Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ. Позивач звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовною заявою, в якій просить: - визнати недійсним договір дарування 2/3 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , посвідчений Мелітопольською державною нотаріальною конторою Запорізької області за реєстровим номером 2-369 від 28.04.1994 року; - застосувати правила реституції за ст. 216 ЦК України у вигляді повернення сторін в первісний стан, що передував укладенню оспорюваного правочину. Позовна заява обґрунтована тим, що позивач [PERSON] є батьком відповідача [PERSON] та чоловіком відповідача [PERSON] . Маючи немолодий вік, постійні хвороби, до нього звернулась його дружина з пропозицією укласти з нею договір довічного утримання, відповідно до якого, дружина, а коли стане дорослим то син, зобов`язались доглядати за ним, забезпечувати матеріально, готувати їжу, прибирати, прати білизну, допомагати по господарству, а житловий будинок після смерті поповича перейшов би у власність його сина [PERSON] . Обговоривши всі умови, 28 квітня 1994 року вони у нотаріуса підписали документ, як вважав позивач саме договір довічного утримання, відповідно до якого 2/3 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] переходила у власність сина після його смерті за умови, якщо дружина, а потім син буде доглядати за позивачем та виконувати зазначені вище обов`язки. Після укладання договору відповідач [PERSON] постійно мешкала з позивачем, надавала йому допомогу по господарству, готувала їжу, прала білизну, купувала продукти. Однак згодом будь яку допомогу надавати перестала. З вересня 2015 року син позивача пішов з дому та також перестав надавати будь яку допомогу позивачу. Після цього, позивач звернувся до свого сина з проханням надавати йому допомогу, а саме: готувати, прибирати, прати та виконувати інші справи по господарству. Однак відповідач [PERSON] відмовив у наданні будь якої допомоги батьку, повідомивши про те, що останній взагалі не є власником житлового будинку, оскільки власником є відповідач [PERSON] , надав договір дарування. Саме в той момент позивачу стало відомо, що раніше був укладений не договір довічного утримання, а саме договір дарування. Таким чином, позивач під час укладання договору помилявся в природі правочину, а тому вважає, що договір може бути визнаний недійсним з підстав, визначених в ст. 226, з поверненням сторін в первісний стан, що передував укладенню оспорюваного правочину, відповідно до ст. 216 ЦК України. ІІ. ЗАЯВИ (КЛОПОТАННЯ) УЧАСНИКІВ СПРАВИ. Від представника позивача адвоката Гречко О.В. на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без його участі та без участі позивача. На задоволенні позовних вимог наполягають. Від відповідача [PERSON] на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без участі, позовні вимоги визнає. Від відповідача [PERSON] на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без її участі. Підтримує позицію відповідача [PERSON] щодо можливості задовольнити позовні вимоги. Від третьої особи на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без її участі. Відповідно до вимог\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН. [PERSON] по справі, є батьком [PERSON] , [PERSON] є його дружиною, що підтверджується довідкою з місця мешкання./а.с.11/. 28 квітня 1994 року між [PERSON] та [PERSON] , в інтересах якого діяла [PERSON] , був укладений дарування, за умовами якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар 2/3 частини будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказаний договір дарування посвідчений нотаріусом Мелітопольської державної нотаріальної контори Лайзорик О.Ф., зареєстрований в реєстрі за № 2-369 /а.с.5/. [PERSON] має низку захворюванням, що підтверджується медичними довідками /а.с.7, 8, 9, 10/. Крім того, з наданих пояснень свідка [PERSON] судом встановлено, що він знайомий з [PERSON] ще з молодості, в них завжди були дружні стосунки. [PERSON] мешкав довгий разом з родиною, а саме з дружиною та сином. Пізніше син одружився та відносини між ними значно погіршились. Свідку відомо, що позивач разом з сином уклали якийсь договір. При укладенні договору свідок не був присутній, атому більше нічого пояснити не може. ІV. МОТИВИ СУДУ ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА. Згідно\~ст.10 ЦПК України\~суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до\~ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 15 Цивільного кодексу України\~передбачає право на захист цивільних прав та інтересів, а саме кожна особа має право па захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 Цивільного кодексу України\~передбачає захист цивільних прав та інтересів судом, а саме кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України захисту підлягає право позивачів таким способом захисту цивільних прав та інтересів як визнання права. Згідно\~ст.76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно\~ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 717 ЦК\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту ст. ст.\~203,\~717 ЦК, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь - яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Згідно із ч. 3\~ст. 203 ЦК\~волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною першою\~ст. 215 ЦК України\~визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1\~ст. 229 ЦК України\~якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно ч. 1\~ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша\~статті 229 цього кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. 28 квітня 1994 року, перебуваючи у нотаріуса сторони підписали, як вважав позивач, довічного утримання, відповідно до якого, 2/3 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] переходила у власність його сина після смерті позивача, за умови, якщо дружина, а потім син буде доглядати за ним. З того моменту, як позивач залишився без сторонньої допомоги, він звернувся до відповідача з проханням надавати йому допомогу, а саме: готувати, прибирати, прати та виконувати інші справи по господарству. Однак, останній відмовив йому у наданні будь якої допомоги та повідомив, що позивач взагалі не є власником житлового будинку, а власником є саме відповідач та надав позивачеві спірний договір дарування. Отже, 28 квітня 1994 року між позивачем, та його сином - [PERSON] , інтереси якого як законний представник неповнолітнього представляла його мати - [PERSON] , було укладено договір дарування 2/3 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відповідно до якого обдарований набув право власності на це майно. Під час укладання вищевказаного договору, позивач глибоко помилявся в природі правочину, про що йому стало відомо лише після спливу багатьох років після його укладання. Фактично, після підписання договору позивач не звільнив будинок, продовжує проживати у займаному приміщенні, зберігаючи суб`єктивне право на проживання в цьому помешканні, що притаманно для договору довічного утримання, який він мав на меті укласти із відповідачем. Отже, будучи особою перед пенсійного віки, постійно хворіючи, потребуючи матеріальної і фізичної допомоги, маючи за єдине в нього житло спірне помешкання, вартість якого складає 114 549 грн. (що підтверджується висновком від 02.06.2017 року), він не мав внутрішньої волі та в нього не було такої мети - безоплатно передавати це житло у власність іншої особі. Так, обставини викладені вище в сукупності не свідчать про достеменну обізнаність позивача про укладення безоплатної угоди на користь відповідача, без отримання мною взаємних дій майнового або немайнового характеру з боку відповідача. Таким чином, укладений договір порушує мої права, оскільки в силу передпенсійного віку і за станом здоров`я, я не мав на меті відчуження на користь сина - [PERSON] , домоволодіння, яке є єдиним моїм житлом, а підписував договір лише за умови довічного утримання дружиною, та сином, і якби не помилка в правовій природі правочину та його правових наслідках, то спірний договір не був би укладений взагалі. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку що підписуючи документи у нотаріуса позивач помилявся щодо правової природи правочину, а договір дарування будинку, укладений натомість, не відповідає його внутрішній волі щодо правової природи й змісту правочину в силу життєвих обставин, що склалися. У відповідності до п. 19 Постанови Пленуму ВС України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, відповідно до\~статей 229 - 233 ЦК\~(правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Також, суд враховує думку ВС України, висловлену, зокрема у Постанові ВС України 6-372цс16 від 27 квітня 2016 року, згідно якої відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам\~ст. 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч. 3 ст.\~203\~та ст.\~229 ЦК України. Дані обставини справи стверджуються також іншими матеріалами справи які не викликають сумніву у їх об`єктивності. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог, з урахуванням того, що відповідно до ст.1\~ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку що позивачем доведено в судовому засіданні обставини, на які він посилався як на підставу своїх позовних вимог, а тому позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved