Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-16 00:00:00

КП «Компанія «Вода Донбасу» в інтересах Добропільського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства звернулось до суду з позовом до [PERSON] , про стягнення заборгованості за водопостачання та водовідведення. Обґрунтовуючи позовні вимоги посилались на те, що відповідно до діючого законодавства відповідачу [PERSON] надавались послуги з питного водопостачання та водовідведення за місцем проживання: [ADDRESS] . Крім відповідача в квартирі також проживають [PERSON] та [PERSON] . Відповідач користується послугами з питного водопостачання та водовідведення, але оплату за послугу здійснює не регулярно та не в повному обсязі, внаслідок чого за період з 01.12.2015 року по 01.11.2019 року з`явилась заборгованість, яка складає 21016,61 грн. Тому представник позивача просить стягнути з відповідача заборгованість за спожиті послуги з постачання питної води у розмірі 21016,61 гривень та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1921,00 гривень. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.02.2020 року, який був проведений на підставі розпорядження в.о.керівника апарату Добропільського міськрайонного суду №57 від 05.02.2020 року, вищевказана цивільна справа була передана на розгляд судді Хоменко Д.Є. Представник позивача в судове засідання не з`явилась, але надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач [PERSON] також в судове засідання не з`явилась, на адресу суду надходила її заява про розгляд справи без її участі, а також застосуванні до заявлених вимог строк позовної давності. Згідно ст.223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до положень частини 2 статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що за адресою: [ADDRESS] зареєстрована та проживає [PERSON] , тобто відповідач по справі, що підтверджується наданою інформацією відділу реєстрації Добропільської міської ради Донецької області №16.18/1209 від 17.12.2019 року та копією паспорта відповідача (а.с.9, 19). Згідно наданої інформації відділу реєстрації Добропільської міської ради Донецької області №16-23/431 та №16-23/432 від 24.06.2020 року за адресою: [ADDRESS] , також з 12.02.2002 року зареєстрований [PERSON] , [INFO] , з 02.07.2010 року по 01.09.2012 року та з 27.11.2014 року по 23.12.2019 року була зареєстрована [PERSON] , [INFO] (а.с.62, 63), тобто сума послуг розраховувалась із розрахунку на трьох зареєстрованих осіб. На ім`я відповідача [PERSON] в комунальному підприємстві «Компанія «Вода Донбасу» в особі Добропільського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства, що надає послуги з водопостачання та водовідведення, відкрито особовий рахунок № [NUMBER] (а.с.3). Відповідно до «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 року, відповідачу надавалися послуги з водопостачання та водовідведення. За надані позивачем послуги з водопостачання та водовідведення у відповідачки за період з 01.12.2015 року по 01.11.2019 року утворилася заборгованість у сумі 21016,61 гривень, що підтверджується доданим розрахунком заборгованості (а.с.4, 5). Крім того, матеріали справи свідчать про те, що надані позивачем послуги з централізованого водопостачання та водовідведення відповідачкою не оплачувалися, проте остання була обізнана про наявну заборгованість, що підтверджується актом інвентаризації споживачів мешканців багатоквартирного жилого будинку від 28.08.2018 року (а.с.8). Також позивачем на адресу відповідача було направлено претензію про сплату боргу в розмірі 21016,61 грн. від 15.11.2019 року, про що свідчить квитанція з ПАТ «Укрпошта», про направлення на [PERSON] рекомендованого листа (а.с.6, 7). Згідно ст.22 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання», п.33 Правил надання населенню послуг з водо-, теплопостачання та водовідведення, затверджених постановою КМУ від 30 грудня 1997 р. № 1497 (зі змінами та доповненнями), п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~споживачі питної води, зобов`язані своєчасно, у строки, встановлені договором або законом, вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення. Згідно з п.5 ч.2 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо). Відповідно до ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Суд враховує, що споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг. За таких обставин зобов`язання відповідача оплатити надані послуги виникає на підставі закону з узгоджених дій постачальника і споживача послуг. Саме до цього зводяться висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 30 жовтня 2013 року по справі №6-59цс13 та від 25 листопада 2014 року по справі №3-184гс14. Проте в матеріалах справи є заява від відповідача [PERSON] , про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин (а.с.57). Згідно зі статтею 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). За приписами ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як встановлено судом, позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення з [PERSON] заборгованості 05 грудня 2019 року, тобто загальна позовна давність встановлюється з 05 грудня 2016 року. Виходячи з того, що строк позовної давності щодо позовних вимог про стягнення заборгованості встановлюється з 05 грудня 2016 року, а позовні вимоги пред`явлено про стягнення за період з 01 грудня 2015 року по 01 листопада 2019 року, то поза межами строку позовної давності знаходяться вимоги про стягнення заборгованості за період з 01 грудня 2015 року по 04 грудня 2016 року та підлягає стягненню заборгованість за період з грудня 2016 року по 01 листопада 2019 року, яка складає 16857,45 грн. З урахуванням наведеного, не підлягає стягненню заборгованість, яка знаходиться поза межами строку позовної давності, в сумі 4159,16 гривень і в цій частині в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 1540,84 гривень.

Outcome: partial