Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-18 00:00:00

Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ) звернулось до суду позовом, вказуючи, що 29 травня 2012 року на автодорозі Городище-Рівне-Старокостянтинів з вини відповідача [PERSON], який в стані алкогольного сп'яніння керував автомобілем [NUMBER], була скоєна дорожньо-транспортна пригода. В результаті якої був пошкоджений автомобіль [NUMBER], що належав [PERSON] Вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля «MERCEDES-Benz Sprinter 313 склала - 9655,72 грн. У зв'язку із тим, що відповідач на час ДТП не мав чинного договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, МТСБУ, на підставі п.п. «а» п.41.1 ст.41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», здійснило регламентну виплату потерпілій стороні [PERSON], в розмірі 5646,43 грн. Натомість відповідач в добровільному порядку не компенсував вказані витрати. А тому просять суд, стягнути із відповідача на їх користь кошти понесених витрат (основний борг) у сумі 5646,43 грн., а також 1500 грн. витрат на правову допомогу та судовий збір в розмірі 1378,00 грн. Представник позивача в судове засідання не з'явився, справу просить розглядати без його участі, позов підтримує у повному обсязі. Відповідач позов не визнав та пояснив, що дійсно, 29 травня 2012 року на автодорозі Гододище-Рівне-Старокостянтинів з його вини сталась дорожньо-транспортна пригода, внаслідок чого був пошкоджений автомобіль марки «MERCEDES-Benz Sprinter 313». З метою усунення наслідків ДТП звернувся до [PERSON] (батька власника пошкодженого автомобіля - [PERSON].) з пропозицією відшкодувати шкоду завданої ДТП. На СТО в м.Рівне повідомили, що орієнтований розмір відновлювальних робіт автомобіля марки «MERCEDES-Benz Sprinter 313» зі знижками становить 8000 грн. 31 травня 2012 року передав [PERSON] гроші в сумі 3200 грн. в рахунок часткового відшкодування майнової шкоди. 02 червня 2012 року на вимогу [PERSON], якому необхідно терміново було їхати в Республіку Польщу, на СТО в м.Костопіль за його рахунок проведено роботи по ремонту (рихтовка, шпаклювання, заміна заднього правого ліхтаря). Майстром СТО, перед початком робіт, таку роботу оцінено у 800 грн. Обумовленому суму йому заплатив і там на шроті придбав правий задній ліхтар. Однак, в нього відсутні жодні підтверджуючі документи про проведенні ремонті роботи. Відповідно до їхньої усної домовленості, [PERSON], після повернення з Республіки Польща, орієнтовно 6, 7 червня 2012 року, обіцяв поставити автомобіль на СТО м.Костопіль для закінчення відновлювального ремонту за його рахунок. В зазначений період [PERSON] автомобіль на СТО не поставив, оскільки в нього зривались контракти в Республіці Польща по перевозці суниці. 09 червня 2012 року за попередньою домовленістю мав віддати [PERSON] 4000 грн. за завдану шкоду, однак останній в обумовлене місце не з'явився, на телефонні дзвінки не відповідав. В середині липня 2012 року отримав від МТСБУ лист, в якому повідомлялось, що [PERSON] звернувся до них із заявою про відшкодування матеріального збитку. На початку серпня 2012 року направив лист для МТСБУ з викладенням вищезазначених обставин. В серпні 2012 року [PERSON] повідомив, що перебуваючи в представництві МТСБУ в м.Рівне в розмові з працівниками йому було сказано, що ймовірно [PERSON] буде відмовлено у виплаті. Жодних довіреностей на представлення інтересів [PERSON] офіційно не давав. Вказує, що [PERSON] були порушенні строки звернення до МТСБУ із заявою про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), яка також була виплачена не в строк визначений Законом України «Про обов'язкове старування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Також вважає, що позивач звернувся до суду після спливу трьохрічного строку позовної давності. А тому просить відмовити в задоволені позову з підставі порушення строку позовної давності та за безпідставністю позовних вимог. Вислухавши пояснення відповідача, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Постановою судді Корецького районного суду Рівненської області від 14 серпня 2012 року (справа №1709/966/12) [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст.124, ч.1 ст.130 КпАП України. Відповідача [PERSON] визнано винуватим в тому, що 29 травня 2012 року близько 11 год. на 61 км. а/д Городище-Рівне-Старокостянтинів керуючи автомобілем [NUMBER], перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з автомобілем [NUMBER], під кернуванням [PERSON], що рухався на зустріч. Продовжуючи рух прямо на заокругленій ділянці дороги з'їхав в кювет. Після чого знаючи назад, не впевнився в тому, що це буде безпечно для інших учасників дорожнього рух та допустив наїзд на автомобіль [NUMBER], що стояв позаду. В результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження. В довідці виданій відділом Державтоінспекції Сарненського району від 30 травня 2012 року за №1738 та в схемі місця ДТП зазначено, що внаслідок ДТП, яка відбулась 29 травня 2012 року о 11 год., автомобіль [NUMBER] отримав такі механічні пошкодження: подряпини з ліва по всій довжині кузова, вм'ятина в лівій боковій частині кузова в районі ліхтаря, деформація кузова в задній боковій частині кузова, розбито задній лівий ліхтар. Власником автомобіля [NUMBER] є [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER]. На дату скоєння цієї пригоди водій [PERSON] не мав чинного договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. У відповідності до п.п. «а» п.41.1 ст.41 Закону України «Про обов'язкове старування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі - Закону), МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі. Згідно із звіту №141П про оцінку автомобіля від 04 жовтня 2012 року, матеріальний збиток, завданий власникові автомобіля [NUMBER], в результаті його пошкодження при ДТП складає 9655,72 грн. Відповідач в судовому засіданні зазначив, що такий розмір збитків є можливим, оскільки працівниками СТО в м.Рівне вартість відновлювальних робіт автомобіля марки «MERCEDES-Benz Sprinter 313» була оцінена у сумі 8000 грн. з врахуванням персональної знижки. Шкода потерпілому [PERSON] повністю відшкодована відповідачем не була. 20 червня 2012 року [PERSON], батько [PERSON], повідомив МТСБУ про дорожньо-транспортну пригоду від 29 травня 2012 року. Потерпілий [PERSON] з метою отримання відшкодування 09 жовтня 2012 року звернувся до МТСБУ з відповідною заявою. У зв'язку з настанням події, передбаченої п.п. «а» п.41.1 ст.41 Закону України «Про обов'язкове старування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», 11 березня 2013 року МТСБУ з урахуванням суми добровільно відшкодованої шкоди [PERSON] здійснило регламенту виплату потерпілому [PERSON] в розмірі 5646,43 грн. Частиною першою статті 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Статтею 38 Закону України «Про обов'язкове старування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено право страховика після виплати страхового відшкодування подати регресний позов. Таким чином, після виплати страхового відшкодування у позивача виникло право зворотної вимоги до відповідача, як до особи відповідальної за завдану шкоду, в порядку регресу. 12 березня 2013 року МТСБУ направило лист відповідачу за його зареєстрованим місцем проживання (Рівненська область, м.Корець, вул.Садова, 3) з пропозицією в добровільному порядку компенсувати витрати, понесених у зв'язку з проведенням регламентної виплати потерпілому. Однак, відповідачем в добровільному порядку не компенсовано витрати МТСБУ. В судовому засіданні відповідач заперечив факт отримання ним даного листа, оскільки на час виникнення спірних правовідносин за зареєстрованою адресою не проживав, а проживав в м.Рівне. Натомість за даною адресою проживала його попередня сім'я, з якою відносини не підтримував. Разом з тим, відповідач у своїй заяві адресованій позивачу вказав саме зареєстроване місце проживання, як адресу для листування. Враховуючи те, що позивач здійснив регламентну виплату за відповідача, який спричинив ДТП і не мав договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, суд приходить до висновку, що з відповідача необхідно стягнути на користь позивача 5646,43 грн. в рахунок відшкодування в порядку регресу витрат, пов'язаних з регламентною виплатою страхового відшкодування. Згідно із п. 37.1.3. та п. 37.1.4. ст. 37 Закону, підставою для відмови у регламентній виплаті є невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов'язків, визначених цим Законом, якщо: це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди; неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Як зазначалося вище, потерпілий [PERSON] направив до МТСБУ заяву про страхове відшкодування, разом з пакетом документів та висновком про оцінку вартості пошкодженого автомобіля. В пункті 19 постанови №4 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз'яснив, що з урахуванням змісту статті 979 ЦК та ст.16 Закону України «Про страхування» у разі настання страхового випадку страховик зобов'язаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору страхування є підставою для відмови у виплаті лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатись, що ця подія є страховим випадком, і має оцінюватись судом у кожному конкретному випадку. Наприклад, несвоєчасне повідомлення страхувальником страховика без поважних на те причин про настання страхового випадку (пункт 5 частини першої ст.989 ЦК, пункт 5 частини першої 991 ЦК)) може бути підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування у тому разі, якщо воно позбавило страховика можливості дізнатися, чи є ця подія страховим випадком. При цьому суди також повинні мати на увазі, що порушення страхувальником визначеного договором страхування строку подання документів, що стосуються страхового випадку, не є порушенням визначеного договором строку повідомлення про настання страхового випадку. Факт страхового випадку безспірно встановлений і не оспорюється сторонами, а тому порушення [PERSON] визначеного строку подання документів, що стосуються страхового випадку, не є порушенням визначеного строку повідомлення про настання страхового випадку. Доказів неможливості МТСБУ встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, а також причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди, суду не надано. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, згідно із ст.257 ЦК України. Частиною шостою статті 261 ЦК України передбачено, що за регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання. Регламенту виплату потерпілій стороні позивач здійснив 11 березня 2013 року, а з позовом до [PERSON] звернувся 11 лютого 2016 року, про що свідчить штемпель на поштовому відправленні. Тобто, позивач пред'явив позов в межах трирічного строку позовної давності. Статтею 79 ЦПК України передбачено, що витрати на правову допомогу входять до витрат, пов'язаних з розглядом справи. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Проте МТСБУ не надало суду жодних доказі про кількість годин, які затрачено для надання правової допомоги по справі, розрахунок складу і розміру цих витрат, доказу про сплати витрат на правову допомогу в розмірі 1500 грн. Виходячи із змісту ст.ст.56, 84 ЦПК України витрати мають бути пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які допускаються до участі в розгляді справи ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь в розгляді справи. Позивачем не підтверджені належними та допустимими доказами витрати на правову допомогу, зокрема суду не надано розрахунок затрат фахівця в галузі права, часу тощо. А тому позовні вимоги МТСБУ про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у сумі 1500 грн. задоволенню не підлягають, як недоведені. Відповідно до ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача витрати з оплати судового збору, за подання позовної заяви. За таких обставин позов підлягає до часткового задоволення.

Outcome: partial