Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-16 00:00:00

Комунальне підприємство Кам?янської міської ради «Тепломережі» звернулось до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання. Позивач у своєму позові посилався на те, що відповідач [PERSON] перед позивачем має заборгованість за послуги з централізованого опалення квартири [ADDRESS] за період з листопада 2007 по січень 2019 року в розмірі 66 228,68 грн. Тому позивач просить стягнути з [PERSON] суму боргу в розмірі 66 228,68 грн. за період листопада 2007 року по січень 2019 рік та судовий збір. Відповідач [PERSON] надала заперечення на позов, в якому посилалась на те, що квартира їй належить на праві власності. Договір між нею та позивачем не укладався. У 2007 році вона зверталась до керівництва позивача, щодо відключення її квартири від теплопостачання та переходу на електричне опалення. При реконструкції квартири у 2007 році радіатори опалення було демонтовано і по цей час не встановлено. Також просить суд застосувати строки позовної давності та відмовити в задоволенні позову. Представник позивача надав до суду відповідь на відзив, в якому посилається на те, що факт відсутності договору про надання житлово - комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Відповідач у своїх запереченнях зазначає, що в 2007 році були демонтовані радіатори, але в акті обстеження житлових умов від 17.10.2019 р., що в квартирі відсутні радіатори з серпня 2016 по лютий 2019 р., а не з 2007 року. Також самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється, отже самовільне відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення від оплати за послуги теплопостачання. Свідок в судовому засіданні [PERSON] пояснила те, що відповідачу він є сусідом, в 2007 році практично всі сусіди встановили автономне опалення, тому було проведений демонтаж батарей, а у відповідача батареї були викрадені. В першу квартиру він заходив, коли відповідач збирала підписи для дозволу на відкриття магазину, батарей не було в квартирі. Вислухавши представника позивача, представника відповідача, свідка, вивчивши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що не заперечується сторонами. Відповідач [PERSON] в квартирі [ADDRESS] значиться зареєстрованою з 2010 року (а.с.6). Відповідно до розрахунків від 11.02.2019 р. за послуги з централізованого опалення квартири [ADDRESS] за період з листопада 2007 по січень 2019 рік позивачем нарахована заборгованість в розмірі 66 228,68 грн. (а.с.7,8). З наданого суду акту обстеження приміщення від 17.10.2019 року, затвердженого директором КП КМР «Управляюча компанія по обслуговуванню житлового фонду» [PERSON] , вбачається та перевіркою виявлено, що оглядом встановлено та зі слів сусідів, які знаходились поверхом вище в квартирі [ADDRESS] відсутні радіатори з серпня 2016 року по лютий 2019 рік (а.с.32). Так, між сторонами виникли правовідносини у сфері надання житлово-комунальних послуг, зокрема послуг з централізованого теплопостачання та гарячого водопостачання, що регулюються загальними нормами Цивільного кодексу України, Житловим кодексом України,Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМУ №630 від 21.07.2005р. У відповідності до п.18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою Кабінетів Міністрів України від 21.07.2005 р. № 630, споживач, якому надаються послуги з теплопостачання у вигляді гарячого водопостачання та опалення повинен не пізніше 20 числа наступного місяця розрахуватися з постачальником за спожиті послуги з теплопостачання. Посилання відповідача на те, що між ним та позивачем не укладено договір про постачання централізованого опалення є безпідставними з огляду на те, що саме на споживача покладений обов`язок укласти договір. Відповідно до вимог ст. 9 Закону України «Про житлово - комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору Згідно до ст. 20 Закону України «Про житлово - комунальні послуги», споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. У відповідності до п.25 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою Кабінетів Міністрів України від 21.07.2005 р. № 630, відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється. Ст.ст.76, 80 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Ст.81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, представником відповідача не надано належних та допустимих доказів того, що відключення від мереж централізованого опалення відбулося з дотриманням «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою Кабінетів Міністрів України від 21.07.2005 р. № 630. З урахуванням викладеного, посилання відповідача на те, що вона не отримувала послуги з теплопостачання, є безпідставним оскільки самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється, отже самовільне відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення від оплати за послуги теплопостачання. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом. Відповідно до ст.67, 68 ЖК України, наймачі (власники) квартир зобов`язані своєчасно вносити плату за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інше) за затвердженими в установленому порядку тарифами. Відповідно до ст. 257 ЦК України, передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. За ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Позивачем не зазначено поважних причин пропуску строку позовної давності, а також не заявлено клопотання про поновлення цього строку. Таким чином, у даному випадку в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за період з листопада 2007 р. по березень 2016 р. слід відмовити у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності. З урахуванням наданого позивачем розрахунку задоволенню підлягають позовні вимоги, з урахуванням часу звернення до суду, за період з квітня 2016 р. по січень 2019 р. у сумі - 38 539, 48 грн. (нараховані жовтень 2016 року - 318,42 грн. листопад 2016 року - 2608,91 грн., грудень 2016 року - 2836,29 грн., січень 2017 року - 2688,10 грн., лютий 2017 року - 2176,27 грн., березень 2017 року - 565,73 грн., листопад 2017 року - 2123,97 грн., грудень 2017 року - 2625,12 грн., січень 2018 року - 5157,98 грн., лютий 2018 року - 3301,14 грн., березень 2018 року - 3794,70 грн., листопад 2018 року - 1594,24 грн., грудень 2018 року - 4510,93 грн., січень 2019 року - 6941,19 грн.), з урахуванням суми перерахунку в розмірі 2703,29 грн. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 1117,86 грн. (1921,00*38 539, 48/66 228,68). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: partial