Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-09 00:00:00

І. Стислий виклад позицій позивача, відповідача 1. Виклад позиції позивача. [PERSON] 22.04.2019 року звернувся до Шаргородського районного суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів. В позові позивач [PERSON] просить стягнути з [PERSON] на його користь основну суму боргу за договором позики в національній валюті України гривні в сумі 187109 грн., та в іноземній валюті, зокрема, в доларах США в сумі 3125 доларів, та в євро в сумі 4300 євро; 114,29 доларів США, 157,27 євро, 7070,01 грн. у рахунок відшкодування трьох процентів річних за період прострочення грошового зобов`язання; витрати по сплаті судового збору в сумі 4158,08 грн. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 01.08.2017 року між ним та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики у формі розписки, наданої йому на підтвердження отримання відповідачем грошових коштів. За умовами означеного договору позики він передав, а відповідач отримав у позику грошові кошти в сумі 3125 доларів США, 4300 євро, 202109 грн., які зобов`язувався повернути до 01.02.2018 року. Проте відповідач свої зобов`язання по поверненню позики в сумі 3125 доларів США, 4300 євро, 202109 грн. не виконав. В ході досудових перемовин позивача та відповідача, останній обіцяв повернути борг найближчим часом у повному обсязі. Проте, відповідачем було повернуто всього 15000 грн. частинами в розмірі по 5000 грн. 06.07.2018 року, 17.08.2018 року, 22.08.2018 року. У зв`язку з невиконанням боржником своїх зобов`язань по поверненню позики він змушений звернутися до Шаргородського районного суду з позовом. Станом на час звернення із позовом, відповідно до договору позики у формі розписки, заборгованість відповідача становить 3125 доларів США, 4300 євро, 187109 грн. (202109 грн. 15000 грн.). Статтями 1046, 1047 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другої сторони (позичальника) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання позикодавцеві визначеної суми грошової суми або визначеної кількості речей. Норми чинного цивільного законодавства не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, нарахування 3% річних у іноземній валюті, що вбачається із правових висновків Верховного Суду. Нарахування 3% річних за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання становить 7070,01 грн., 157,27 євро, 114,29 доларів США. Крім того, при зверненні в суд ним сплачено судовий збір в сумі 4158,08 грн., які просить стягнути з відповідача. У вступному слові та в заключному слові у судових дебатах позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити з підстав, що наведені в ньому, та стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики, зокрема, основний борг в сумі 187109 грн., 4300 євро, 3125 доларів США, а також 3% річних за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання в сумі 7070,01 грн., 114,29 доларів США, 157,27 євро, а також понесені ним витрати в сумі 4158,08 грн. на сплату судового збору. Позивач [PERSON] суду пояснив, що 01.08.2017 року позичив відповідачеві [PERSON] грошові кошти як у грошовій одиниці України гривні в сумі 202109 грн., так і в іноземній валюті в сумі 4300 євро та 3125 доларів США на строк до 01.02.2018 року. [PERSON] зобов`язувався також сплатити йому 3% річних у випадку прострочення виконання грошового зобов`язання. Договір позики, укладений між ним та відповідачем, підтверджується розпискою. [PERSON] не виконує свої зобов`язання за договором позики від 01.08.2017 року. Він неодноразово звертався до відповідача з вимогою сплати боргу, на що останній сплатив лише 15000 грн. в рахунок погашення заборгованості за договором позики. В подальшому відповідач почав уникати з ним зустрічей, не відповідає на телефонні дзвінки, тобто уникає будь-якого спілкування з приводу повернення боргу, хоча, на його думку, має достатньо коштів для погашення боргу, оскільки безперешкодно виїздить на роботу за кордон. У зв`язку із наведеними обставинами він змушений захищати своє порушене право шляхом звернення до суду з позовом. Просить врахувати обґрунтування ним позовних вимог і задовольнити позов у повному обсязі, а також стягнути понесені ним судові витрати. \~ \~ \~ \~ 2. Виклад позиції відповідача. Правом на подання відзиву на позовну заяву [PERSON] відповідач [PERSON] не скористався. Так, відповідач [PERSON] відзив на позов із викладенням своїх заперечень щодо позовних вимог [PERSON] до суду не подав, не дивлячись на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 03.05.2019 року. ІІ. Заяви, клопотання позивача, відповідача. 1. Разом з\~позовною заявою\~позивач [PERSON] \~подавав заяву\~про забезпечення\~позову (а.с.13-14). 2. Відповідач [PERSON] заяв та клопотань, пов`язаних із розглядом справи, до суду не подавав. ІІІ. Процесуальні дії у справі 1. Відповідно до ухвали судді від 23.04.2019 року [PERSON] повернуто заяву про забезпечення позову (а.с.17-18). 2. 03.05.2019 року прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів в порядку загального позовного провадження, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 21.05.2019 року (а.с.22). 3. Ухвалою суду від 21.05.2019 року закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів та призначено справу для розгляду по суті на 07.06.2019 року (а.с.29-30). 4. 07.06.2019 року відкладено судове засідання на 24.06.2019 року через неприбуття відповідача [PERSON] , здійснено виклик відповідача шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с.40, 43). 5. 24.06.2019 року відкладено судове засідання на 10.07.2019 року через неприбуття відповідача [PERSON] , здійснено виклик відповідача шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с.47, 50). 6. 10.07.2019 року судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів і про ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів (а.с.53). За таких обставин суд вважає, що перешкод для здійснення розгляду справи у судовому засіданні та ухвалення судового рішення немає. 7. 10.07.2019 року, не виходячи до нарадчої кімнати, відповідно до вимог ч.4 ст.259 ЦПК України, суд постановив ухвалу про задоволення клопотання позивача про приєднання до матеріалів цивільної справи оригіналу боргової розписки від 01.08.2017 року (а.с.52). ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази Вирішуючи спір,\~суд встановив,\~що між\~сторонами виникли\~зобов`язальні правовідносини,\~зокрема,\~щодо позикових зобов`язань та щодо невиконання грошових зобов`язань, щодо правових підстав для застосування до спірних правовідносин приписів частини другої статті 625 ЦК України. Судом встановлено наступні фактичні обставини, що підтверджуються доказами. Вирішуючи спір, суд встановив факт укладення між [PERSON] з одного боку та [PERSON] з другого боку договору позики грошей: в сумі 202109 грн., 3125 доларів США, 4300 євро, відповідно до якого [PERSON] позичив у [PERSON] 01.08.2017 року вказані суми грошових коштів у національній валюті гривні та в іноземній валюті доларах США та євро, із зобов`язанням повернути борг повністю до 01.02.2018 року. Факт отримання [PERSON] від [PERSON] позики в національній валюті України гривні в сумі 202109 грн. та в іноземній валюті 3125 доларів США та 4300 євро підтверджується борговим документом розпискою від 01.08.2017 року, відповідно до якої відповідач власноручно зазначив про позику у позивача означених сум грошових коштів, а також зазначив про те, що зобов`язується повернути суму позики у повному обсязі в строк до 01.02.2018 року (а.с.52). Таким чином, виконання грошового зобов`язання та повернення грошових коштів повинно відбутися не пізніше 01.02.2018 року. Суд вважає, що факт написання розписки та наявність боргу перед позивачем не заперечуються відповідачем [PERSON] , оскільки останній відзиву на позов із викладенням своїх заперечень щодо позову на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 03.05.2019 року, не надав. Боргова розписка, що написана відповідачем [PERSON] та надана позивачеві [PERSON] , відповідає формі, встановленій для договору позики, що передбачена в ст.1047 ЦК України. Означена розписка підтверджує дві обставини: факт отримання відповідачем [PERSON] грошей в кількості 202109 грн., 3125 доларів США, 4300 євро та волевиявлення позикодавця і боржника, зокрема, позикодавця щодо надання позики, а відповідача сплатити позивачеві суму боргу, а також зобов`язання відповідача, з яким погодився позивач, що повернення боргу буде здійснено до 01.02.2018 року та зобов`язання відповідача, з яким погодився позивач, у випадку несвоєчасного повернення боргу до вказаної дати сплатити 3% річних від простроченої суми позичених грошових коштів. Оскільки у розписці зазначено, що відповідач отримав грошові кошти в грошовій одиниці гривні та в іноземній валюті в борг від позивача, і, з врахуванням того, що розписка знаходиться у позивача [PERSON] , то суд вважає, що дана обставина підтверджує факт зобов`язання відповідача перед позивачем за договором позики. До даного часу відповідач суми позики у грошовій одиниці гривні та в іноземній валюті доларах США та євро позивачеві у повному обсязі не повернув, повернувши лише частково борг в сумі 15000 грн., що вбачається із позовної заяви, матеріалів справи, а також підтверджується тією обставиною, що борговий документ розписка, до теперішнього часу знаходиться у позивача та не повернутий останнім відповідачеві у випадку, якби відповідач сплатив борг за договором позики у повному обсязі. Вказана обставина підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи, зокрема, оригіналом боргового документу розписки від 01.08.2017 року (а.с.52), проведеним позивачем розрахунком заборгованості (а.с.9-10). Таким чином, суд встановив наявність основного грошового зобов`язання за укладеним договором позики в грошовій одиниці України гривні в сумі 187109 грн. (202109-15000=187109) та у іноземній валюті 3125 доларів США і 4300 євро, а також невиконання цього зобов`язання відповідачем у строк, що встановлений у договорі позики, тобто до 01.02.2018 року. Отже, відповідач добровільно суму позики у повному обсязі позивачеві не повернув, що вбачається із матеріалів справи, у зв`язку із чим наявні правові підстави для стягнення сум боргу із відповідача на користь позивача. Позивач [PERSON] у цивільній справі, яка розглядається, пред`явив вимогу про застосування до спірних правовідносин приписів ч.2 ст.625 ЦК України, тобто про стягнення трьох процентів річних від прострочених сум позики. Як вбачається з розрахунку позивача, доданого до позовної заяви, заборгованість по грошовому зобов`язанню у грошовій одиниці гривні становить 187109 грн., період прострочення для нарахування трьох процентів річних з 02.02.2018 року по 22.04.2019 року, тобто 445 днів (в межах строку позовної давності), з врахуванням строків повернення відповідачем суми боргу по 5000 грн. 06.07.2018 року, 17.08.2018 року, 22.08.2018 року, розмір відсотків становить: за період з 02.02.2018 року по 05.07.2018 року (за 154 дні) 2558,20 грн., за період з 06.07.2018 року по 16.08.2018 року (за 42 дні) 680,43 грн., за період з 17.08.2018 року по 21.08.2018 року (за 5 днів) 78,95 грн., за період з 22.08.2018 року по 22.04.2019 року (за 244 дні) 3752,43 грн., всього 7070,01 грн. (2558,20+680,43+78,95+3752,43=7070,01) (а.с.9-10). Також, із розрахунку позивача, доданого до позовної заяви, вбачається, що заборгованість по грошовому зобов`язанню у іноземній валюті доларах США становить 3125 доларів США, період прострочення для нарахування трьох процентів річних з 02.02.2018 року по 22.04.2019 року, тобто 445 днів (в межах строку позовної давності), розмір відсотків становить 114,29 доларів США (3125:365х3%х445=114,29) (а.с.9). Крім того, із розрахунку позивача, доданого до позовної заяви, вбачається, що заборгованість по грошовому зобов`язанню у іноземній валюті євро становить 4300 євро, період прострочення для нарахування трьох процентів річних з 02.02.2018 року по 22.04.2019 року, тобто 445 днів (в межах строку позовної давності), розмір відсотків становить 157,27 євро (4300:365х3%х445=157,27) (а.с.9). Суд вважає, що у даному цивільно-правовому спорі наявні правові підстави для застосування до спірних правовідносин приписів частини другої статті 625 ЦК України, оскільки на підставі договору позики, що підтверджений борговим документом розпискою, між позивачем та відповідачем виникло грошове зобов`язання, і це грошове зобов`язання порушене відповідачем, який не виконує його у добровільному порядку, тому невиконання грошового зобов`язання відповідачем зумовлює застосування положень вказаної норми права. При цьому, до вказаного висновку щодо вибору і застосування приписів ч.2 ст.625 ЦК України до спірних правовідносин, суд прийшов, враховуючи висновки щодо застосування відповідної норми права, викладені в постановах Верховного Суду, відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України. Так, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі №686/21962/15-ц, від 20.06.2018 року у справі №308/3162/15-ц, постановах Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі №459/3560/15-ц, від 21.08.2018 року у справі №201/4053/15-ц Верховним Судом наведено висновки щодо правильного застосування ч.2 ст.625 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною другою ст.509 ЦК України передбачено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти. За змістом статей 524, 533, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання, так і на не договірні (деліктні) зобов`язання. Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України. Тому,\~суд вважає наведені позивачем розрахунки трьох процентів річних такими, що ґрунтуються на нормах закону, належних та допустимих доказах, досліджених судом, тому погоджується з ними, у зв`язку із чим підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, згідно з наведеними вище розрахунками за період з 02.02.2018 року по 22.04.2019 року три проценти річних в сумі 7070,01 грн., 114,29 доларів США, 157,27 євро. V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування Встановленим судом\~фактам відповідають\~ зобов`язальні\~правовідносини,\~зокрема,\~щодо позикових зобов`язань та щодо невиконання грошових зобов`язань, щодо правових підстав для застосування до спірних правовідносин приписів частини другої статті 625 ЦК України, які регулюються нормами Конституції, Цивільного кодексу України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно зі статтею 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. \~ \~ \~ \~Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. \~ \~ \~ \~Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. За змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст.1046 ЦК України). Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України). Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). \~ \~ \~ \~Згідно зі ст.218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо -, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. \~ \~ \~ \~ Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК України). Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч.3 ст.1049 ЦК України). Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу (ч.ч.1, 2 ст.509 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, в тому числі, договори й інші правочини. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається (ст.525 ЦК України). Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст.526 ЦК України). Згідно із ч.1 ст.527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (ч.ч.1, 2 ст.524 ЦК України). Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає оплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ст.533 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання ( неналежне виконання) (ст.610 ЦК України). Згідно із ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України). Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч.1 ст.625 ЦК України). Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Договір є обов`язковим для виконання (ст.629 ЦК України). VІ. Висновки суду Проаналізувавши докази на відповідність їх критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності, а також проаналізувавши вище наведені норми права, суд вважає, право позивача невиконанням грошового зобов`язання з боку відповідача порушено і підлягає судовому захисту. Так, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків (ч.ч.1, 2 ст.76 ЦПК України). Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними, допустимими, достовірними, достатніми. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування ( ст.77 ЦПК України). В силу вимог ч.1 ст.78 ЦПК України, допустимими є докази, що одержані відповідно до порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.80 ЦПК України). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається (ч.1 ст.81 ЦПК України), в судовому засіданні досліджено кожний доказ, що міститься в матеріалах цивільної справи і відповідає вимогам належності, допустимості і достовірності. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. В п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). Оскільки факт повернення боргу відповідачем позивачеві не доведено, то право позивача невиконанням зобов`язання з боку відповідача порушено і підлягає судовому захисту. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Таким чином, суд приходить до висновку, що позов у частині стягнення боргу за договором позики підлягає задоволенню, оскільки наявність боргового документа розписки, у позивача, свідчить про існування невиконаного відповідачем зобов`язання перед останнім на суму 187109 грн., 3125 доларів США, 4300 євро. Тому, підлягають стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] суми боргу 187109 грн., 3125 доларів США, 4300 євро за договором позики, укладеним між відповідачем та позивачем 01.08.2017 року. Крім того, суд вважає, що відповідно до вимог ст.ст.625, 1050 ЦК України, підлягає задоволенню вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь суми трьох процентів річних від прострочених сум боргу у грошовій одиниці України - гривні у розмірі 7070,01 грн. та у іноземній валюті 114,29 доларів США та 157,27 євро, відповідно до розрахунку, поданого позивачем (а.с.9-10), оскільки в договорі позики, що викладений у формі письмової розписки від 01.08.2017 року, вказано, що у випадку прострочення виконання грошового зобов`язання відповідач повинен сплатити такий розмір процентів, встановлений нормами ЦК України. При цьому, до вказаного висновку щодо вибору і застосування приписів ст.ст.192, 1046, 1049 ЦК України, ч.2 ст.625 ЦК України до спірних правовідносин, суд прийшов, враховуючи висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду, відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі №373/2054/16-ц наведено висновки щодо застосування вказаних норм ЦК, які полягають у наступному. Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самі сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року №959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року №185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачено законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема, позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не у всіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, в цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що, згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3% річних від простроченої суми, якщо розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Таким чином, позов [PERSON] в частині стягнення основного боргу за договором позики, а також 3% річних за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання як у національній валюті України гривні, так і в іноземній валюті доларах США та Євро, підлягає задоволенню. VІІ. Розподіл судових витрат Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу (п.1 ч.2 ст.133 ЦПК України). Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст.141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст.141 ЦПК України). Так, відповідно до п.1 ч.2 ст.4 ЗУ «Про судовий збір» при зверненні до суду з позовом майнового характеру фізичною особою сплачується судовий збір у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. При зверненні в суд з позовом [PERSON] сплачено судовий збір в розмірі 4146,55 грн. (а.с.1). Так як позов [PERSON] підлягає задоволенню, то понесені ним судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача в сумі 4146,55 грн. При цьому, позивачем у позові заявлено вимогу про стягнення з відповідача на його користь судового збору в сумі 4158,08 грн., з врахуванням комісійних виплат, що не передбачено нормами ЦПК України та ЗУ «Про судовий збір», у зв`язку із чим вимога позивача про стягнення судового збору підлягає частковому задоволенню на суму 4146,55 грн., а вимоги в сумі 11,53 грн. задоволенню не підлягають.

Outcome: partial