Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-16 00:00:00

Комунальне підприємство Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого теплопостачання. Позов мотивований тим, що комунальне підприємство Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» є теплопостачальним підприємством, що надає населенню послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, відповідно до умов, визначених «Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затвердженими Постановою КМУ від 21.07.2005 р. за № 630 (надалі - Правила), Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 р. №2189-VIII. Житлове помешкання, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , де фактично зареєстрований та проживає відповідач забезпечується послугами централізованого теплопостачання, які надаються КП BMP «ВМТЕ». Відповідач, регулярно порушуючи умови п. 18 вищевказаних Правил та п. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», станом на 01.08.2020 року заборгував за надані послуги з централізованого теплопостачання та гарячого водопостачання в загальній сумі 21468,74 грн., що підтверджується оборотною відомістю по особовому рахунку № [NUMBER] . Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Пунктом 20 Постанови Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року №630 зазначено, що плата за надані послуги централізованого постачання гарячої води вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води на підставі платіжного документу або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку. Комунальне підприємство Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» своєчасно та у належній якості надає послуги з централізованого теплопостачання за адресою: [ADDRESS] . Відповідачі щомісячно отримують платіжні вимоги щодо сплати боргу за отримані комунальні послуги, в тому числі за послуги з централізованого опалення. Згідно з Законом України «Про житлово-комунальні послуги» споживачі зобов`язані оплачувати за житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 10 числа місяця, що настає за розрахунковим. Верховним судом України ухвалою № 6-22442св08 від 19.05.2010 р. та постановою №522/401/15-ц від 25.09.2019 р. визначено, що договірні відносини між сторонами, які випливають із договору про користування тепловою енергією, фактично існують незалежно від того чи укладений договір у письмовій формі. Тобто, відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживачів від оплати послуг у повному обсязі. З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст.ст. 6-8 Закону, Постанови № 630 вбачається, що умови Типового договору, що набули юридично обов`язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов`язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень, врегулювати свої відносини на власний розсуд, а лише мають право конкретизувати його умови. Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов`язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає Типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст.ст. 627, 630 ЦК України, ст.ст. 7, 8 Закону (аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 10.10.2012 № 6-110цс12). КП BMP «ВМТЕ» запропонувало населенню публічну оферту для ознайомлення та укладення договорів про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, опублікувавши у Вінницькій газеті № 32 від 03.08.2018 р. типові договори приєднання. Після цієї публікації вважається, що вони укладені між КП BMP «Вінницяміськтеплоенерго» та кожним споживачем - фізичною особою. За період з 01.09.2017 року по 31.07.2020 року відповідачу нарахована сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3 % річних від простроченої суми в розмірі 23 445,49 грн., з них: -21 468,74 грн. - сума заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання; -781,03 грн. - 3% річних від простроченої суми заборгованості; -1 195,72 грн. - суми втрат від інфляції. В добровільному порядку відповідач сплатити борг відмовляється, що стало підставою звернення до суду з позовом. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач позов визнав частково у сумі 12871,67 грн. Згідно з його поясненнями в судовому засіданні та наданим на адресу суду відзиві протягом останніх двох років він регулярно сплачував за надані послуги з централізованого теплопостачання та поступово погашав попередню заборгованість. Доказом цього факту є квитанції про відповідні оплати за 2018-2020 роки на суму 8597,07 грн., з того часу як відповідач вступив у спадщину після смерті батька. Власником квартири був батько відповідача. Листами до Генерального директора КП ВМР «ВМТЕ» [PERSON] від 31.08.2020 року та в. о. заступника генерального директора з економіки та збуту [PERSON] від 25.07.2020 року [PERSON] наголошував, що планує протягом кількох місяців погасити заборгованість, просив надати оборотні відомості для з`ясування суми боргу. Водночас просив всі питання вирішувати в досудовому порядку. Відповідач також подав заяву про застосування загальної позовної давності тривалістю у три роки до позовних вимог про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення і гарячого водопостачання та застосування спеціальної позовної давності в один рік до позовних вимог до позовних вимог про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення і гарячого водопостачання. Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Комунальне підприємство Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» є теплопостачальним підприємством, що надає населенню послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, відповідно до умов, визначених «Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затвердженими Постановою КМУ від 21.07.2005 р. за № 630 (надалі - Правила), Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 р. №2189-VIII. Житлове помешкання, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , де фактично зареєстрований та проживає відповідач забезпечується послугами централізованого теплопостачання, які надаються КП BMP «ВМТЕ». Відповідач, порушуючи умови п. 18 вищевказаних Правил та п. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», за відомостями позивача, станом на 01.08.2020 року заборгував за надані послуги з централізованого теплопостачання та гарячого водопостачання в загальній сумі 21468,74 грн., що підтверджується оборотною відомістю по особовому рахунку № [NUMBER] . Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Пунктом 20 Постанови Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року №630 зазначено, що плата за надані послуги централізованого постачання гарячої води вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води на підставі платіжного документу або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку. Комунальне підприємство Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» своєчасно та у належній якості надає послуги з централізованого теплопостачання за адресою: [ADDRESS] . Відповідач щомісячно отримує платіжні вимоги щодо сплати боргу за отримані комунальні послуги, в тому числі за послуги з централізованого опалення. Згідно з Законом України «Про житлово-комунальні послуги» споживачі зобов`язані оплачувати за житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 10 числа місяця, що настає за розрахунковим. Верховним судом України ухвалою № 6-22442св08 від 19.05.2010 р. та постановою №522/401/15-ц від 25.09.2019 р. визначено, що договірні відносини між сторонами, які випливають із договору про користування тепловою енергією, фактично існують незалежно від того чи укладений договір у письмовій формі. Тобто, відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживачів від оплати послуг у повному обсязі. З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст.ст. 6-8 Закону, Постанови № 630 вбачається, що умови Типового договору, що набули юридично обов`язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов`язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень, врегулювати свої відносини на власний розсуд, а лише мають право конкретизувати його умови. Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов`язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає Типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст.ст. 627, 630 ЦК України, ст.ст. 7, 8 Закону (аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 10.10.2012 № 6-110цс12). КП BMP «ВМТЕ» запропонувало населенню публічну оферту для ознайомлення та укладення договорів про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, опублікувавши у Вінницькій газеті № 32 від 03.08.2018 р. типові договори приєднання. Після цієї публікації вважається, що вони укладені між КП BMP «Вінницяміськтеплоенерго» та кожним споживачем-фізичною особою. За період з 01.09.2017 року по 31.07.2020 року відповідачу нарахована сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3 % річних від простроченої суми в розмірі 23 445,49 грн., з них: -21 468,74 грн. - сума заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання; -781,03 грн. - 3% річних від простроченої суми заборгованості; -1 195,72 грн. - суми втрат від інфляції. В позовній заяві було зазначено, що в добровільному порядку відповідач сплатити борг відмовляється, проте така обставина не відповідає дійсності. В судовому засіданні [PERSON] надані квитанції про відповідні оплати за 2018-2020 роки на суму 8597,07 грн., з того часу як відповідач вступив у спадщину після смерті батька. Власником квартири був батько відповідача. Законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. Згідно з ч. 2 ст. 4 Цивільного кодексу України основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу. Відповідно до загальних умов виконання зобов`язання, встановлених ст. 526 ЦК, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК). За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням. Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням. З огляду на викладене правовідносини, що склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК) - вимагати сплату грошей за надані послуги. Отже, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Відповідно до вказаної правової норми боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Закріплена в п. 10 ч. 2 ст. 7 Закону про ЖКП правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у ч. 2 ст. 625 ЦК. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. За відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг покладається на боржника відповідальність, передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК. Крім того, застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК до спірних правовідносин також кореспондується із закріпленими у Цивільному процесуальному кодексі України нормами, відповідно до яких однією з вимог, за якими може бути видано судовий наказ, є вимога про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості. Викладене узгоджується з правовою позицією, наведеною у постанові Верховного Суду України від 30.10.2013 у справі за № 6-59цс13. Відповідно до ст. 256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК) Частинами першою та п`ятою ст. 261 ЦК встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Згідно з ч. 1 ст. 260 ЦК позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу. Частиною другою ст. 264 ЦК передбачено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. З огляду на виключну важливість інституту позовної давності доцільно нагадати, як його оцінює Європейський суд з прав людини. Він наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). В ході судового розгляду справи [PERSON] звернувся із заявою про застосування строків позовної давності. На переконання суду, в цій справі позов до [PERSON] пред`явлено 28.09.2020 р. в межах трирічного строку позовної давності, тобто за період з 01.09.2017 р. по 31.07.2020 р., а відтак загальний строк позовної давності не сплив. Застосовувати спеціальну позовну давність у один рік суд також не знайшов підстав, тому що до складових заборгованості, заявленої у позові - 23445, 49 грн. не включено неустойку (штраф, пеню), по яких відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК застосовується позовна давність в один рік. Враховуючи часткове погашення боргу у сумі 8692,76 грн. відповідач позовні вимоги визнав частково у сумі 12871,67 грн. Заборгованість, яка виникла до 01.09.2017 р., відповідач не визнає, про що зазначено в його заяві про застосування строку позовної давності. До відзиву на позов відповідач додав єдині рахунки за надані житлово-комунальні та інші послуги за період з листопада 2018 р. по липень 2020 р., зокрема і нарахування за надані послуги з централізованого теплопостачання (теплову енергію). До цих рахунків відповідач додав квитанції та фіскальні чеки про часткову оплату єдиних рахунків за спожиту теплову енергію, при цьому в квитанціях на оплату закріплено певний період (місяць і рік), за який здійснено оплату і окремим рядком зазначено вид послуг «опалення ВМТЕ», загальна сума сплати перевірена судом і складає 8692,76 грн. Відповідно до усталеної судової практики Верховного суду за який період нарахована плата за житлово-комунальні послуги, за такий період і зараховується така плата. Відповідно до положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» не міститься заборони споживачу послуг вимагати зарахування плати за теплову енергію саме за розрахунковий період, який вказаний у платіжних документах, якими є єдиний рахунок, квитанція за певний період і фіскальний чек. Позивачем не наведено нормативно-правового обґрунтування його дій щодо віднесення сплати [PERSON] в 2018-2020 роках заборгованості на загальну суму 8692,76 грн. на погашення заборгованості, що виникла за період до 01.09.2017 р. А його посилання на п. 3.4. договору приєднання про те, що «Сторони домовилися, що всі платежі за послуги з теплопостачання, що вносяться Споживачем на поточний рахунок Виконавця, погашають заборгованість попереднього періоду, при її наявності, незалежно від призначення платежу, вказаному в платіжному документі», суд знайшов недоречними, тому що заборгованість визначена позивачем за період з 01.09.2017 р. по 31.07.2020 р., а заборгованість попереднього періоду до 01.09.2017 р. не є предметом доказування в цій справі. Суд звертає увагу на те, що вчинення боржником оплати чергового платежу, не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. А відповідач, як зазначено вище не визнає заборгованість за теплову енергію поза межами строку позовної давності. Саме такий висновок випливає з правової позиції Верховного Суду України у справі за N 6-43цс17, яку з огляду на її вагомість та певну схожість обставин варто процитувати в повному обсязі: «За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, а в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності суд застосовує незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, може з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Суди повинні дослідити призначення платежів, квитанції на сплату житлово-комунальних послуг та історію таких оплат і в разі вчинення боржником оплати чергового платежу, встановити чи не свідчить така дія про визнання лише певної частини боргу, що не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу». Аналогічний підхід до оцінки переривання позовної давності продемонстрував і новий Верховний Суд, зокрема, у постанові від 30.05.2018 року по справі № 161/20278/14-ц. Хоча остання стосується кредитних правовідносин, це не знецінює висновок суду з точки зору теорії права. В цьому контексті важливим також є і висновок, викладений у постанові Верховного Суду в постанові 27.12.2018 року у справі №127/8837/16-ц, а саме - вчинення платежів за межами позовної давності не може свідчити про її переривання». Виходячи з наведеного, є підстави вважати, що в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач [PERSON] , сплачуючи з листопада 2018 р. по липень 2020 р. поточні платежі, вчиняв дії, що свідчать про визнання ним всієї заборгованості у розумінні ч.1 ст.264 ЦК, що окреслює підстави переривання строку позовної давності. Споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (пункт 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року). Плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно (частина перша статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року). Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору (частина перша статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року). Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк (пункт 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, у первинній редакції). Розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк (пункт 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 18 серпня 2017 року № 633, чинної з 30 серпня 2017 року). Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою в ст.129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Статтею 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою Україн, та практику ЄСПЛ як джерело права. Проаналізувавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази в справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. Оскільки позов задоволено частково у сумі 12 871,67 грн. то розмір відшкодування судового збору складає 1154 грн.

Outcome: partial