Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-21 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з відповідача заборгованість, розраховану на підставі частини другої ст. 625 ЦК України, та пунктів кредитного договору, яка станом на 11 жовтня 2016 року становить 491 552, 72 грн: за кредитним договором № 40.29-34/133 від 26 квітня 2006 року (справа № 757/1759/16-ц) - 3 % на тіло кредиту 23 886, 18 грн, інфляційні втрати 62 641, 04 грн, за кредитним договором № 40.29-48/44 від 14 лютого 2007 року (справа № 757/1717/16-ц) - 3 % на кредитну заборгованість 114 839, 23 грн, інфляційні втрати 290 186, 27 грн. В обґрунтування позову вказано, що заборгованість виникла у результаті невиконання відповідачем судових рішень та умов кредитних договорів, розрахована на підставі частини другої ст. 625 ЦК України та пунктів кредитних договорів за невиконання грошового зобов`язання. Відповідач у своєму відзиві позов не визнала, заперечуючи, вказала, що 03 квітня 2019 року вона звернулася до ПАТ «Укрсоцбанк» з метою отримання реквізитів для оплати заборгованості за кредитним договором № 40.29-34/133 від 26 квітня 2006 року, яка визначена постановою Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 757/1759/16-ц за кредитним договором № 40.29-34/133 від 26 квітня 2006 року , а 04 квітня 2019 року повністю сплатила борг, згідно з квитанцією № 38-792К. Крім того, ПАТ «Укрсоцбанк» вже звертався до Печерського районного суду м. Києва з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором № 40.29-34/133 від 26 квітня 2006 року у сумі 106 864, 07 грн, з яких 23 473, 84 грн - 3 % річних, 83 390, 23 грн - інфляційні втрати (справа № 757/39736/19-ц). 04 грудня 2019 року [PERSON] оплатила суму боргу у розмірі 106 864, 07 грн, що підтверджується квитанцією № 699039. Борг за кредитним договором № 40.29-34/133 від 26 квітня 2006 року вважає повністю погашеним і тому позову у цій частині не підлягає задоволенню. Щодо вимог банку за кредитним договором № 40.29-48/44 від 14 лютого 2007 року - просила суд застосувати наслідки пропуску строку позовної давності, також відмовивши у задоволенні позову у цій частині. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 12 жовтня 2020 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої визначено суддю у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), та передано, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для вирішення питання про відкриття провадження у справі. 29 жовтня 2020 року на запити суду, направлені у порядку частини шостої статті 187 ЦПК України, надійшли відповіді щодо адреси місця реєстрації відповідача. 04 листопада 2020 року ухвалою судді відкрито провадження у справі у загальному порядку. 11 лютого 2021 року від відповідача до суду надійшов відзив на позов. 19 квітня 2021 року ухвалою суду підготовче провадження закрито і призначено справу до розгляду по суті. У судове засідання сторони не з`явилися, у матеріалах справи міститься заява представника позивача про розгляд справи за відсутності сторони позивача, від відповідача заяви з процесуальних питань до суду не надходили /а. с. 122/. Згідно з частиною першою статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною четвертою статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 26 квітня 2006 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» та [PERSON] уклали кредитний договір № 40.29-34/133. Відповідно до п.1.1. кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 40 000, 00 доларів США. Крім того, 14 лютого 2007 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» та [PERSON] уклали кредитний договір № 40.29-48/44. Відповідно до п. 1.1. кредитор надає позичальнику у тимчасове користування умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 36 287, 00 доларів США. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2016 року, яке не оскаржувалося учасниками розгляду і набрало законної сили 13 березня 2018 року, у справі № 757/1717/16-ц з позичальника [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» стягнута заборгованість за кредитним договором № 40.29-48/44 від 14 лютого 2007 року у розмірі 1 256 217, 61 грн та судовий збір у сумі 18 844, 00 грн, відмовлено у задоволенні позову до [PERSON] , задоволено зустрічний позов [PERSON] до ПАТ «Укрсоцбанк», третя особа [PERSON] , про визнання договору поруки № 02-10/368 від 17 липня 2009 року припиненим (реєстраційний номер судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень 70494293). Виконавчий лист для примусового виконання рішення суду від 11 жовтня 2016 року у справі № 757/1717/16-ц у частині стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 1 256 217, 61 грн та судового збору у сумі 18 844, 00 грн видано представнику стягувача-банку 19 березня 2018 року. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2016 року у справі № 757/1759/16-ц, залишеним без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 12 вересня 2018 року, позов ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 40.29-34/133 від 26 квітня 2006 року задоволено частково: стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 622 832, 60 грн та судовий збір у сумі 6 629, 00 грн. У задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості відмовлено. Зустрічний позов [PERSON] до ПАТ «Укрсоцбанк», третя особа - [PERSON] , про визнання договору поруки № 013/213-П від 26 квітня 2006 року припиненим задоволено (реєстраційні номери судових рішень в Єдиному державному реєстрі судових рішень 70605977, 76647088). Постановою Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 757/1759/16-ц касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково: рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2016 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 12 вересня 2018 року у частині позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення відсотків за кредитом та пені у розмірі 343 935, 47 грн скасовано, відмовлено у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] у частині стягнення відсотків за кредитом та пені у розмірі 343 935, 47 грн. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2016 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 12 вересня 2018 року у частині позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 278 897, 13 грн - залишено без змін, стягнуто з ПАТ «Укрсоцбанк» на користь [PERSON] 12 775, 27 грн судових витрат, понесених на сплату судового збору (реєстраційний номер судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень 80950639). З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2016 року та постанова Апеляційного суду м. Києва від 12 вересня 2018 року в скасованій частині втратили законну силу та подальшому виконанню не підлягали. Так, відповідно до постанови Верховного суду від 27 березня 2019 року у справі № 757/1759/16-ц на користь ПАТ «Укрсоцбанк» стягнута заборгованість за кредитним договором № 40.29-34/133 від 26 квітня 2006 року у розмірі 278 897, 13 грн. Згідно з рішенням № 5/2019 AT «Укрсоцбанк» від 15 жовтня 2019 року було прийнято рішення щодо припинення АТ «УКРСОЦБАНК» шляхом приєднання до АТ «АЛЬФА-БАНК», у якому в п.п. 1.2. визначено, що правонаступником щодо всього майна, прав та обов`язків AT «Укрсоцбанк», виникає у АТ «Альфа-Банк» з 15 жовтня 2019 року. Відповідно до квитанції № 38-792К від 04 квітня 2019 року, [PERSON] сплатила 285 526, 13 грн, згідно з постановою Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 757/1759/16-ц, борг за договором № 40.29-34/133 від 26 квітня 2006 року /а. с. 89/. 04 грудня 2019 року [PERSON] сплатила, згідно з квитанцією № 699039, суму у розмірі 106 864, 10 грн - борг за договором № 40.29-34/133 від 26 квітня 2006 року, який складався з суми трьох відсотків річних та суми інфляційних втрат /а. с. 98/. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. У відповідності до частини першої, другої статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначене відповідає правовому висновку, наведеному у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1946цс15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), у постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 459/3560/15-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 753/23612/15-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 461/479/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 761/43507/16-ц. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом якого грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і з факту завдання шкоди особі. Оскільки на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання, то його невиконання зумовлює застосування положень частини другої статті 625 Цивільного кодексу України. Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року № 6-1946цс15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18. Судом встановлено, що борг за тілом кредиту за договором № 40.29-34/133 від 26 квітня 2006 року у розмірі 285 526, 13 грн позивач погасила 04 квітня 2019 року, три відсотки річних та інфляційні втрати у розмірі 106 864, 10 грн - 04 грудня 2019 року /а. с. 89, 98/. Відтак нараховувати штрафні санкції, передбачені частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, за договором № 40.29-34/133 від 26 квітня 2006 року після повного погашення боргу і вже нарахованих трьох відсотків річних й втрат інфляції у банку не було законних підстав і позов у цій частині є безпідставним /а. с. 21-22/. Особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу у межах строку позовної давності, яка обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 Цивільного кодексу України, що передбачено положеннями ст.ст. 257, 260 цього Кодексу. Відповідно до частини четвертої статті 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2016 року, яке не оскаржувалося учасниками розгляду, у справі № 757/1717/16-ц з позичальника [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» вирішено стягнути заборгованість за кредитним договором № 40.29-48/44 від 14 лютого 2007 року у розмірі 1 256 217, 61 грн. Позивач вказує, що станом на 11 жовтня 2016 року за кредитним договором № 40.29-48/44 від 14 лютого 2007 року три відсотки річних становить 114 839, 23 грн, інфляційні втрати - 290 186, 27 грн. Як вбачається з відомостей зведеної таблиці заборгованості за кредитним договором № 40.29-48/44 від 14 лютого 2007 року, доданої стороною позивача до позовної заяви, три відсотки річних у розмірі 114 839, 23 грн, інфляційні втрати у розмірі 290 186, 27 грн нараховано банком за період з 13 серпня 2017 року по 13 серпня 2020 року /а. с. 23-24/. Оскільки період, за який розраховано борг за кредитним договором № 40.29-48/44, що міститься у матеріалах справи, відрізняється від визначеного у прохальній частині, такий період нарахування трьох відсотків річних та інфляційних втрат представник не уточнював у заявах по суті, тому суд бере до уваги саме розрахунок вимог банку за період з 01 жовтня 2017 року по 01 серпня 2020 року /а. с. 23-24/, застосувавши до вимог за серпень і вересень 2017 року наслідки пропуску стороною позивача строку позовної давності. До суду позивач звернувся з вказаним позовом, датованим 24 вересня 2020 року, 07 жовтня 2020 року за допомогою засобів поштового зв`язку, а до суду позовна заява з додатками надійшла 12 жовтня 2020 року. Відтак у задоволенні позову у частині стягнення за кредитним договором № 40.29-48/44 за період з 01 серпня 2017 року по 01 вересень 2017 року суд відмовляє у зв`язку із пропуском банком строку позовної давності, в іншій частині заявленого періоду позов підлягає задоволенню. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту, як передбачено частиною п`ятою статті 267 Цивільного кодексу України. Втім позивач не вказував на поважність причин пропущення строку позовної давності, не просив суд його поновити. Таким чином, враховуючи трирічний строк позовної давності, стягненню підлягає сума трьох річних та інфляційних втрат з 01 жовтня 2017 року по 01 серпня 2020 року, згідно з розрахунком банку, а саме сума у розмірі 109 709, 68 грн і 265 061, 92 грн відповідно. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином з відповідача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 5 621, 39 грн (76,24 % від 7 373, 29 грн). Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial