачці моральної шкоди не надано. Крім того, позивачкою пропущений строк звернення до суду. Фактичні обставини справи, встановлені судом [PERSON] переведена з посади практичного психолога Першотравневської ЗОШ на посаду психолога до Ларжанського НВК з 01.09.2014 року по 31.08.2015 року на 0,75 ставки згідно наказу Відділу освіти Ізмаїльської районної державної адміністрації від 01.09.2014 року № 206/к (а.с.). На підставі наказу Відділу освіти Ізмаїльської районної державної адміністрації від 01.09.2015 року № 290/к [PERSON] переведено на постійну посаду практичного психолога Ларжанського НВК з 01.09.2015 року на 0,75 ставки (а.с. 88). На підставі заяви [PERSON] від 31.08.2016 року (а.с. 52) наказом Відділу освіти Ізмаїльської районної державної адміністрації від 01.09.2016 року № 108 позивачці дозволено виконувати обов`язки практичного психолога на 0,5 ставки в дошкільному підрозділі НВК за сумісництвом (внутрішнім) з 01.09.2016 року (а.с. 53). Наказом Відділу освіти Ізмаїльської районної державної адміністрації від 06.02.2017 року [PERSON] звільнено із займаної посади практичного психолога Ларжанського НВК 06.02.2017 року згідно ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням) (а.с. 89). Остаточний розрахунок при звільненні позивачки проведено 15.02.2017 року, що підтверджено актом інспекційного відвідування від 25.05.2018 року (а.с. 186). Висновки суду Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 77, ч. 2 ст. 78, ч. 1 ст. 80 ЦПК України, належними є\~докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вислухавши позивачку, представника відповідача, перевіривши матеріали справи, аналізуючи зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з такого. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша\~статті 4 ЦПК України). Статтею 43 Конституції України\~кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5-1 КЗпП України (тут і надалі станом на день виникнення спірних правовідносин), держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України , вільний вибір виду діяльності. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. Згідно з ч. 1 ст. 50 КЗпП України, нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень. У відповідності до п. п. 1, 5 Положення про умови роботи за\~сумiсництвом\~працiвникiв\~державних\~пiдприємств, установ i\~органiзацiй, затвердженого постановою КМУ вiд\~28.06.1993 року № 43, сумiсництвом\~вважається виконання\~працiвником,\~крiм\~своєї основної,\~iншої\~регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у\~вiльний\~вiд\~основної роботи час на тому ж або іншому\~пiдприємствi, в\~установi,\~органiзацiї\~або у громадянина (пiдприємця, приватної особи) за наймом. Оплата\~працi\~сумiсникiв\~здiйснюється\~за фактично виконану роботу. Згідно п. п. 1, 2 постанови КМУ «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» від 3 квітня 1993 р. № 245 , робітники, спеціалісти і службовці державних підприємств, установ і організацій мають право працювати за сумісництвом, тобто виконувати, крім своєї основної, іншу роботу на умовах трудового договору. На умовах сумісництва працівники можуть працювати на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина у вільний від основної роботи час. Тривалість роботи за сумісництвом не може перевищувати чотирьох годин на день і повного робочого дня у вихідний день. Загальна тривалість роботи за сумісництвом протягом місяця не повинна перевищувати половини місячної норми робочого часу. Оплата праці сумісників провадиться за фактично виконану роботу. Аналіз вищевикладених норм дають підстави для висновку, що законодавством не встановлено\~обмеження ні\~за кількістю\~трудових договорів\~про роботу\~за сумісництвом,\~які можуть\~укладати працівники,\~ні за\~тривалістю роботи,\~яку працівник\~поєднує з\~основною. Обмеження роботи за сумісництвом відповідно до постанови КМУ «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» від 3 квітня 1993 р. № 245 стосуються роботи на умовах сумісництва в бюджетних установах та організаціях, положення якої дозволяють працювати за сумісництвом у вільний від основної роботи час, тривалість якої не може перевищувати чотирьох годин на день та половини місячної норми робочого часу протягом місяця. Судом встановлено, що на підставі наказу відділу освіти від 01.09.2015 року № 290/к [PERSON] працювала психологом у Ларжанському НВК з 01.09.2015 року на 0,75 ставки та за її заявою на підставі наказу відділу освіти від 01.09.2016 року № 108 позивачці дозволено виконувати обов`язки практичного психолога на 0,5 ставки в дошкільному підрозділі Ларжанського НВК за сумісництвом (внутрішнім) з 01.09.2016 року. Наказ від 01.09.2016 року № 108 не оскаржений та є чинним. Виходячи з передбаченої ст. 50 КЗпП України нормальної тривалості робочого часу, робочий час за сумісництвом на 0,5 ставки становив 20 годин на тиждень (4 години на день), що відповідає вимогам постанови КМУ «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» від 3 квітня 1993 р. № 245. Згідно наданого позивачем графіку роботи (а.с. 8) робота за сумісництвом визначена з 14.30 до 18.30 години у вільний від основної роботи час, визначений з 8.00 до 14.00 години. Згідно акту інспекційного відвідування від 25.05.2018 року виконання [PERSON] роботи психолога на 0,75 ставки у Закладі та роботи практичного психолога на 0,5 ставки у дошкільному підрозділі Закладу підтверджено відповідними наказами та табелями за оплату прочитаних годин вчителями закладу, заробітна плата виплачувалась два рази на місяць як по основному місцю роботи, так і за сумісництвом, при звільненні [PERSON] 06.02.2017 року остаточний розрахунок був проведений як по основному місцю роботи, так і за сумісництвом, у тому числі були компенсовані невикористані дні основної щорічної відпустки за обома робочими місцями. Отже, доводи позивачки про те, що відповідачем не виплачено заробітну плату в повному обсязі не обґрунтовані та суперечать зібраним у справі доказам, тому вимоги щодо стягнення заробітної плати за понаднормовий час не підлягають задоволенню. Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до статті 234 КЗпП, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Позивачка як на підставу вимог про відшкодування моральної шкоди посилалась на неправомірність встановлення відповідачем десятигодинного робочого часу, який вона не могла фізично відпрацювати, надмірне навантаження призвело до виснаження, хвороб та неможливості приділяти достатньо часу рідним, на невиплату їй заробітної плати за понаднормовий час у встановленому законом розмірі, що є порушенням її трудових прав, а також на її дискредитацію як фахівця. В судовому засіданні порушень відповідачем прав позивачки щодо встановлення її робочого часу та виплати заробітної плати не встановлено, належних та допустимих доказів дискредитації позивачки як фахівця суду не надано. Разом з цим, судом встановлено, що остаточний розрахунок при звільненні проведено відповідачем 15.02.2017 року з порушенням строків, передбачених ст. 116 КЗпП України, що підтверджено актом інспекційного відвідування від 25.05.2018 року, що погіршило її матеріальне становище, чим було завдано моральну шкоду. Однак, враховуючи, що позовна заява подана до суду 25.02.2020 року, клопотань про поновлення строку звернення до суду позивачка не заявляла та поважних причин пропуску строку судом не встановлено, у позовних вимогах про стягнення моральної шкоди необхідно відмовити у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

Outcome: dismissed