Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-07 00:00:00

І. Короткий зміст пред`явленого позову. Наприкінці лютого 2019 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтовував тим, що в період часу з 05 лютого 1998 року по 12 січня 2017 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . За час перебування у шлюбі вони придбали квартиру [ADDRESS] за ціною у розмірі 308112 гривень. Спір про поділ вказаної квартири був вирішений в судовому порядку та судовим рішенням було встановлено, що квартира придбана частково за рахунок особистих коштів [PERSON] у розмірі 177803 гривень та частково за рахунок запозичених коштів за договором позики від 05 квітня 2014 року у розмірі 156000 гривень. Крім цього, судовим рішенням було визнано укладення договору позики в інтересах сім`ї. Запозичені грошові кошти [PERSON] повернув у повному обсязі позикодавцю за рахунок своїх особистих коштів. При цьому, відповідач будь-якої участі в погашенні боргу за договором позики не приймала та компенсувати половину витрат на погашення позики у добровільному порядку відмовляється. Тому [PERSON] просить стягнути з [PERSON] на свою користь грошові кошти в розмірі 78000 гривень, що становить Ѕ частину боргу за договором позики від 05 квітня 2014 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 березня 2019 року було відкрито провадження у цивільній справі та вирішено розгляд цивільної справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.21-22). Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 липня 2019 року було зупинено провадження в цивільній справі до вирішення Верховним Судом цивільної справи №359/898/18 (а.с.51-52). Ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 березня 2021 року було поновлено провадження в цивільній справі та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті (а.с.100). ІІІ. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Позивач та його представник [PERSON] підтримали пред`явлений позов та наполягали на його задоволенні у повному обсязі. Відповідач надала до суду відзив на позовну заяву, яким просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень вказала на те, що надана позивачем розписка від 05 січня 2019 року в якості підтвердження самостійного виконання зобов`язань за договором позики від 05 квітня 2014 року є недопустимим та недостатнім доказом. Оскільки, підтвердженням повернення позики у вигляді грошових коштів може бути лише зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця. Відповідач звернула увагу, що при придбанні квартири було використано лише 130309 гривень, запозичених коштів, а не вся сума грошових коштів, отриманих в позику. Крім цього, на момент звернення до суду з даним позовом позивач не набув права вимоги на стягнення з відповідача частини боргу за договором позики від 05 квітня 2014 року, зважаючи на те, що за договором позики був встановлений строк виконання зобов`язання до 05 квітня 2024 року. IV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що в період часу з 05 лютого 1998 року по 12 січня 2017 року сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі. Вказана обставина підтверджується копією рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2018 року (а.с.8-13). 05 квітня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики. За умовами якого [PERSON] передав у власність [PERSON] грошові кошти в сумі 156000 гривень. В свою чергу, [PERSON] зобов`язався повернути грошові кошти до 05 квітня 2024 року (а.с.5). За час перебування у шлюбі, а саме 25 квітня 2014 року [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] за ціною 308112 гривень, згідно договору купівлі-продажу квартири від 25 квітня 2014 року, посвідченого Хміль Т.М., приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області, зареєстрованого в реєстрі за №1153 (а.с.4а). Крім цього, рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2018 року в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя було встановлено, що квартира [ADDRESS] була придбана, в тому числі за рахунок грошових коштів у розмірі 156000 гривень, запозичених за договором позики від 05 квітня 2014 року (а.с.8-13). Вказане рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2018 року було змінено постановою Київського апеляційного суду від 23 січня 2019 року, а саме змінено виключно в частині визначення часток сторін в порядку поділу майна подружжя, визнавши за [PERSON] право власності на 423/2000 частини квартири [ADDRESS] , а за [PERSON] - 1577/2000 частини (а.с.14-17). Постановою Верховного Суду від 17 лютого 2021 року рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 січня 2019 року в частині вирішення позовних вимог [PERSON] про поділ автомобіля та гаража скасовано, а справа в цій частині направлена на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині постанова Київського апеляційного суду від 23 січня 2019 року залишена без змін (а.с.84-98). За змістом цієї постанови Верховного Суду встановлено, що договір позики між [PERSON] та [PERSON] від 05 квітня 2014 року, укладений в інтересах сім`ї, а отримані в борг грошові кошти у розмірі 156000 гривень, витрачені на придбання спірної квартири. Правовідносини, що виникли між сторонами по справі, врегульовані гл.8 «Право спільної сумісної власності подружжя» розділу ІІ «Шлюб. Права та обов`язки подружжя» СК України. V. Норми права та судова практика, якими суд керується при вирішенні спору. а. норми матеріального права. Відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч.3 ст.61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За змістом правового висновку, викладеного у постанові від 30 червня 2020 року у справі №638/18231/15-ц (провадження №14-712цс19) Велика Палата Верховного Суду погодилась з відповідним висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 27 квітня 2016 року у справі №537/6639/13-ц (провадження №6-486цс16) та від 14 вересня 2016 року у справі №334/5907/14-ц (провадження №6-539цс16) про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами. Якщо один із колишнього подружжя в повному обсязі виконав зобов`язання, то він у порядку частини першої статті 544 ЦК України має право на зворотну вимогу (регрес) до іншого з подружжя у відповідній частині. б. норми процесуального права. Відповідно до положення ч.ч.1-2, ч.4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За правилами ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положення ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. VI. Мотиви, якими керується суд при вирішенні спору. Враховуючи ту обставину, що постановою Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя був встановлений преюдиційний факт стосовно укладення договору позики від 05 квітня 2014 року в інтересах сім`ї [PERSON] та [PERSON] та придбання спірної квартири за рахунок коштів, отриманих в борг. В той же час, судом становлено, що [PERSON] виконав свої зобов`язання за договором позики та повернув грошові кошти, отримані ним в борг від [PERSON] . Вказана обставина підтверджується розпискою про повернення грошей від 05 січня 2019 року. За змістом якої [PERSON] повернув [PERSON] грошові кошти у розмір 156000 гривень та сторони не мають будь-яких претензій один до одного (а.с.7). Грошові кошти в рахунок сплати боргу за договором позики у розмірі 156000 гривень були сплачені [PERSON] у повному обсязі за рахунок особистих коштів. Доказів, які б спростовували вказаний висновок суду, сторони не надали. Зважаючи на те, що за зобов`язанням з повернення грошових коштів за договором позики від 05 квітня 2014 року подружжя [PERSON] є солідарними боржниками. Тому, в силу положення ч.1 ст.544 ЦПК України, [PERSON] має право на зворотну вимогу (регрес) до [PERSON] . До вказаного висновку суд приходить виходячи з необґрунтованості доводів відповідача стосовно того, що розписка від 05 січня 2019 року не може бути підтвердженням самостійного виконання [PERSON] зобов`язань за договором позики від 05 квітня 2014 року, та є недопустимим та недостатнім доказом. Оскільки, згідно положення ч.3 ст.1049 ЦК України, позика вважається повернутою, зокрема в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, тобто в даному випадку грошової суми. При цьому, у суду відсутні будь-які сумніви щодо достовірності розписки про повернення грошей від 05 січня 2019 року. Крім цього, судом критично оцінюються твердження відповідача з приводу того, що при придбанні квартири було використано лише 130309 гривень запозичених коштів, а не вся сума, яка була отримана за договором позики від 05 квітня 2014 року. Тому, на переконання відповідача, з неї не може бути стягнуто грошові кошти сумі більш ніж 65155 гривень (13030 / 2). Зважаючи на те, що судовими рішеннями, які мають преюдиційне значення при вирішенні даної справи, встановлено, що саме грошові кошти у розмірі 156000 гривень, отримані в борг за договором позики, який був укладений в інтересах сім`ї. VII. Висновки суду. Враховуючи викладені обставини в їх сукупності, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача за пред`явленим позовом та з [PERSON] на користь позивача слід стягнути грошові кошти у розмірі 78000 гривень (156000 / 2). VІІI. Розподіл судових витрат між сторонами. Згідно з ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З квитанції (а.с.1) вбачається, що при зверненні до суду [PERSON] сплатив судовий збір у розмірі 780 гривень. Пред`явлений ним позов задоволений. З огляду на це, з [PERSON] на користь позивача слід стягнути витрати на оплату судового збору у розмірі 780 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: approved