Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-30 00:00:00

Лікар-психіатр 5-А змішаного психіатричного приймально-діагностичного відділення Комунального підприємства «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради» Рахматова Ю.О. 30.12.2020 звернулася в Київський районний суд м. Полтави з заявою про примусову госпіталізацію [PERSON] , [INFO] . Заява обґрунтована тим, що в КП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради» 29.12.2020 о 12 год 45 хв. була направлена та госпіталізована [PERSON] , [INFO] , з діагнозом: F 20.01. Також лікар вказував, що в приймальному відділенні була оглянута, категорично відмовилася від госпіталізації. В своїй заяві лікар просив суд ухвалити рішення про примусову госпіталізацію [PERSON] , [INFO] , до психіатричного стаціонару. В судовому засіданні лікар повністю підтримав вимоги заяви про примусову госпіталізацію [PERSON] . Прокурор в судовому засіданні заяву підтримала та просила її задовольнити. [PERSON] , за участі якої проводився розгляд справи, не заперечувала щодо госпіталізації її до психіатричного стаціонару та пояснила, що мала намір надати таку згоду. Суд, заслухавши лікаря, думку прокурора, вивчивши матеріали справи, приходить до таких висновків. Судом встановлено, що в КП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради» в порядку примусової госпіталізації 29.12.2020 о 12 год 45 хв за направленням райпсихіатра Глобинської ЦРЛ [PERSON] була госпіталізована [PERSON] , [INFO] . Від госпіталізації та лікування категорично відмовляється. Відповідно до норм ст. 14 Закону України Про психіатричну допомогу особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Аналіз норм ст. 14 Закону дає підстави вважати, що примусова госпіталізація можлива за певних умов, а саме: особа страждає на психічний розлад, а також якщо вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Підпунктом «е» пункту 1 статті 5\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року (ратифікованої Верховною Радою України прийняттям Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР) кожному гарантується право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім законного затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законного затримання психічно хворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг відповідно до процедури, встановленої законом. Так, прикладом реалізації права на свободу та особисту недоторканність в контексті положень підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що стосується позбавлення (обмеження) волі психічнохворих шляхом поміщення їх у психіатричний заклад, є рішення у справі Вінтерверп проти Нідерландів від 24 жовтня 1979 року. У вказаній справі ЄСПЛ звернув увагу на три вимоги, що зумовлюють наявність законних підстав для обмеження волі психічно хворої особи. Зокрема, особа повинна реально страждати психічним захворюванням, тобто реальні психічні розлади повинні бути встановлені компетентними органами на основі об`єктивної медичної експертизи; психічні розлади повинні досягти такого рівня, які виправдовують позбавлення волі; дійсність позбавлення волі залежить від наявності такого захворювання, особа може бути позбавлена волі до тих пір, поки є захворювання, що встановлено відповідним висновком. Такі ж висновки містяться й в інших рішеннях ЄСПЛ, а саме рішення від 28 жовтня 2003 року у справі Ракевич проти Російської Федерації, рішенні від 27 березня 2008 року у справі Штукатуров проти Російської Федерації. Як встановлено судом, [PERSON] , 1981 року народження, є особою, яка страждає на психічний розлад, неодноразово лікувалася в психіатричній лікарні, остання госпіталізація за період з 07.12.2019 по 18.12.2019 з діагнозом шизофренія, параноїдна форма, параноїдний синдром, епізодичний тим перебігу хвороби з помірно враженим дефектом особистості по параноїчному типу. [PERSON] , 1981 року народження, комісією лікарів-психіатрів згідно з висновком від 30.12.2020 встановлено діагноз: шизофренія, параноїдна форма, афективно-параноїдний синдром, стадія загострення. F 20.01. Зазначений діагноз було встановлено на підставах та в порядку визначеному законом, він не спростований жодними доказами. За висновком комісії лікарів-психіатрів КП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги ПОР» від 30.12.2020 [PERSON] , 1981 року народження, зважаючи на наявність у неї тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона чинить реальні дії, що являють собою небезпеку для оточуючих(наявність агресивних дій та намірів по відношенню до матері та дітей), категоричну відмову від лікування, яке можливе тільки в стаціонарних умовах, відсутність критичних здібностей, потребує госпіталізації до психіатричного стаціонару в примусовому порядку. При вирішенні даної справи суд враховує висновок щодо застосування норм права, викладений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 28 лютого 2018 року в справі № 2-1/07, де суд зазначив, що надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції з усіма гарантіями, що передбачені цією статтею, включно з правом на відшкодування будь-якої шкоди, завданої позбавленням свободи, якщо воно буде визнане таким, що не відповідає чинному законодавству України. \~\~ Згідно з практикою ЄСПЛ щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції особа не може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо не дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання. В даному випадку суд приходить до висновку про достовірність тієї обставини, що особа є психічно хворою, що підтверджено висновком комісії лікарів від 30.12.2020. Психічний розлад [PERSON] є такого виду та ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні, оскільки без лікування в стаціонарних умовах є ризик того, що вона може вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку як для неї самої, так і особливо оточуючих (близьких родичів, в тому числі і дітей). Окрім того, обґрунтованість тривалості тримання у психіатричній лікарні в залежності від стійкості захворювання [PERSON] може бути визначена лікарями виходячи із наступного протікання захворювання. Встановивши дані обставини, суд приходить до висновку про обґрунтованість тверджень лікаря щодо необхідності лікування [PERSON] саме в стаціонарних умовах. За таких обставин, суд приходить до висновку, що заява лікаря-психіатра КП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради» Рахматової Юлії Олександрівни про примусову госпіталізацію до психіатричного закладу [PERSON] , 1981 року народження. підлягає задоволенню повністю.

Outcome: approved