Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку суму компенсації моральної шкоди, завданої йому з 01 січня 2003 року по 06 серпня 2021 року у розмірі 100 000 000, 00 грн, у зв`язку із незаконним кримінальним переслідуванням понад 22 роки по кримінальній справі № 08-6086 з 15 квітня 1999 року по 06 серпня 2021 року, невиконанням численних рішень судів, та не притягненням винних за ці злочини до кримінальної відповідальності слідчими ДБР м. Києва по 18 травня 2020 року. Позивач стверджує, що моральна шкода йому нанесена злісним, навмисним, довготривалим невиконанням державними особами численних рішень судів, у тому числі і рішення Європейського суду з прав людини за заявою № 25476/02 від 15 лютого 2007 року, постанова Шевченківського районного суду м. Києва від 21 березня 2006 року у справі № 2-а-282/06. Моральна шкода полягає у стражданнях, переживаннях, стресах, психоемоційними перегрузками, порушеннями його життєвих звичок, відносин з близькими, друзями, колегами, відстороненням від роботи і не отриманням заробленої заробітної плати за період часу з 01 січня 2003 року по 06 серпня 2021 року, із розрахунку щомісячної заробітної плати на день постановлення рішення суду у цій справі. Слідчі у кримінальній справі № 08-6086 та у кримінальному провадженні № 42018000000000570 винних у злочинах з 1999 року по 2021 рік до кримінальної відповідальності не прягли. Слідчі всебічно, повно і неупереджено не дослідили всі обставини кримінального провадження, не виявили як ті обставини, на які вказував позивач, не надали належної правової оцінки, не забезпечили прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень відносно злочинів. Таку моральну шкоду позивач просить відшкодувати за період з 01 січня 2003 року по 06 серпня 2021 року із розрахунку мінімальної щомісячної заробітної плати на день постановлення рішення суду у цій справі. Представник відповідача у своєму відзиві позов не визнав, заперечуючи доводи позивача, зазначив, що жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачу не завдало, а тому не може нести відповідальність за шкоду, завдану діями інших суб`єктів. Позивачем не наведено жодного посилання на рішення компетентного органу щодо встановлення факту протиправних дій чи бездіяльності посадової чи службової особи правоохоронного органу у заподіюванні шкоди позивачеві. Представником третьої особи у справі Офісу Генерального прокурора у поданих до суду поясненнях вказано, що Офісом процесуальне керівництво у зазначених кримінальних провадженнях не здійснювалося, доводи [PERSON] щодо тривалого розслідування у них внаслідок бездіяльності прокурорів є необґрунтованими. Представник третьої особи у справі ТУ ДБР, розташованого у м. Києві, у відзиві позов також не визнав, зазначено у заперечення, що доводи позивача є необґрунтованими і непідтвердженими щодо незаконного кримінального переслідування впродовж 22 років та невиконання судових рішень, без зазначення конкретних обставин і фактів. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 19 серпня 2021 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, яку передано судді, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), для вирішення питання про відкриття провадження у справі. 26 серпня 2021 року у справі відкрито провадження для розгляду за правилами загального позовного провадження /а. с. 28-29/. 14 вересня 2021 року від відповідача засобами поштового зв`язку надійшли пояснення третьої особи на позов /а. с. 32-51/. 21 вересня 2021 року до суду надійшла відповідь позивача на пояснення третьої особи ТУ ДБР, розташованого у м. Києві, у якій також він просив розглядати справу без його участі /а. с. 56-58/. Також 21 вересня 2021 року представником третьої особи у справі Офісу Генерального прокурора подано до суду пояснення на позов /а. с. 59-83/. 21 вересня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження і призначено справу до розгляду по суті /а. с. 101/. 15 листопада 2021 року засобами поштового зв`язку до суду надійшов відзив Державної казначейської служби України. 10 грудня 2021 року позивачем до суду подано клопотання про розгляд справи за його відсутності, вимоги підтримує і просить задовольнити позов. У судовому засіданні представники третіх осіб заперечували проти задоволення позову, посилаючись на доводи, викладені у заявах по суті. Суд, заслухавши думку представників третіх осіб, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. Як вбачається з постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 21 березня 2006 року у справі № 2-а-282/06, 15 квітня 1999 року працівниками правоохоронних органів під керівництвом ГУ МВС України в Київській області відносно [PERSON] було порушено кримінальну справу № 08-6086 за ст. 86-1 КК України (у редакції Кодексу від 1960 року) /а. с. 12-16/. Відповідно до ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 10 вересня 2013 року у справі № 761/14341/13-ц, 16 квітня 1999 року [PERSON] був затриманий у порядку, передбаченому ст. 106 КПК України (у редакції Кодексу, чинній на час вчинення процесуальних дій) /а. с. 17, реєстраційний номер судового рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень 33414357/. 17 квітня 1999 року відносно [PERSON] було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. 26 квітня 1999 року [PERSON] було пред`явлено обвинувачення за ст. 86-1 КК України (у редакції Кодексу від 1960 року). 18 вересня 1999 року [PERSON] було змінено запобіжний захід на підписку про невиїзд. Постановою першого заступника начальника ГСУ МВС України Захарова В. І. від 27 грудня 2000 року було скасовано постанову старшого слідчого в ОВС СУ ГУМВС України в Київській області Піщанського В. П. від 12 квітня 2000 року про закриття кримінальної справи № 08-6086 щодо голови «Спілки багатодітних Київщини» Погребного Б. О. та відновлено слідство. 31 липня 2002 року кримінальну справу відносно [PERSON] закрито на підставі пункту 2 ст. 6 КПК України, у зв`язку із відсутністю у діях складу злочину. 28 серпня 2003 року постановою Шевченківського районного суду м. Києва у справі 67/03, зміненою ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17 грудня 2003 року, зобов`язано СУ ГУ МВС України в Київській області прийняти постанову з урахуванням вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» /а. с. 13/. 19 січня 2006 року постанову про закриття кримінальної справи № 08-6086 щодо голови «Спілки багатодітних Київщини» [PERSON] скасовано та відновлено досудове слідство. 29 травня 2006 року кримінальну справу № 08-6086 відносно [PERSON] за ст. 86-1 КК України закрито у зв`язку з недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину. Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 21 березня 2006 року у справі № 2-а-282/06 позов [PERSON] до начальника слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області Чередниченка М. В. про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задоволено: визнано протиправними дії відносно невиконання постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 28 серпня 2003 року, зміненої ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17 грудня 2003 року, зобов`язано начальника слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області Чередниченка М. В. виконати постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 28 серпня 2003 року, змінену ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17 грудня 2003 року, та копію постанови по її виконанню вручити [PERSON] /а. с. 12-16/. Як вбачається з ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 10 вересня 2013 року у справі № 761/14341/13-ц, 19 грудня 2002 року ухвалою місцевого суду м. Василькова [PERSON] відшкодовано моральну шкоду в розмірі 10 000, 00 грн, у зв`язку з незаконним його перебуванням під вартою. Окрім цього, зазначеною ухвалою місцевого суду м. Василькова встановлено, що [PERSON] внаслідок тривалого перебуванням під вартою залишився без роботи. Також встановлено із змісту ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 10 вересня 2013 року у справі № 761/14341/13-ц, 02 червня 2012 року заявник звернувся до Начальника Слідчого управління Головного управління МВС України в Київській області із заявою про винесення постанови про відшкодування шкоди, згідно Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» та в заяві просив відшкодувати шкоду внаслідок втрати незаконно вилученого майна, втрату заробітної плати; офіційно вибачитись перед заявником. Постановою від 19 листопада 2012 року начальника відділу розслідування загальнокримінальних злочинів СУ ГУ МВС України в Київській області Кириченко О. В. було відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] . У постанові, зокрема, зазначено, що відсутні підстави для відшкодування шкоди за документи, оскільки вони були втрачені [PERSON] , а не вилучені під час розслідування справи; фінансові звіти Координаційного центру «Родина» відсутні в матеріалах кримінальної справи, оскільки повернуті заявнику; у відшкодуванні шкоди за втрачену заробітну плату відмовлено в зв`язку з тим, що на момент допиту як обвинуваченого [PERSON] 26 квітня 1999 року він показав, що офіційно безробітний; за інше майно було відмовлено у відшкодуванні на тій підставі, що це гуманітарна допомога та не може бути повернута заявнику. 14 березня 2018 року заступником Генерального прокурора України, на виконання ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 07 грудня 2017 року у справі № 757/64161/17-к, внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань про кримінальне правопорушення, передбачене частиною першою ст. 382 КК України, щодо яких розпочато розслідування у кримінальному провадженні № 42018000000000570. Підслідність визначено за СВ ГУ СБУ у м. Києві та Київській області, процесуальне керівництво у ньому здійснювалося прокуратурою Київської області. 18 травня 2020 року постановою слідчого кримінальне провадження закрито на підставі частини першої статті 284 КПК України. 15 жовтня 2020 року ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/27967/20-к скасовано постанову слідчого про закриття кримінального провадження. 11 листопада 2020 року досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42018000000000570 відновлено. 30 червня 2021 року постановою слідчого провадження закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України, № 42018000000000570. 02 грудня 2021 року ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/41147/21-к постанову слідчого слідчого ТУ ДБР, розташованого у м. Києві, Павленка П. О. про закриття кримінального провадження скасовано. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Стаття 56 Основного Закону України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Виходячи із системного аналізу статей 23, 1167, 1173 та 1174 Цивільного кодексу України можна дійти висновку, що у разі завдання державним органом своєю протиправною поведінкою моральної шкоди громадянину, останній має право на її відшкодування незалежно від вини органу державної влади. У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18, держава бере участь у справі через відповідний орган державної влади відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник або представник (частина четверта статті 58 ЦПК України; частина четверта статті 55 КАС України). Отже, як у цивільному, так і в адміністративному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. Згідно з пунктом 6.22 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 5023/10655/11 від 20 листопада 2018 року, поведінка органів, через які діє держава у цивільних або адміністративних відносинах, розглядається як поведінка держави у цивільних або адміністративних відносинах. При цьому відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Отже, як у цивільних, так і в адміністративних відносинах органи, через які діє держава, не мають власних прав і обов`язків, але наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних відносинах. Великою Палатою Верховного Суду у поставові від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц зазначено, що держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. З урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду вказала, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. У пунктах 32, 60, 61, 66, 69, 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 зроблено висновок, що, застосовуючи статті 1173, 1174 Цивільного кодексу України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Відповідач у цій справі - Держава в особі Державної казначейської служби України - центрального органу виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Орган державної влади, посадова або службова особа органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, діями яких завдано позивачеві шкоду, не залучено до участі у справі як самостійним відповідачем, так і від імені якого відповідачем є Держава. Позивач просив справу розглянути за його відсутності, що вказав у позовній заяві та повторно зазначив у відповіді на пояснення третьої особи ТУ ДБР, розташованого у м. Києві, від 17 вересня 2021 року. Відтак у судові засідання не з`являвся, що унеможливило роз`яснення йому судом наслідків подання позову до неналежного відповідача та його право подати клопотання про залучення співвідповідача, належного відповідача, заміни неналежного належним, тощо. У постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого і держави, що не регулюються нормами КПК України, а суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази. Стверджуючи про необхідність попереднього судового рішення або рішення іншого компетентного органу, яким має бути встановлено протиправність відповідних дій, рішень чи бездіяльності державного органу при здійснені кримінального провадження, як підстави для відшкодування шкоди, необхідно враховувати, що спірні деліктні правовідносини виникли через дії, які не опосередковуються регулюванням КПК України. Отже, для покладення відповідальності за завдану моральну шкоду на державу необхідно довести протиправність поведінки відповідного держоргану та факт заподіяння цією протиправною поведінкою моральної шкоди. При цьому, наявність будь-якого попереднього рішення, яким би протиправна поведінка держоргану була встановлена не є обов`язковим. Позивач зазначав, що моральна шкода йому нанесена злісним, навмисним, довготривалим невиконанням державними особами численних рішень судів, у тому числі і рішення Європейського суду з прав людини за заявою № 25476/02 від 15 лютого 2007 року, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 березня 2006 року у справі № 2-а-282/06. у кримінальній справі № 08-6086 та у кримінальному провадженні № 42018000000000570 винних у злочинах з 1999 року по 2021 рік до кримінальної відповідальності не притягли. Слідчі всебічно, повно і неупереджено не дослідили всі обставини кримінального провадження, не виявили як ті обставини, на які вказував позивач, не надали належної правової оцінки, не забезпечили прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень відносно злочинів. Серед рішень судів, які не виконуються, позивач конкретно вказав лише на рішення Європейського суду з прав людини за заявою № 25476/02 від 15 лютого 2007 року і постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 21 березня 2006 року у справі № 2-а-282/06. 15 лютого 2007 року Європейським судом з прав людини постановлено рішення за заявою № 25476/02 [PERSON] проти України, відповідно до якого судом присуджено стягнути з Держави компенсацію нематеріальної шкоди - 1 600, 00 Євро, відшкодування судових витрат - 100, 00 Євро, призначено пеню, виходячи з розміру граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, плюс три відсотки. [PERSON] , як вбачається з рішення Європейського суду з прав людини за заявою № 25476/02 від 15 лютого 2007 року, яке опубліковано в офіційних вісниках, не був учасником справи. Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 21 березня 2006 року у справі № 2-а-282/06, якою позов [PERSON] до начальника слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області Чередниченка М. В. про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задоволено, а саме визнано протиправними дії відносно невиконання постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 28 серпня 2003 року, зміненої ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17 грудня 2003 року, зобов`язано начальника слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області Чередниченка М. В. виконати постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 28 серпня 2003 року, змінену ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17 грудня 2003 року, та копію постанови по її виконанню вручити [PERSON] /а. с. 12-16/. Власне судового рішення - постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 21 березня 2006 року у вказаній справі і ухвали Апеляційного суду м. Києві від 17 грудня 2003 року суду не було надано позивачем. Так позивач вказує на те, що начальник слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області Чередниченко М. В., або інша уповноважена особа, не виконав постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 28 серпня 2003 року, змінену ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17 грудня 2003 року. Разом з тим, позивачем не надано належних, допустимих, достатніх і достовірних доказів того, що факт невиконання досі має місце. Також суд вважає за доцільне вказати, що положеннями статті 267 Кодексу адміністративного судочинства у редакції чинній станом на час ухвалення постанови від 21 березня 2006 року, так і ст. 382 у редакції Кодексу із змінами, внесеними згідно із Законом № 2234-VIII від 07 грудня 2017 року передбачено судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах. Так, відповідно до частини першої статті 382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. Отже невиконання судового рішення можливо було б встановити із наданого суб`єктом владних повноважень звіту, передбаченого положеннями ст. 382 КАС України, у разі звернення [PERSON] до Шевченківського районного суду м. Києва як до адміністративного із відповідною заявою у порядку виконання судового рішення. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, зокрема, у цій постанові колегією суддів було зазначено, що моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. При цьому слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. Згідно з правовим висновком постанови Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 523/4822/17, шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому, у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо, як окреслено у постанові Верховного Суду від 26 листопада 2020 року у справі № 826/18130/16. Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір, як зроблено висновок Верховним Судом у постанові від 27 листопада 2019 року № 750/6330/17. Позивачем наведено розрахунок ціни позову у розмірі 100 000 000, 00 грн, які він просить стягнути з відповідача, виходячи з щомісячної заробітної плати у громадській дитячій благодійній організації координаційний центр «Родина», де він працював і працює, з окладом 1 340, 00 доларів США щомісяця, робота в Спілці багатодітних Київщини за вказані періоди часу - 670, 00 доларів США в місяць, робота в організації «Любава» за вказані періоди часу - мінімальна заробітна плата за ці періоди часу станом на день постановлення рішення суду у справі Європейського суду з прав людини № 25476/02 від 15 лютого 2006 року. Обставини, на які посилається позивач, як і розмір вказаних сум, будь-якими належними доказами не підтверджено. Частиною першою статті 1176 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, встановлюється законом (частина сьома ст. 1176 Цивільного кодексу України). Стаття 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» передбачає яка шкода може бути відшкодована громадянину. Зокрема з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону передбачає відшкодування шкоди, яка завдана внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Право на відшкодування шкоди у розмірах і у порядку, передбачених цим Законом виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (пункту 2 частини першої ст. 2 Закону). Стаття 3 визначає, що громадянинові зокрема може бути відшкодовано: 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (у тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене у доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт. Як вбачається з ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 10 вересня 2013 року у справі № 761/14341/13-ц, 19 грудня 2002 року ухвалою місцевого суду м. Василькова [PERSON] відшкодовано моральну шкоду у розмірі 10 000, 00 грн, у зв`язку з незаконним його перебуванням під вартою. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed