Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-01 00:00:00

І. Стислий виклад позицій позивача та відповідача 1. Виклад позиції позивача. 11.01.2021 року [PERSON] звернувся до Шаргородського районного суду з позовом до [PERSON] про зменшення аліментів. Ухвалою суду від 14.01.2021 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано строк для виправлення недоліків. У позовній заяві з виправленими недоліками [PERSON] просить змінити - зменшити розмір аліментів, що утримуються з нього на користь відповідача на утримання неповнолітнього сина [PERSON] в розмірі 1/4 частини від усіх видів його доходу (заробітку) на підставі судового наказу від 30.06.2020 року, з однієї чверті до однієї шостої заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з моменту звернення з позовом до суду та до досягнення старшим сином повноліття. Позовні вимоги [PERSON] мотивовані тим, що 30.06.2020 року Шаргородським районним судом видано судовий наказ у справі №152/634/20, яким стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , 2009 року народження, в розмірі однієї чверті (1/4) заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 16.06.2020 року і до досягнення сином повноліття. Він не був присутній в суді при розгляді справи, тому не зміг надати суду відповідні докази щодо зміни його сімейного та матеріального стану. Так, 10.03.2017 року він уклав шлюб з [PERSON] , а [INFO] у нього народився син [PERSON] . З березня 2020 року, у зв`язку з пандемією, за місцем роботи він отримує заробітну плату в мінімальному розмірі 5500 грн., тому вважає, що значне зниження його доходів та наявність другої дитини є підставою для зменшення розміру аліментів на утримання дитини від першого шлюбу. З огляду на викладене, вважає, що на даний час існують обгрунтовані та підтверджені належними доказами підстави та обставини для зменшення розміру аліментів на утримання сина [PERSON] з 1/4 до 1/6 частини його заробітку (доходу). Позов [PERSON] містить клопотання про розгляд означеної справи у порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до положень глави 10 ЦПК України (а.с.20). В ухвалі від 01.02.2021 року про відкриття провадження у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у справі за його позовом роз`яснено позивачеві [PERSON] право подати клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін (а.с.22-23). Вказана ухвала отримана позивачем 15.02.2021 року (а.с.25). Відповідне клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін до суду позивачем [PERSON] не подавалося. 2. Виклад позиції відповідача. Відповідач [PERSON] відзив на позов із викладенням своїх заперечень, відповідно до норм діючого ЦПК України, до суду не подала, не дивлячись на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 01.02.2021 року (а.с.22-23), яка отримана нею 09.02.2021 року, що підтверджується зворотним рекомендованим повідомленням про вручення копії ухвали (а.с.24) а також, не подавала заяви про визнання позовних вимог [PERSON] до неї про зменшення аліментів. Про поважність причин неподання відзиву у строк, встановлений в ухвалі суду від 01.02.2021 року, відповідач [PERSON] суд не повідомляла. В ухвалі від 01.02.2021 року про відкриття провадження у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін відповідачу [PERSON] також роз`яснено право подати клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін (а.с.22-23). Відповідне клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін до суду відповідачем [PERSON] не подавалося. ІІ. Заяви, клопотання позивача, відповідача 1. 29.01.2021 року позивачем [PERSON] подано заяву про направлення до суду позовної заяви на виконання ухвали Шаргородського районного суду від 14.01.2021 року про усунення недоліків позовної заяви від 25.01.2021 року та позовну заяву із виправленими недоліками (а.с.17, 18-20). Крім того, у позові міститься клопотання [PERSON] про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до положень глави 10 ЦПК України (пункт 1 позовної заяви, а.с.20). Інших заяв та клопотань, пов`язаних із розглядом справи, від позивача до суду не надходило. 2. Заяв, клопотань, пов`язаних із розглядом справи, від відповідача [PERSON] у означеній цивільній справі до суду не надходило. ІІІ. Процесуальні дії у справі 1. Ухвалою суду від 14.01.2021 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про зменшення аліментів, залишено без руху та надано позивачеві строк для виправлення недоліків позовної заяви (а.с.14-15). 2. Після виправлення [PERSON] недоліків позову 29.01.2021 року, відповідно до ухвали суду від 01.02.2021 року прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про зменшення аліментів в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судовий розгляд справи на 02.03.2021 року без повідомлення (виклику) сторін, роз`яснено сторонам, що у випадку наявності клопотання про виклик їх у судове засідання, його слід подати до суду у встановлені строки; запропоновано відповідачеві у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали подати до суду відзив на позовну заяву; встановлено строк на подання позивачем відповіді на відзив, а відповідачем заперечення на відповідь на відзив (а.с.22-23). 3. Частиною 1 статті 279 ЦПК України встановлено, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше (ч.5 ст.279 ЦПК України). Вказана вимога ЦПК України роз`яснена судом учасникам справи в ухвалі про відкриття провадження у справі від 01.02.2021 року. Сторони у справі не подавали клопотань про розгляд означеної справи з повідомленням сторін, а суд не вбачає підстав для розгляду справи з повідомленням сторін з власної ініціативи. Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Згідно із вимогами ч.2 ст.191 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Враховуючи, що відповідачем ухвала суду про відкриття провадження отримана 09.02.2021 року (а.с.24), то суд вважає, що відзив нею не подано у встановлений судом строк без поважних причин. Виходячи з наведеного, суд вважає, що розгляд справи у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін слід здійснювати у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без проведення судового засідання, в силу вимог ч.13 ст.7, ч.2 ст.191 ЦПК України. 4. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, … в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи, що розгляд означеної справи здійснюється у порядку письмового провадження у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін, тобто за їх відсутності, то суд не вбачає підстав для здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України. 5. За таких обставин суд вважає, що перешкод для здійснення розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та ухвалення судового рішення - немає. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази Вирішуючи спір, суд встановив, що між сторонами виникли сімейні правовідносини щодо способу виконання батьками обов`язку утримувати дитину, зокрема, щодо зміни розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини, визначеного за рішенням суду. Судом встановлено наступні фактичні обставини, що підтверджуються доказами. Так, до матеріалів справи позивач не надав належно засвідченої копії свідоцтва про народження сина [PERSON] , а також судового наказу від 30.06.2020 року у справі №152/634/20, а додав копію судового наказу з Єдиного державного реєстру судових рішень, у якій відсутнє зазначення прізвища, імені, по-батькові стягувача аліментів та боржника, відомості про дитину, на утримання якої стягуються аліменти з боржника (а.с.4-5). З метою встановлення достовірності вказаного доказу та надання йому оцінки, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, суд при розгляді справи за допомогою автентифікатора на повний доступ до Єдиного державного реєстру судових рішень переглянув копію судового рішення у реєстрі у режимі повного доступу через веб-портал Судової влади України та встановив, що у справі №152/634/20 за заявою [PERSON] про видачу судового наказу стягнуто з [PERSON] , [INFO] , жителя [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] , інші дані, ідентифікуючі особу, не відомі, на користь [PERSON] , [INFO] , жительки [ADDRESS] , паспорт громадянина України [NUMBER] , виданий Шаргородським РВ УМВС України у Вінницькій області 09.04.2009, аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі однієї чверті (1/4) заробітку (доходу), але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 16 червня 2020 року і до досягнення сином повноліття. Розмір аліментів, які стягуються з [PERSON] , за вказаним судовим наказом, визначено на підставі п.4 ст.161 ЦПК України та ч.5 ст.183 СК України. Таким чином, суд встановив такі обставини: що позивач має неповнолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] ; що з позивача на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , згідно з судовим наказом Шаргородського районного суду Вінницької області від 30.06.2020 року стягнуто на користь відповідача [PERSON] аліменти в розмірі однієї чверті (ј) заробітку (доходу) щомісячно, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 16.06.2020 року і до досягнення сином повноліття; що розмір аліментів визначено у мінімальному розмірі з розрахунку на одну дитину у відповідності до вимог ч.5 ст.183 СК України. Частиною сьомою статті 170 ЦПК України передбачено, що у разі видачі судового наказу відповідно до пункту 4 частини першої статті 161 цього Кодексу боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, що позивач [PERSON] і зробив, подавши означений позов у шестимісячний строк після видачі судового наказу. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України, у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику. Вирішуючи спір, суд встановив, що на підтвердження позовних вимог позивачем надано докази про повторний шлюб та про народження у цьому шлюбі дитини. Так, судом встановлено, що позивач [PERSON] 10.03.2017 року зареєстрував шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим виконавчим комітетом Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області (а.с.7). Від шлюбу з [PERSON] позивач має малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.8). Проте, суд вважає, що повторне одруження позивача та народження у нього ще однієї дитини від іншого шлюбу, саме по собі не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів, тобто їх зменшення, враховуючи, що на момент винесення судового наказу від 30.06.2020 року ці обставини вже існували і це не є новими обставинами, які настали після видачі судового наказу і які б давали підстави для зменшення розміру аліментів. Повторний шлюб позивача та народження дитини від другого шлюбу, на переконання суду, не можна вважати такою зміною сімейного стану, яка погіршила його сімейний чи майновий стан. До того ж, доказів здійснення добровільної сплати позивачем аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , на підставі вказаного судового наказу Шаргородського районного суду від 30.06.2020 року, або примусового стягнення з нього аліментів органами виконавчої служби [PERSON] суду не надав. Крім того, позов [PERSON] пред`явлено до суду вже через шість місяців після винесення судового наказу, тобто через незначний період часу, не надавши докази, що саме змінилося у сімейному та матеріальному стані позивача після видачі судового наказу. У позові позивач зазначає, що отримує заробітну плату з березня 2020 року у зв`язку із пандемією у мінімальному розмірі 5500 грн., проте доказів отримання такого розміру заробітної плати чи іншого розміру заробітної плати, у тому числі після видачі судового наказу 30 червня 2020 року, [PERSON] суду не надає. При цьому, суд зауважує, що карантинні обмеження, введені в Україні Кабінетом Міністрів України, мають тимчасовий, а не постійний характер. До того ж, доказів того, що позивач є непрацюючим або перебуває на обліку як безробітний, або є непрацездатним, або має хворобливий стан здоров`я, що перешкоджає працевлаштуванню, або має утриманців, крім дітей, і що ці обставини виникли після видачі судового наказу і давали б підстави для зменшення розміру аліментів, [PERSON] суду не надано. Прожитковий мінімум в Україні для дитини віком від 6 до 18 років з 01 липня 2020 року до 30 листопада 2020 року визначено у розмірі 2318 грн., з 01 грудня 2020 року до 31 грудня 2020 року - у розмірі 2395 грн., з 01 січня 2021 року до 30 червня 2021 року - у розмірі 2395 грн., з 01 липня 2021 року до 30 листопада 2021 року - у розмірі 2510 грн. Вказаний розмір прожиткового мінімуму для дитини сторін [PERSON] , 2009 року народження, повинен забезпечуватися обома батьками, зокрема, матір`ю, з якою проживає дитина, та батьком, який проживає окремо від дитини та з якого стягнуто аліменти, що вбачається із судового наказу Шаргородського районного суду від 30.06.2020 року. Розмір аліментів, який визначений у судовому наказі від 30.06.2020 року на утримання неповнолітнього [PERSON] , не є більшим мінімального гарантованого розміру аліментів на одну дитину, тобто 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Крім того, суд вважає безпідставним ствердження позивача, що з повторним одруженням та народженням дитини від іншого шлюбу його сімейний та матеріальний стан змінився настільки, що є підстави для зменшення розміру стягуваних з нього аліментів, оскільки батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. Суд зауважує, що позивач не надав доказів зміни (погіршення) його майнового стану, а ухвалення судового рішення про зменшення розміру аліментів без підтвердження погіршення сімейного та майнового стану позивача, на переконання суду, не буде спрямоване на належне забезпечення дитини [PERSON] , 2009 року народження, та суперечитиме його інтересам. Встановлені судом обставини не свідчать про зміну як сімейного, так і матеріального стану позивача після видачі судового наказу про стягнення з нього аліментів від 30.06.2020 року, зокрема про погіршення сімейного та матеріального стану, які б, на переконання суду, впливали на його спроможність сплачувати аліменти на користь відповідача на утримання сина [PERSON] за судовим наказом у справі №152/634/20 у розмірі 1/4 частки від його заробітку, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, тому відсутні підстави для зміни розміру стягуваних аліментів, тобто його зменшення. При цьому, суд враховує правові висновки Верховного Суду, висловлені у постановах від 23.01.2019 року у справі №464/3480/17-ц, від 25.09.2019 року у справі №730/1553/18-ц, від 16.09.2020 року у справі №565/2071/19. V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування. Встановлені судом сімейні правовідносини щодо способу виконання батьками обов`язку утримувати дітей, зокрема, щодо зміни (у даному випадку - зменшення) розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Законом України «Про охорону дитинства», Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» та Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, і є частиною національного законодавства України. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ст.51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття… Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини, встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст.150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч.1 ст.179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини (ч.2 ст.179 СК України). За змістом ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (ч.1 ст.181 СК України). За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (абз.1 ч.3 ст.181 СК України). Частиною 5 ст.183 СК України встановлено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Частиною 1 статті 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (абз.2 ч.2 ст.182 СК України). Розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ст.192 СК України). У статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно з роз`ясненнями, що містяться у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. VІ. Висновки суду Проаналізувавши усі обставини, які становлять предмет доказування і мають бути підтверджені визначеними у ч.2 ст.76 ЦПК України засобами доказування, суд вважає достовірно встановленими ті факти та обставини, які підтверджуються письмовими доказами, наданими сторонами. Зокрема, що сторони мають спільну дитину - сина [PERSON] , [INFO] , який є неповнолітнім і спосіб та розмір утримання якого, визначений судовим наказом Шаргородського районного суду від 30.06.2020 року, є предметом даного спору і на утримання якого з відповідача на даний час стягуються аліменти згідно з вказаним судовим наказом в частці від доходу позивача, зокрема в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу). Вказані обставини підтверджуються проаналізованими судом вище належними, допустимими, достовірними, достатніми доказами. Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі №6-143 цс 13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Звертаючись до суду з позовом про зміну (зменшення) розміру аліментів, позивач посилався на те, що у нього змінився сімейний і матеріальний стан, оскільки він вдруге одружився і у нього народився син від іншого шлюбу з [PERSON] . Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Верховний Суд у постанові від 16.09.2020 року у справі №565/2071/19 зробив висновок, що аналіз ст.192 СК України дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів. При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного, і зміни матеріального стану. Однак, зміна сімейного стану є самостійною, не залежною від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зміна сімейного стану позивача, а саме народження [INFO] дитини - [PERSON] , не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів. Таким чином, враховуючи те, що [PERSON] належними та допустимими доказами не підтверджено погіршення його майнового стану, у тому числі, у зв`язку з народженням дитини від іншого шлюбу, суд не вбачає підстав для задоволення позову. Крім того, батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. Суд звертає увагу на те, що визначений відповідно до судового наказу Шаргородського районного суду Вінницької області від 30 червня 2020 року розмір аліментів відповідає вимогам сімейного законодавства, а його зменшення у зв`язку з тим, що позивач має на утриманні малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , без підтвердження погіршення його матеріального становища, не буде спрямовано на належне забезпечення дитини - [PERSON] , [INFO] , та суперечитиме його інтересам. Приймаючи до уваги, що сплата аліментів позивачем на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у визначеному відповідно до судового наказу Шаргородського районного суду Вінницької області від 30 червня 2020 року розмірі не є надмірним тягарем для позивача, а його зменшення не відповідає інтересам дитини, враховуючи баланс інтересів дитини та матеріальних можливостей батька, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем неспроможності сплачувати щомісячно аліменти на утримання дитини у розмірі, визначеному судовим наказом у справі №152/634/20. Проаналізовані судом докази та законодавство дають підстави суду для висновку, що позов [PERSON] є безпідставним, необґрунтованим належними, достатніми, достовірними доказами, тому задоволенню не підлягає. При цьому суд виходить також із захисту інтересів усіх дітей позивача, забезпечення одержання ними коштів, необхідних для їх життєдіяльності, збереження рівня життя, який діти мають тоді, коли утримуються обома батьками та отримують надійне стабільне матеріальне утримання як з боку матері, так і з боку батька для забезпечення гармонійного розвитку.

Outcome: dismissed