Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-12 00:00:00

Керівник Тячівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі ДП «Закарпатського обласного управління лісогосподарських агропромислових господарств» звернувся в суд з позовом до Буштинської селищної ради, [PERSON] де третя особа є Державна інспекція сільського господарства в Закарпатській області, Управління Держземагенства в Тячівському районі Закарпатської області, про визнання недійсним і скасування рішень, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку. В своїй позовній заяві позивач просить суд визнати недійсним п.1.59 рішення 12 сесії 5 скликання Буштинської селищної ради №277 від 14.03.2008, яким вирішено передати земельну ділянку, яка перебувала у постійному користуванні, у власність [PERSON], мешканцю [ADDRESS], для ведення садівництва, площею 0,12 га в ур. «Малі Когутовичі». Визнати недійсним рішення 17 сесії 5 скликання Буштинської селищної ради №459 від 09.04.2009 «Про затвердження акту вибору та обстеження земельної ділянки та надання дозволу розроблення проекту із землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність». Визнати недійсним рішення 18 сесії 5 скликання Буштинської селищної ради №472 від 17.07.2009 «Про затвердження проекту відведення земельної ділянки». Визнати недійсними державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 21.09.2009 року, кадастровий номер якої [NUMBER] площею 0,12 га для ведення садівництва, виданого [PERSON] Скасувати реєстрацію державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 21.09.2009 року, кадастровий номер якої [NUMBER] площею 0,12 га для ведення садівництва, виданого [PERSON] Вилучити від [PERSON] земельну ділянку для ведення садівництва, площею 0,12 га в смт.Буштино, ур.«Малі Когутовичі», кадастровий номер якої [NUMBER]. Свої вимоги мотивує тим, що до прокуратури району надійшли матеріали перевірки Державної інспекції сільського господарства в Закарпатській області щодо законності передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки Буштинською селищною радою. За результатами розгляду матеріалів встановлено, що п. 1.59 рішення 12 сесії 5 скликання Буштинської селищної ради №277 від 14.03.2008, вирішено передати земельну ділянку, яка була в постійному користування, у власність [PERSON], мешканцю [ADDRESS], для ведення садівництва, площею 0,12 га в ур. «Малі Когутовичі». Рішенням 17 сесії 5 скликання Буштинської селищної ради №459 від 09.04.2009 затверджено акт вибору та обстеження земельної ділянки та надано дозвіл на розроблення проекту із землеустрою, щодо відведення у власність земельної ділянки гр. [PERSON], мешк. [ADDRESS], в смт. Буштино ур. «Малі Когутовичі» площею 0,12 га для ведення садівництва. Рішенням 18 сесії 5 скликання Буштинської селищної ради №472 від 17.07.2009 затверджено проект відведення, щодо передачі у власність земельної ділянки гр. [PERSON], мешк. [ADDRESS], в смт. Буштино ур. «Малі Когутовичі» площею 0,12 га для ведення садівництва та передано у власність вказану земельну ділянку. На підставі вказаного рішення [PERSON] виготовив державний акт на право власності на землю серії [NUMBER] від 21.09.2009 року, кадастровий номер якої [NUMBER] площею 0,12 га для ведення садівництва. Вивченням матеріалів державної інспекції сільського господарства у Закарпатській області та проекту із землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] в смт. Буштино, ур. «Малі Когутовичі» для ведення садівництва встановлено, що вказані рішення та державний акт на право власності на землю суперечать вимогам чинного законодавства та підлягають скасуванню з наступних підстав. Встановлено, що спірна земельна ділянка є земельною ділянкою лісового фонду, відноситься до земель лісогосподарського призначення, розташована в кварталі 35/19 Тереблянського лісництва та перебуває в постійному користуванні філії «Тячівське лісове агропромислове господарство» ДП «Закарпатське обласне управління лісогосподарських агропромислових господарств». Станом на час прийняття оскаржуваного рішення з постійного користування не вилучалась, жодних погоджень на її вилучення лісогосподарське господарство не надавало. Вказане підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування, розробленими та затвердженими в 2004 році при проведенні базового лісовпорядкування. Відповідно до ст. 19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі лісогосподарського призначення. Згідно з ч.ч. 1, 2, 4 ст. 20 ЗК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства. Статтею 21 ЗК України визначено, що порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель. Згідно ст. 55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках. Відповідно до ст.ст. 56, 57 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення. Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом. Таким чином, землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства, належать до земель лісогосподарського призначення, на які розповсюджується особливий режим щодо використання, надання в користування та передачі у власність. При цьому, згідно зі ст. 3 ЗК України земельні відносини, які виникають при використанні лісів, регулюються також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать ЗК України. Водночас у ч. 2 ст. 5 Лісового кодексу України передбачено, що правовий режим земель лісогосподарського призначення визначається нормами земельного законодавства. Відтак застосування норм земельного та лісового законодавства при визначенні правового режиму земель лісогосподарського призначення повинне базуватись на пріоритетності норм земельного законодавства перед нормами лісового законодавства, а не навпаки. Оскільки земельна ділянка й права на неї на землях лісогосподарського призначення є об'єктом земельних правовідносин, то суб'єктний склад і зміст таких правовідносин повинні визначатися згідно з нормами земельного законодавства в поєднанні з нормами лісового законодавства в частині використання та охорони лісового фонду. Основною рисою земель лісогосподарського призначення є призначення цих земель саме для ведення лісового господарства, що за змістом статті 63 ЛК України полягає в здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів. Відповідно до п. «б» ч.1 ст. 164 ЗК України використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб. Отже, однією з основних особливостей правового режиму земель лісогосподарського призначення є нерозривний зв'язок їх використання із лісокористуванням. Пунктом 13 ст.46 ЛК України визначено, що планування використання земель лісогосподарського призначення здійснюється головним чином у формі лісовпорядкування, яке, зокрема, передбачає складання проектів організації і розвитку лісового господарства та здійснення авторського нагляду за їх виконанням. Стаття 51 ЛК України визначає, що паралельно із земельним кадастром здійснюється облік лісів та ведеться органами лісового господарства державний лісовий кадастр на основі державного земельного кадастру (частина друга статті 49 ЛК України). Державний лісовий кадастр включає: облік якісного і кількісного стану лісового фонду України; поділ лісів на категорії залежно від основних виконуваних ними функцій; грошову оцінку лісів (у необхідних випадках); інші показники. Згідно зі статтею 7 ЛК України ліси, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу. Відповідно до статті 8 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій згідно із законом. Пунктом 5 ч.1 ст. 31 ЛК України визначено, що передача у власність, надання в постійне користування для не лісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею до 1 га, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст республіканського (Автономної Республіки Крим) та обласного значення та припиняють права користування ними належить до повноважень Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій у сфері лісових відносин. Згідно із частиною другою статті 149 ЗК України вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Відповідно до п.5 ст.149 ЗК України районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: сільськогосподарського використання; ведення водного господарства, будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною дев'ятою цієї статті. За статтею 48 ЛК України в матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об'єкта лісовпорядкування. Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування. У проекті організації та розвитку лісового господарства визначаються і обґрунтовуються основні напрями організації і розвитку лісового господарства об'єкта лісовпорядкування з урахуванням стану та перспектив економічного і соціального розвитку регіону. Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища. Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов'язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів. Згідно з нормами статей 181 - 184, 202 - 204 ЗК України, законів України «Про Державний земельний кадастр» та «Про землеустрій» дані державного земельного кадастру - це документальне підтвердження відомостей про правовий режим земель, їх цільове призначення, їх розподіл серед власників землі і землекористувачів за категоріями земель, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, які ґрунтуються на підставі землевпорядної документації. Згідно з пунктом 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, ас штаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення. Отже, системний аналіз наведених норм законодавства дозволяє дійти висновку про те, що при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України. Аналогічна позиція висвітлена у постанові судової палати у Цивільних справах Верховного суду України у справі №6-212цс14 від 24 грудня 2014 року де судом зроблено правовий висновок про порядок використання земель лісового фонду. Однак, у ході вивчення матеріалів встановлено, що при прийнятті рішення 17 сесії 5 скликання Буштинської селищної ради №459 від 09.04.2009 та рішення 18 сесії 5 скликання Буштинської селищної ради №472 від 17.07.2009 допущені грубі порушення вимог вищенаведеного законодавства, оскільки Буштинська селищна рада у даному випадку вийшла за межі власних повноважень. Крім цього, при передачі земельної ділянки у власність Буштинською селищною радою порушено вимоги ст.ст. 118, 121 ЗК України, які чітко регламентують процедуру надання у власність громадянам земельних ділянок. Так, громадянин, зацікавлений в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки, яка перебуває в державний або комунальній власності, для цілей, передбачених Кодексом, подає заяву до сільської, селищної, міської ради або до місцевої державної адміністрації за місцем знаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри і місце розташування ділянки та мета її використання. Відповідна сільська, селищна, міська рада чи місцева державна адміністрація розглядає заяву, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність, дає дозвіл на замовлення проекту її відведення. Склад, зміст проекту відведення земельної ділянки та порядок його розгляду і затвердження встановлюються спеціально уповноваженим органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Відповідна сільська, селищна, міська рада чи місцева державна адміністрація у місячний строк розглядає проект відведення земельної ділянки та приймає відповідне рішення. Також, підтвердженням незаконності оспорюваного рішення органу місцевого самоврядування та державного акту на право власності на земельну ділянку є негативні висновки державної інспекції сільського господарства від 21.05.2014. Статтею 19 Конституції України передбачено; що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Згідно з ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Статтею 21 Цивільного кодексу України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, та вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. До прийняття рішення та видачі державного акту земельна ділянка перебувала у державній власності. Буштинська селищна рада не була наділена чинним законодавством повноваженнями щодо розпорядження нею. В той же час, земельна ділянка вибула з державної власності всупереч законодавству, що дає підстави для пред'явлення вимог про витребування її із чужого незаконного володіння. Така ж позиція висвітлена в Узагальненні практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними Верховного Суду України від 24.11.2008. Зважаючи на викладене та враховуючи суб'єктний склад учасників спору, справа за цим позовом повинна розглядатись за правилами цивільного судочинства. Наведені порушення чинного законодавства, які свідчать про незаконність набуття [PERSON] земельної ділянки, ДП «Закарпатське обласне управління лісогосподарських агропромислових господарств» встановлено в жовтні 2014 року в ході проведення перевірки з цих питань, у тому числі Державною інспекцією сільського господарства (лист Філії «Тячів ЛАГ» від 27.10.2014 №154/1 та акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 21.05.2014), що підтверджується доданими до позовної заяви документами. Зважаючи на це, встановлений ст. 257 ЦК України строк позовної давності не порушено.

Outcome: approved