Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-20 00:00:00

із позовною заявою про визнання за заповітом права власності на земельну ділянку загальною площею 0,48 га, у межах згідно з планом, призначену для ведення особистого підсобного господарства, на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧН № 02160, розташовану на території с. Горбачі Лемешівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області, та визнання права на земельну частку (пай) розміром 3,97 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), із земель колективної власності колишнього КСП ім. Розумовського, згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) ЧН № 0178453, зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) від 14.08.1996 року за номером 365, у суд звернувся [PERSON] до Лемешівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області. Ухвалою Козелецького районного суду Чернігівської області від 07 грудня 2016 року залучено до участі в справі в якості співвідповідача [PERSON]. Ухвалою Козелецького районного суду Чернігівської області від 21 грудня 2016 року /яка занесена до журналу судового засідання/ за заявою позивача замінено неналежних відповідачів - Лемешівську сільську раду Козелецького району Чернігівської області, [PERSON] на належного відповідача - [PERSON]. В судових засідання позивач підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити. Крім того, позивачем було надано для огляду оригінал Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧН № 02160, після чого судом неодноразово було розяснено право позивача надати суду докази неможливості оформлення спадкових справ в позасудовому порядку (нотаріально) з урахуванням того, що оригінал правовстановлюючого документа мається в нього на руках. Для надання позивачем доказів в справі оголошувалися перерви, проте постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, яка полягає у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, належну спадкодавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧН № 02160, позивач так і не надав, надавши лише лист-відмову нотаріуса щодо неможливості оформлення спадкових прав на земельну частку (пай). Представник Відділу Держгеокадастру у [PERSON] районі Чернігівської області [PERSON] не заперечував проти задоволення позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, в матеріалах справи міститься його заява про можливість розгляду справи за його відсутності та заперечення проти задоволення позовних вимог. В запереченнях відповідача йде мова про те, що на момент смерті матері він був непрацездатний (копія пенсійного Посвідчення додається), з огляду на що мав право на частку за законом від спадкового майна. Відповідач також вказує на те, що спадкодавець на момент підписання заповіту була недієздатна і вважає, що заповіт сфальсифіковано. Про даний заповіт відповідач дізнався взагалі через 8 років з дня смерті матері. Дослідивши матеріали справи, обєктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. При судовому розгляді цивільної справи встановлено, що [PERSON] померла 25 квітня 1999 року. На час відкриття спадщини 25 квітня 1999 року діяли норми ЦК УРСР в редакції 1963 року. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно зі ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до довідки, виданої виконкомом Лемешівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області, [PERSON] на день смерті проживала та була зареєстрована за адресою: [INFO], та мала такий склад сім'ї: внук [PERSON]. Відповідно до довідки, виданої виконкомом Лемешівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області, [PERSON] вступив в управління спадковим майном після смерті бабусі [PERSON], яка померла 25.04.1999 року. Після смерті [PERSON] [PERSON] районною державною нотаріальною конторою була заведена спадкова, згідно з якою: -24.04.1999 року [PERSON] залишила заповіт, відповідно до якого все своє майно де б воно не було б та з чого б не складалось заповідала [PERSON]; -08.11.2007 року [PERSON] подав заяву про прийняття за законом спадкового майна, а саме земельної частки (паю) після смерті [PERSON]; -21.11.2016 [PERSON] подав заяву про те, що він фактично прийняв спадщину після смерті [PERSON]; -[PERSON] вступив в управління спадковим майном після смерті своєї матері [PERSON] (довідка видана виконкомом Лемешівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області); -[PERSON] на день смерті проживала разом, зокрема, з [PERSON] (довідка видана виконкомом Лемешівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області). Таким чином, [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину в установленому законом порядку після смерті [PERSON], що підтверджується матеріалами справи. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Оскільки спадкодавцем [PERSON] було залишено заповіт на імя позивача, в даному випадку спадкування відбуватиметься за заповітом. З огляду на те, що спадщину, окрім позивача, прийняв також син спадкодавця [PERSON], при вирішенні питання про наявність підстав для спадкування лише [PERSON] судом береться до уваги те, що ЦК УРСР ст. 535 встановлено, що непрацездатні діти спадкодавця успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обовязкова частка). В своїх запереченнях [PERSON] посилається на те, що з 14 липня 1998 року йому була призначена пенсія і в звязку з цим він мав право на обовязкову частку в спадковому майні. Проте вказане твердження не може бути взяте судом до уваги, оскільки на пенсію [PERSON] вийшов не за віком, а за вислугою років. Відповідно до копії паспорта, яка міститься в матеріалах спадкової справи, [PERSON] народився 03 червня 1950 року, тобто, на час смерті спадкодавця мав вік 49 років, відповідно не досяг пенсійного віку і тому з цих підстав не вважається таким, що на час смерті [PERSON] був непрацездатним. Інших доказів, які б давали підстави говорити про наявність у відповідача права на обовязкову частку, суду не надано. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про спадкування одноособово [PERSON] майна, яке як спадкове залишилося після смерті [PERSON]. Твердження відповідача про те, що заповіт є недійсним, оскільки на момент його підписання спадкоємець був недієздатним, спадщина повинна була бути порівну поділена між дітьми [PERSON] судом не сприймаються, оскільки суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що [PERSON] за станом на 24 квітня 1999 року була недієздатною, зустрічна позовна заява з такими вимогами до суду подана не була. Разом з тим, відповідач не позбавлений можливості в подальшому вирішити порушені ним в запереченнях питання в судовому порядку. Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позовних вимог, суд виходить з наступного. 14 травня 1998 року на імя [PERSON] на підставі рішення 13 сесії 21 скликання Лемешівської сільської ради від 23 грудня 1993 року було виготовлено та видано державний акт на право власності на земельну ділянку загальною площею 0,48 в умовних кадастрових гектарах для ведення особистого підсобного господарства, що підтверджується копією Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЧН № 02160, оригінал якого було оглянуто в судовому засіданні. Згідно зі ст. 560 ЦК УРСР спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Пленум Верховного Суду України в п. 23 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину. Таким чином, існує певний порядок для отримання свідоцтва про право на спадщину, тільки після якого у разі відмови у видачі свідоцтва, особа, яка прийняла спадщину, може звернутися до суду за захистом свого права. [PERSON] не надав суду доказів того, що він звертався до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину та отримав відмову в цьому, хоча оригінал згаданого державного акта позивач має, в порядку ст. 10 ЦПК України йому двічі поспіль в судових засідання розяснювалося право надати суду відповідний доказ і надавався для цього певний час. Таким чином, суд дійшов висновку, що за позивачем в порядку спадкування не підлягає визнанню право власності на згадану вище земельну ділянку. Щодо визнання за позивачем права на право на земельну частку (пай) розміром 3,97 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), із земель колективної власності колишнього КСП ім. Розумовського, згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) ЧН № 0178453, зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) від 14 серпня 1996 року за № 365, суд вказує на наступне. 20 серпня 1996 року на імя [PERSON] було виготовлено та видано Сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЧН № 0178453 на підставі рішення [PERSON] районної державної адміністрації від 14 серпня 1996 року № 365 як члену агрофірми імені Розумовського. Член КСП, включений до списку, що додається до державного\~акта на право колективної власності на землю набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну\~\~частку (пай) (п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня\~\~2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»). В матеріалах справи міститься копія Розпорядження [PERSON] районної державної адміністрації від 14 серпня 1996 року № 365 «Про затвердження розрахунків вартості земельної часки /пай/ та її розміру», копія Державного акта на право колективної власності на землю, виданий на імя агрофірми імені Розумовського та Список громадян членів агрофірми імені Розумовського. Вивчивши матеріали цивільної справи, суд вважає необхідним позов [PERSON] в частині визнання права на право на земельну частку (пай) задовольнити, оскільки встановлено, що позивач має право на право на земельну частку (пай) площею 3,97 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), із земель колективної власності колишнього КСП ім. Розумовського, згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) ЧН № 0178453, зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) від 14.08.1996 року за номером 365.

Outcome: partial