Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-27 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики. В обґрунтування поданого позову покликається на те, що 23 лютого 2018 року між сторонами був укладений договір позики грошових коштів у сумі 10 000 доларів США. Відповідно до умов договору відповідач зобов`язався повернути позику до 31 серпня 2018 року, а також сплатити позивачу 48% річних за час фактичного користування позикою. На підтвердження укладення договору, його умов та факту передачі позики відповідач видав позивачу борговий документ - розписку. Однак станом на 20.08.2021 року відповідач у повному обсязі прострочив зобов`язання з повернення позики та сплати відсотків за користування чужими грошовими коштами. Прострочення зобов`язання підтверджується борговим документом - розпискою, яка станом на 20.08.2021 року знаходиться у позивача. У зв`язку із цим просить позов задовольнити. Рух справи в суді. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 11 жовтня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позиції сторін у справі. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, з підстав наведених у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги в частині стягнення відсотків за користування позикою протягом строку прострочення в сумі 379 904,81 грн заперечив з підстав, викладених у відзиві. Позиція суду. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити повністю, виходячи із наступного. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Судом встановлено, що 23 лютого 2018 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики грошових коштів у сумі 10 000 доларів США. Відповідно до умов договору відповідач зобов`язався повернути позику до 31 серпня 2018 року, а також сплатити позивачу 48% річних за час фактичного користування позикою. На підтвердження укладення договору, його умов та факту передачі позики відповідач видав позивачу борговий документ - розписку (а.с.4). Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Частиною першою статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтею 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За змістом статті 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України перебачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Законодавцем зазначено, що договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 11 листопада 2015 року при розгляді цивільної справи №6-1967 цс15, - частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умову отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Виходячи зі встановлених обставин та наявних у справі доказів, суд вважає, що розписка відповідача (а.с.5), як борговий документ, свідчить про існування між сторонами договірних відносин, а також підтверджує факт укладення договору, і засвідчує отримання боржником від кредитора певних грошових сум. Наявність у позивача оригіналу вказаного боргового документа є належним та допустимим доказом як факту отримання відповідачем коштів, його волевиявлення у строк до 31.08.2018 року повернути борг , так і невиконання відповідачем даного боргового зобов`язання. З детального аналізу змісту боргової розписки вбачається, що при її складанні сторонами було дотримано всіх істотних умов, а саме зазначено дату її складання, прізвища, ім`я і по батькові сторін, валюту позики, підтвердження укладання договору позики, підпис відповідача [PERSON] . Із змісту статті 1049 ЦК України вбачається, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку встановленому договором. Статтею 1050 ЦК України передбачені наслідки порушення договору позичальником. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України). За змістом ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтею 526 ЦК України передбачено обов`язковість виконання зобов`язання належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. За змістом ст.ст.526, 527 ЦК України належним виконанням зобов`язання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобов`язання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності. 28 березня 2018 року Великою Палатою Верховного суду винесена постанова по справі №444/9519/12 в якій наведено наступні висновки про правильне застосування норми права: За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу). Відповідно до частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Як вбачається з матеріалів справи, а саме - згідно розписки, кінцевим строком дії договору позики є 31.08.2021 року. Позивач просить стягнути відсотки за договором, які нараховані після закінчення строку дії договору (тобто після 31.08.2018 року). Згідно пункту 54 зазначеної постанови Великої Палати Верховного суду право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Частина 2 статті 1050 ЦК України зазначає, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Як вбачається з матеріалів справи, згідно розписки кінцевим строком дії договору позики є 31.08.2021 року, саме до цієї дати мала бути повернута сума позики. Таким чином, оскільки строк дії договору позики сплив 31.08.2018 року, то у зв`язку з цим позивач не може нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а тому позовна вимога про стягнення відсотків за користування позикою протягом строку прострочення в сумі 379 904,81 грн задоволенню не підлягає. Висновки за результатами розгляду справи. Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та їх зміст, суд приходить до висновку про необхідність для часткового задоволення позову, а саме - суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути суму позики та суму відсотків за користування позикою протягом строку договору, а про стягнення відсотків за користування позикою протягом строку прострочення в сумі 379 904,81 грн слід відмовити. Щодо судових витрат Відповідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки позов задоволено частково, то з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 3395,24 гривень.

Outcome: approved