Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-25 00:00:00

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог. 24 липня 2020 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] про визнання правочинів недійсними. [PERSON] , являлась власником земельної ділянки площею 0,3127 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5110300000:02:028:0215; комплексу будівель « [INFO] » площею 644,6 кв.м., які розташовані за адресою: [ADDRESS] На даний час позивачка є власником 2/3 часток земельної ділянки площею 0,3127 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5110300000:02:028:0215 та 2/3 часток комплексу будівель «[INFO]» площею 644,6 кв.м., які розташовані за адресою: [ADDRESS] . 27 грудня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу відповідно до якого: [PERSON] продала та передала у приватну власність, а [PERSON] купив та прийняв у приватну власність 1/3 частки земельної ділянки, без визначення меж в натурі, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 5110300000:02:028:0215. Крім того, 27 грудня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу, відповідно до якого: [PERSON] продала та передала у приватну власність, а [PERSON] купив та прийняв у приватну власність 1/3 частки комплексу будівель « [INFO] », який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Обґрунтовуючи позов, позивачка вказує, що зазначені правочини були вчинені нею під впливом помилки, що є підставою для визнання їх недійсними в судовому порядку з огляду на те, що зазначені об`єкти нерухомого майна, які перейшли у власність відповідачу, позивачка мала намір відчужити у повному обсязі, а не їх частку. Обов`язковою умовою, яка попередньо обговорювалась сторонами, мало б бути вчинення правочину, за яким [PERSON] мав би набути у власність всю земельну ділянку та весь комплекс будівель, а не частку на них. [PERSON] вказує також що помилилась про природу оспорюваних нею правочинів внаслідок цього, адже за її внутрішньою волею дані правочини насправді мали відбутись щодо відчуження зазначених об`єктів нерухомого майна в цілому, а не їх часток. В подальшому, відповідач будь-яких реальних дій для вчинення правочинів та сплату коштів щодо рештки часток зазначеного нерухомого майна не вчинив. Позивачка вважає себе такою, що помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, що призвело до правових наслідків, настання яких вона не бажала (мала намір відчужити в цілому земельну ділянку та комплекс будівель) та призвело до істотного заниження ціни оспорюваних правочинів, що свідчить про вчинення правочину під впливом помилки, у зв`язку з чим вона звернулася до суду з відповідним позовом. Процесуальні дії. Ухвалою суду від 09.12.2020 року вказана справа була прийнята до провадження судді Боярського О.О. та призначено підготовче судове засідання. 17.12.2020 року позивачка [PERSON] подала до канцелярії суду клопотання з проханням справу розглянути за її відсутністю в судовому засіданні, вказала, що позовні вимоги підтримує. 04.02.2021 року відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Васильєв П.О. подали до канцелярії суду заяву про визнання позовних вимог [PERSON] . Ухвалою суду від 08.02.2021 року було задоволено заяву представника [PERSON] - адвоката Каланжова В.І., подану 08.02.2021 року, про залучення [PERSON] до участі у справі в якості третьої особи,яка не заявляє самостійних вимог. Ухвалою суду від 17.02.2021 року було задоволено клопотання представника [PERSON] - адвоката Каланжова В.І. про витребування доказів, а саме копії нотаріальних справ у приватного нотаріуса Щукіної Л.С. Ухвалою суду від 01.03.2021 року розгляд справи було відкладено. Ухвалою суду від 16.03.2021 року було задоволено заяву [PERSON] про витребування доказів у [PERSON] яка 24.03.2021 року письмово повідомила суд про об`єктивну неможливість їх надати. 26.03.2021 року позивачка [PERSON] надала до канцелярії суду додаткові пояснення по справі. Ухвалою суду від 29.03.2021 року були розглянуті клопотання адвоката Каланжова В.І. про залучення третьої особи, визнання обов`язкової явки позивача та витребування доказів. 29.03.2021 року адвокат Каланжов В.І. подав до канцелярії клопотання щодо залучення доказів до матеріалів справи. Ухвалою суду від 29.03.2021 року закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до судового розгляду по суті на 26.04.2021 року. Ухвалою суду від 26.04.2021 року відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про залишення без розгляду позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] про визнання правочинів недійсними. Ухвалою суду від 26.04.2021 року відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про зупинення провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] про визнання правочинів недійсними. Позивачка в судове засідання не з`явилась, про час ті місце розгляду справи повідомлена належним чином. Надала до канцелярії суду заву відповідно до якої зазначила що, підтримує доводи викладені нею в позовній заяві та додаткових поясненнях, просила справу розглядати у її відсутність посилюючись на те, що на підставі рішення зборів суддів Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.04.2021 року № 4, відповідно до ч. 2 ст. 29 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Указу Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19 тимчасово, з 05 квітня до 30 квітня 2021 року, зупинено розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судового процесу та припинити їх пропуск до залів судових засідань на час вжитих заходів. Відповідно до Розпорядження Голови Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05 квітня 2021 року «Про тимчасові заходи з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом SARS-CoV-2» Білгород - Дністровський міськрайонний суд розглядає інші кримінальні, цивільні або адміністративні провадження, участь в яких участь сторін не є обов`язковою або сторони виявили бажання розглядати справи без їх участі, посилаючись на вищевикладені обставини також просила врахувати її похилий вік та розглядати справу у її відсутність. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час ті місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідно до поданих ним до канцелярії суду заяв, зазначає, що визнає у повному обсязі позовну заяву [PERSON] , а також всі ті обставини, на які вона посилається у своєму позові, та у зв`язку із карантинним заходами та зупиненням розгляду цивільних справ за участю сторін та інших учасників справи на строк до 30 квітня 2021 року, про що Головою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області видано відповідне розпорядження, просить справу розглядати у його відсутність. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] , в судове засідання не з`явилась, про час ті місце розгляду справи повідомлена належним чином. Надала до канцелярії суду письмову промову до судових дебатів, відповідно до якої просить відмовити у повному обсязі у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] про визнання правочинів недійсними. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вимогами ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку. Фактичні обставини справи. Судом встановлено, що [PERSON] , являлась власником земельної ділянки площею 0,3127 га , для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5110300000:02:028:0215; комплексу будівель « [INFO] » площею 644,6 кв.м., які розташовані за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 923494751103, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 22 липня 2020 року № 217309658, Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 22 липня 2020 року № 217311372, Договором купівлі-продажу від 27 грудня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Щукіною Л.С. та зареєстрованого в Реєстрі за № 1065 та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27 грудня 2016 року № 77095682; Договором купівлі-продажу від 27 грудня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Щукіною Л.С. та зареєстрованого в Реєстрі за № 1064 та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27 грудня 2016 року № 77089691. На даний час позивачка є власником 2/3 часток земельної ділянки площею 0,3127 га , для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5110300000:02:028:0215 та 2/3 часток комплексу будівель «[INFO]» площею 644,6 кв.м., які розташовані за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 923494751103, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 22 липня 2020 року № 217309658, Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 22 липня 2020 року № 217311372. 27 грудня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Щукіною Л.С. та зареєстрований в Реєстрі за № 1065, відповідно до якого: [PERSON] продала та передала у приватну власність, а [PERSON] купив та прийняв у приватну власність 1/3 частки земельної ділянки, без визначення меж в натурі, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 5110300000:02:028:0215. Даний правочин вчинено за 380 000 гривень 00 копійок. 27 грудня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Щукіною Л.С. та зареєстрованого в Реєстрі за № 1064, відповідно до якого: [PERSON] продала та передала у приватну власність, а [PERSON] купив та прийняв у приватну власність 1/3 частки комплексу будівель « [INFO] », який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зазначені об`єкти нерухомого майна, які перейшли у власність відповідачу, [PERSON] мала намір відчужити у повному обсязі, а не їх частку. Обов`язковою умовою, яка попередньо обговорювалась сторонами, мало б бути вчинення правочину, за яким [PERSON] мав би набути у власність всю земельну ділянку та весь комплекс будівель, а не частку на них, в наслідок цього [PERSON] помилилась про природу оспорюваних нею правочинів та щодо обставин, які мають істотне значення, адже за її внутрішньою волею дані правочини насправді мали відбутись щодо відчуження зазначених об`єктів нерухомого майна в цілому, а не їх часток, що призвело до істотного заниження ціни оспорюваних правочинів. В подальшому, [PERSON] будь-яких реальних дій для вчинення правочинів та сплату коштів щодо рештки часток зазначеного нерухомого майна не вчинив. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. За змістом ч. 2 ст. 11 та ч. 2 ст. 202 ЦК України договір є різновидом правочину. Відповідно до ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У свою чергу частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Положеннями статей 203,215,229,230 ЦК України передбачена недійсність правочинів з вадами волі, коли волевиявлення учасника правочину не відповідає його внутрішній волі, у тому числі якщо внутрішня воля сторони сформувалась невірно під впливом обману. Частина 1 ст.229 ЦК України встановлює, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Пункт 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», встановлює, що: відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним; обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення; не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину; помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Виходячи з системного аналізу ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення, аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.02.2019 року №911/1171/19 На думку суду позивачка довела, що являючись власником комплексу будівель « [INFO] », мала намір відчужити вказаний об`єкт нерухомості у повному обсязі, а не їх частку, однак добросовісно помилилася щодо природи вчинених правочинів та вірила, що відповідач зможе викупити весь комплексу будівель « [INFO] ». Обов`язковою умовою, яка попередньо обговорювалась сторонами, мало б бути вчинення правочину, за яким [PERSON] мав би набути у власність всю земельну ділянку та весь комплекс будівель « [INFO] », а не частку на них, що призвело до істотного заниження ціни оспорюваних правочинів, вказані обставини що не заперечується самим відповідачем по справі. Таким чином судом встановлено, що відмовився від попередньої домовленості придбати весь комплекс будівель « [INFO] », а фактично придбав за договорами купівлі-продажу 1/3 частки комплексу будівель « [INFO] » та 1/3 частки земельної ділянки, без визначення меж в натурі, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 5110300000:02:028:0215, в результаті чого позивач не може продати комплекс будівель « [INFO] », як єдиний майновий комплекс, про що в матеріалах справи свідчить лист покупця - ФОП [PERSON] (відомості про ФОП [PERSON] підтверджено належними доказами, а саме відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань), відповідно до кого останній відмовився від придбання у власність належних [PERSON] 2/3 часток земельної ділянки площею 0,3127 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5110300000:02:028:0215 та 2/3 часток комплексу будівель «[INFO]» площею 644,6 кв.м., які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03.10.2018 року №759/17065/14-ц зазначив, що аналіз статті 229 ЦК України дозволяє стверджувати, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Таким чином суд вважає, що вказана помилка щодо природи оспорюваних [PERSON] правочинів призвела до істотної зниження ціни вказаних об`єктів нерухомості, що є порушенням прав і охоронюваних законом інтересів позивачки . У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою. Щодо порушеного права суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Метою застосування судом певного способу захисту прав та законних інтересів осіб є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Суд зазначає, що для визнання недійсним правочину як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб сторона помилилася саме щодо обставин, які мають істотне значення. До таких обставин віднесено відомості щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Тобто особа, яка помилилась, повинна довести не лише факт існування помилки, а й ту істотність значення обставин, щодо яких особа помилилась. Таким чином, внаслідок відмови [PERSON] в подальшому від придбання всього комплексу будівель « [INFO] » та земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 5110300000:02:028:0215 цілком, позивач не може продати комплекс будівель « [INFO] », як єдиний майновий комплекс, що призвело до істотної зниження його ціни та внаслідок вказаної помилки щодо природи вчинених правочинів, суб`єктивне право [PERSON] зазнало зменшення, та на думку суду підлягає поновленню. Обставини, щодо яких помилилася позивачка, які існували саме на момент вчинення правочину, є встановленими, матеріали справи свідчать про те, що під впливом помилки позивачкою укладено договори купівлі-продажу не комплексу будівель « [INFO] » та земельної ділянки площею 0,3127 га , яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5110300000:02:028:0215 в цілому, а лише 1/3 їх часток. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторю, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. В п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії») Висновки за результатами розгляду справи Проаналізувавши та оцінивши кожний аргумент, наведений учасниками справи під час розгляду справи, та дослідивши наявні у справі докази та положення чинного законодавства, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про те, що позивачка не мала вільного і свідомого волевиявлення під час укладення оспорюванних договорів купівлі-продажу на відчуження 1/3 частки комплексу будівель « [INFO] » та 1/3 частки земельної ділянки, за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5110300000:02:028:0215, оскільки вважала, що насправді за їх домовленістю з відповідачем мало відбутися відчуження зазначених об`єктів нерухомого майна в цілому, а не їх часток. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання правочинів недійсними обґрунтовані належним чином та доведені в судовому порядку, а також з огляду на те, що відповідач позов визнав у повному обсязі, про що надав відповідну заяву про визнання позову, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню у повному обсязі. Щодо думки третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] , стосовно позовних вимог, суд вбачає, що є незгода з позовними вимогами [PERSON] , однак конкретної думки немає, оскільки [PERSON] надала три клопотання, яки суперечать одне одному, а саме: клопотання про зупинення провадження у справі, клопотання залишення позову [PERSON] без розгляду. Клопотання про застосування строків позовної давності. Клопотання про зупинення провадження у справі та клопотання про залишення позову без розгляду були розглянуті окремими ухвалами, а клопотання про застосування строків позовної давності, суд вважає необхідним розглянути в рішенні, так як застосування строків позовної давності призводить до відмови у позові. Відповідно до ч. 1 ст. 42 ЦПК України, у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи. Відповідно до ч. 1 ст. 48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Відповідно до ч. 6 ст. 53 ЦПК України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог, мають процесуальні права і обов`язки, встановлені статтею 43 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 43 ЦПК України, учасники справи мають право: 1) ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень; 2) подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; 3) подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб; 4) ознайомлюватися з протоколом судового засідання, записом фіксування судового засідання технічними засобами, робити з них копії, подавати письмові зауваження з приводу їх неправильності чи неповноти; 5) оскаржувати судові рішення у визначених законом випадках; 6) користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами. Частиною 3 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Таким чином, законодавством передбачено, що право звернення із заявою про застосування строків позовної давності має виключно сторона у спорі, а не будь-який учасник справи. Слід зазначити, що [PERSON] є третьою особою у справі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, тобто учасником справи, а не стороною у спорі, у зв`язку з чим суд вважає, що вона не має права звертатися з вказаним клопотанням та не приймає до уваги, доводи, викладені у ньому третьою особою. На підставі викладеного,

Outcome: approved