Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-04 00:00:00

І. Стислий виклад позицій учасників справи. У грудні 2017 р. Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Експобанк» (далі по тексту - ПАТ «КБ «Експобанк», банк, позивач) звернулося до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , [PERSON] , відповідачі) про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором в загальному розмірі 943 601,13 грн. Позов обґрунтований такими обставинами. 26.02.2008 ВАТ «КБ «Експобанк» та позичальник [PERSON] уклали кредитний договір № 352/АК-2008, згідно якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 31 720 дол. США зі сплатою 12% річних на строк до 25.02.2015. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором було укладено договір поруки, відповідно до умов якого [PERSON] зобов`язалася відповідати за зобов`язаннями позичальника як солідарний боржник. Позивач посилається на те, що позичальник не виконав зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого станом на 11.10.2017 наявна заборгованість в загальному розмірі 943 601,13 грн., яка складається з простроченої заборгованості за кредитом в сумі 762 090,01 грн., простроченої заборгованості за процентами в сумі 174 084,47 грн. та простроченої заборгованості за комісією в сумі 7 426,65 грн. Відповідач [PERSON] позов не визнав пославшись на безпідставність і недоведеність позовних вимог та сплив позовної давності. На обґрунтування заперечень вказав, що при поданні позову банк не повідомив суд про те, що на забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором було укладено договір застави, згідно з яким в заставу банку було передано автомобіль ГАЗ 33023, РН, д.н.з. [NUMBER] . У зв`язку з порушенням позичальником умов договору банк скористався своїм правом на звернення стягнення на предмет застави та 31.01.2011 представнику позивача було передано автомобіль разом з технічним паспортом, ключами та брелоком сигналізації. У серпні 2011 р. автомобіль було продано. Однак позивач не направив кошти, отримані від реалізації предмета застави, на задоволення своїх вимог за кредитним договором, не повідомив відповідача про продаж автомобіля, не узгодив з ним ціну продажу та не повернув залишок коштів, в результаті чого штучно та протиправно створював заборгованість відповідачів. Відповідач також посилається на необґрунтованість і недостовірність наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором з підстав невключення до нього коштів, які надійшли від реалізації предмета застави та безпідставність нарахування процентів та комісії після направлення банком повідомлення про намір здійснити звернення стягнення на предмет застави. Вказав, що відповідно до позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 14.02.2018 у справі 3 564/2199/15, після направлення відповідачу письмового повідомлення з вимогою про дострокове погашення заборгованості кредитний договір припиняє свою дію, а позивач втрачає можливість нарахування та стягнення відсотків за кредитним договором. Отже враховуючи, що 30.06.2009 банк направив йому повідомлення про намір здійснити звернення стягнення на предмет застави, з вказаної дати кредитний договір припинив свою дію. За міркуванням відповідача умови кредитного договору щодо валюти кредиту та додаткових послуг третіх осіб, які він не бажав отримувати, не відповідають вимогам ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Позиція відповідача щодо пропуску позовної давності обґрунтована тим, що відповідно до листа позивача від 30.06.2009 строк виконання зобов`язання настав 30.07.2009, а відтак на момент подання позовної заяви строк позовної давності вже сплив. Заперечення проти аргументів відповідача позивач виклав у відповіді на відзив пославшись на такі обставини. Коштів, отриманих від реалізації предмета застави, виявилось недостатньо для повного погашення заборгованості, у зв`язку з чим позивач і звернувся до суду з даним позовом. Продаж предмета застави не припиняє існування між сторонами договірних зобов`язань і не звільняє боржника від обов`язку погашати тіло кредиту та сплачувати штрафні санкції. Позивач вважає твердження відповідача про припинення дії кредитного договору 30.06.2009 безпідставними вказуючи, що останній платіж по кредиту було здійснено 29.10.2013. Розмір заявлених позивачем вимог доводиться розрахунком заборгованості, який містить формулу розрахунку процентів і пені, відповідачем контррозрахунок не наданий. Відповідач [PERSON] пред`явила до ПАТ «КБ «Експобанк» зустрічний позов про визнання поруки припиненою. Послалась на те, що прострочена заборгованість за кредитом виникла у квітні 2009 р., а по комісії - у лютому 2009 р., а відтак зважаючи на непред`явлення до неї вимог кредитором протягом встановленого частиною 4 статті 559 ЦПК України шестимісячного строку, порука припинилася. Позивач подав заяву про застосування позовної давності до вимог за зустрічним позовом. За міркуванням позивача строк позовної давності за вимогою про припинення поруки повинен рахуватися з моменту укладення договору поруки. Заперечення позивача проти зустрічних вимог обґрунтовані тим, що відповідно до частини 4 статті 559 ЦК України порука припиняється по спливу трьох років з дня настання строку виконання основного зобов`язання. Вказуючи, що днем настання строку виконання зобов`язання є 25.02.2015, а вимога до поручителя заявлена у 2017 р., позивач вважає поруку чинною. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи та процесуальні дії суду. Ухвалою від 19.02.2018 суд залишив позов ПАТ «КБ «Експобанк» без руху (т. 1 а.с. 36-37). 19.03.2018 позивач усунув недоліки позову (т. 1 а.с. 40-42). 22.03.2018 суд постановив ухвалу про відкриття провадження у справі та призначення справи до судового розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання на 26.07.2018 (т. 1 а.с. 45-46). 25.07.2018 відповідачем [PERSON] подано клопотання про відкладення підготовчого засідання (т. 1 а.с. 56-57). 26.07.2018 суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 02.10.2018 (т. 1 а.с. 60). 02.10.2018 відповідачами подано відзив на позов та зустрічну позовну заяву (т. 1 а.с. 64-66, 81-82). 26.07.2018 суд поновив відповідачам строк на подання відзиву та зустрічного позову, прийняв до спільного розгляду з первісним позовом зустрічний позов та відклав розгляд справи на 05.12.2018 (т. 1 а.с. 91-92). 04.12.2018 представником відповідачів подано письмові пояснення по справі (т. 1 а.с. 102-103). 05.12.2018 представником відповідачів подано клопотання про допит свідків та витребування доказів (т. 107, 108). 05.12.2018 у зв`язку з неявкою представника позивача суд відклав розгляд справи на 14.03.2019 (т. 1 а.с. 109). 28.02.2019 позивачем подано заяву про застосування строку позовної давності та відзив на зустрічну позовну заяву (Т. 1 а.с.113-114, 116-118). 06.03.2019 позивачем подано відповідь на відзив (т. 1 а.с.121-124). 13.03.2019 представником відповідачів подано додаткові пояснення та заперечення на відповідь на відзив і заяву про застосування позовної давності (т. 2 а.с. 110). 14.03.2019 суд відмовив у задоволенні клопотань представника відповідачів про допит свідків та витребування доказів і у зв`язку з неявкою представника позивача відклав розгляд справи на 05.09.2019 (т. 2 а.с. 113-114). 29.03.2019 позивачем подано відповідь на заперечення та заперечення на додаткові пояснення відповідача (т. 2 а.с. 117-120, 123-126), які суд залишив без розгляду. 01.04.2019 представником відповідачів подано заперечення на відповідь на відзив (т. 2 а.с. 129-131), які суд залишив без розгляду. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом. 26.02.2008 між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Експобанк» (ВАТ «КБ «Експобанк», банком), правонаступником якого є позивач, та [PERSON] (позичальником) укладено договір кредиту № 352/АК-2008 (далі - договір), предметом якого є надання банком позичальнику кредитних коштів для купівлі автомобіля в сумі 31 720 дол. США на умовах забезпеченості, цільового використання, строковості, повернення та платності на строк до 25.02.2015. (т. 1 а.с. 6-11). Згідно з умовами, визначеними у пункті 1.5. договору, кредит надається для купівлі автомобіля. Договором передбачено, що за користування кредитними коштами позичальник сплачує банку проценти за процентною ставкою в розмірі 12% річних, щомісячну комісію за кредитне обслуговування в розмірі 0,2% від залишку заборгованості за кредитом, а при порушенні зобов`язань з погашення кредиту, сплати процентів і комісії - пеню в розмірі 0,2% від суми боргу за кожний день прострочення (пункти 1.2., 4.5.1., 5.2., 5.3. договору). Сторони договору погодили, що погашення кредиту та сплата процентів буде здійснюватися позичальником щомісячно, до 25 числа кожного місяця, рівними частинами - по 559,94 дол. США. Згідно пункту 2.2. договору забезпеченням виконання зобов`язання за договором виступає застава автомобіля ГАЗ 33023, д.н.з. [NUMBER] . Цієї ж дати ВАТ «КБ «Експобанк» та [PERSON] уклали договір застави рухомого майна - вантажного автомобіля ГАЗ 33023, д.н.з. [NUMBER] , заставною вартістю 158 600 грн. (т. 1 а.с. 74-75). Виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором забезпечувалось також порукою згідно з укладеним 26.02.2008 між ВАТ «КБ «Експобанк» (кредитором), [PERSON] (поручителем) та [PERSON] (позичальником) договором поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов`язався у повному обсязі та солідарно з позичальником відповідати перед кредитором за виконання усіх зобов`язань за кредитним договором (т. 1 а.с. 12-13). Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надавши позичальнику кредит у визначеному договором розмірі, що не заперечується відповідачами. Судом встановлено, що позичальник [PERSON] з березня 2009 р. припинив виконувати зобов`язання за кредитним договором, що визнається сторонами і підтверджується наданою позивачем таблицею - розрахунком заборгованості та випискою з особового рахунку позичальника (т. 1 а.с. 20-23, 130-250, т. 2 а.с. 1-103). На цій підставі 30.06.2009 банк направив позичальнику лист-повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання з вимогою виконати порушене зобов`язання протягом 30 днів та передати предмет застави у володіння банку (т. 1 а.с. 69). 31.03.2011 позичальник передав позивачу предмет застави, що підтверджується Актом прийому-передачі автомобіля (а.с. 70). У квітні 2011 р. [PERSON] видав довіреність на [PERSON] , згідно з якою уповноважив останнього розпоряджатися автомобілем (т. 1 а.с. 71). Як стверджують відповідачі, [PERSON] був працівником позивача і довіреність на його ім`я видавалась на вимогу банку. Вказана обставина позивачем не оспорюється. 16.08.2011 банк реалізував предмет застави, що підтверджується листом Територіального сервісного центру 8045 МВС в м. Києві (т. 1 а.с. 73). У жовтні 2012 р. банк пред`явив до відповідачів позов про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка виникла станом на 19.09.2012, в сумі 69 058,27 дол. США та 22 555,30 грн. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16.04.2013, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14.11.2013, позов було задоволено, проте ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.03.2014 рішення судів першої та апеляційної інстанцій були скасовані, а справа передана на новий розгляд (т. 1 а.с. 83-85). Під час нового розгляду справи представник позивача повторно не з`явився в судове засідання, у зв`язку з чим ухвалою від 06.11.2014 суд залишив позов без розгляду (т. 2 а.с. 139). Згідно наданого позивачем розрахунку станом на 11.10.2017 загальний розмір заборгованості позичальника [PERSON] за кредитним договором становить 943 601,13 грн., яка складається з простроченої заборгованості за кредитом в сумі 762 090,01 грн., простроченої заборгованості за процентами в сумі 174 084,47 грн. та простроченої заборгованості за комісією в сумі 7 426,65 грн. (т. 1 а.с. 19-23). 12.10.2017 позивач направив відповідачам вимогу про сплату заборгованості за кредитним договором (т. 1 а.с. 16, 18), яку відповідачі проігнорували. IV. Зміст спірних правовідносин, норми права та мотиви їх застосування. Відповідно до положень статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, заставою та порукою (частина перша статті 546 ЦК України). Стаття 572 ЦК України визначає, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). За положенням статті 554 цього Кодексу у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. За загальними правилами, встановленими нормами статей 526, 530, 611, 629 цього Кодексу, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу та у встановлений строк, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, а договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно із частиною 1 статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). За положеннями статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. За правилами, встановленими частинами 2, 3 статті 612 ЦК України, боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки, а за приписом частини 2 статті 1050 цього Кодексу прострочення позичальником повернення чергової частини позики (кредиту) кореспондує праву позикодавця (кредитодавця) вимагати дострокового повернення частини позики (кредиту), що залишилася, та сплати процентів. Згідно з умовами, визначеними пунктом 5.5. кредитного договору, порушення позичальником строків виконання зобов`язань за договором надає банку право вимагати дострокового їх виконання та/або звернути стягнення на забезпечення (заставлене майно). Аналогічне положення міститься у пункті 4.1.1. договору застави. Вказані положення договору щодо права банку звернути стягнення на предмет застави узгоджується з нормами статті 589 ЦК України та статті 20 Закону України «Про заставу», згідно яких заставодавець набуває права звернення стягнення на предмет застави у разі, якщо на момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконане. На обґрунтування заперечень проти позову відповідачі послались на правову позицію Верховного Суду, сформульовану у постанові від 14.02.2018 у справі № 564/2199/15-ц, відповідно до якої після направлення кредитором боржнику вимоги про дострокове погашення кредиту змінюються терміни повернення кредиту, які були передбачені кредитним договором, а сам кредитний договір припиняє свою дію з дати направлення такої вимоги, а тому після цієї дати у кредитора відсутні підстави для нарахування та стягнення відсотків за кредитним договором. Проте дослідженням змісту наданих відповідачами повідомлень про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання встановлено, що станом на 30.06.2009 банк вимагав від відповідачів сплати лише простроченої заборгованості за тілом кредиту, процентами та комісією, а вимоги про дострокове погашення усього кредиту не заявляв. За таких обставин суд визнає необґрунтованими посилання відповідачів на припинення дії кредитного договору з 30.06.2009 та безпідставність нарахування з вказаної дати процентів за користування кредитними коштами. Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц сформулювала ще одну правову позицію, яка полягає у наступному. Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та неустойки. Така ж правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12.09.2018 (справа № 186/1974/14-ц), від 12.09.2018 (справа № 473/825/16-ц), від 19.09.2018 (справа № 643/16336/16-ц) та ін. З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку, що в даному випадку позивач, звернувшись до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, використав своє право вимагати дострокового виконання зобов`язань за кредитним договором. Своїми діями позивач на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії кредитного договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, комісії та пені. Та обставина, що після скасування судом касаційної інстанції рішення про задоволення позову позов було залишено без розгляду, на думку суду, не має істотного значення для вирішення цієї справи, оскільки причиною залишення позову без розгляду була неналежна процесуальна поведінка позивача (повторна неявка в судове засідання). Відтак заявлення позивачем в судовому порядку вимог про дострокове виконання усіх зобов`язань за кредитним договором навіть за умови залишення позову без розгляду не може бути підставою для нарахування процентів. Договором застави передбачено, що банк має право на власний розсуд обрати спосіб звернення стягнення на предмет застави, яким може бути звернення стягнення за виконавчим написом нотаріуса, рішенням суду або позасудове врегулювання через продаж від власного імені предмета застави чи передача у власність заставодержателя; продаж предмета застави укладенням договору купівлі-продажу з третьою особою-покупцем на публічних торгах; безпосередній продаж конкретному покупцю та інший, не заборонений чинним законодавством, спосіб (пункт 4.2.). Згідно з пунктом 4.4 договору застави до застосування позасудового врегулювання заставодержатель має надіслати заставодавцю повідомлення про звернення стягнення на предмет застави та після закінчення 30-денного строку надіслання такого повідомлення, якщо заставодавець не виконав договір кредиту або цей договір, від свого імені продати предмет застави будь-які особі або зареєструвати право власності на предмет застави. Сторони договору застави погодили, що у випадку позасудового врегулювання ціна продажу предмета застави встановлюється за згодою сторін цього договору або на підставі оцінки предмета застави відповідно до ринкових цін, які дають на момент продажу, або, на розсуд заставодержателя, іншим шляхом. Як встановив суд, 30.06.2009 позивач із застосуванням визначеної договором застави процедури надіслав заставодавцю повідомлення про звернення стягнення на предмет застави, 31.03.2011 прийняв у заклад предмет застави, а 16.08.2011 звернув на нього стягнення шляхом продажу третій особі. Ураховуючи суть взаємопов`язаних кредитних і заставних зобов`язань, факт продажу предмета застави породжує для кредитора обов`язок зарахувати отримані від продажу кошти на погашення кредитних зобов`язань протягом розумного строку, оскільки такий строк ні договором, ні законом, не визначений. Проте судом установлено, що отримані від реалізації предмета застави кошти в сумі 4 753,05 дол. США (еквівалент 38 880 грн.) банк зарахував на погашення прострочених процентів та комісії лише 29.10.2013, що підтверджується довідкою Подільської філії ПАТ «КБ «Експобанк» від 11.11.2013, службовою запискою директора філії, меморіальними ордерами № авт/153347 від 25.10.2013, № 1 від 29.10.2013 та випискою з особового рахунку позичальника (т. 1 а.с. 106, 125, 126, 127). Отже зарахування коштів на погашення вимог більш ніж через два роки після продажу предмета застави явно виходить за межі розумного строку, обумовленого змістом зобов`язання. Водночас з наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що і після звернення стягнення на предмет застави і після звернення до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості банк продовжував нараховувати відповідачам проценти та комісію і здійснював вказані нарахування до вересня 2013 р. включно. Більше того, позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували факт оцінки предмета застави, а відтак не доведено, що реалізація предмета застави відбулася з дотриманням умов договору та за ціною, яка відповідає його реальній вартості. Суду також не надано доказів дотримання позивачем вимог статті 27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрації обтяжень» щодо реєстрації відомостей про звернення стягнення на предмет застави у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна. Недобросовісні дії позивача розцінюються судом як прострочення з боку кредитора, що може бути самостійною підставою як для звільнення боржника від сплати процентів за час такого прострочення, так і для зменшення розміру збитків та неустойки, які стягуються з боржника (частина 4 статті 613, стаття 616 ЦК України). Частиною 4 статті 591 ЦК України передбачено, що якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника …. За загальним правилом, встановленим частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень… Позивач посилається на те, що вирученої від продажу предмету застави суми недостатньо для повного задоволення його вимог, а тому саме на нього покладається тягар доказування розміру цих вимог. На підтвердження розміру вимог позивачем надано розрахунок заборгованості, складений на підставі даних особового рахунку позичальника [PERSON] , проте сукупність встановлених судом та зазначених вище обставин дає підстави вважати, що цей розрахунок не є достовірним доказом розміру невиконаних зобов`язань позичальника. Інших доказів, які б давали змогу встановити дійсний розмір боргових зобов`язань позичальника, суду не надано. Отже на підставі оцінки викладених у заявах по суті справи аргументів, наданих сторонами доказів та вищенаведених положень закону суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором та відмовляє у позові у зв`язку з недоведеністю позовних вимог не даючи при цьому оцінки доводам відповідача про сплив позовної давності. При вирішенні вимог зустрічного позову про припинення поруки виходить з наступного. Відповідно до частини 1 статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. За приписом частини 4 статті 559 цього Кодексу (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може. Умовами договору поруки сторони погодили, що договір набирає чинності з дати його укладення і діє до повного виконання сторонами своїх обов`язків (пункт 4.2.). Тобто договором поруки не визначено строку, після закінчення якого порука припиняється, а наявне в договорі положення про його дію до повного виконання сторонами своїх зобов`язань не може вважатися строком дії поруки, оскільки не відповідає змісту статей 251, 252 ЦК, де визначено, що з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається саме календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Верховний Суд України та новостворений Верховний Суд неодноразово висловлювали аналогічну позицію з питання припинення поруки. Судом встановлено, що у серпні 2011 р. позивач звернув стягнення на предмет застави, а у жовтні 2012 р. ще і звернувся до суду з позовом до відповідачів про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором. Тим самим позивач на власний розсуд змінив умови виконання основного зобов`язання, а отже враховуючи, що із цим позовом позивач звернувся до суду лише у грудні 2017 р., порука припинилася. Посилання позивача на положення частини 4 статті 559 ЦК України в редакції Закону № 2478-VIII від 03.07.2018 суд відхиляє, оскільки акти цивільного законодавства не мають зворотної дії у часі (стаття 5 ЦК України), а порука припинилася задовго до набрання чинності даною нормою закону. Є безпідставними і доводи позивача про пропуск відповідачем строку позовної давності при зверненні з зустрічним позовом. Так, за приписом статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України). Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї можливість знати про посягання на права. Перший позов до позичальника та поручителя банк пред`явив у жовтні 2012 р., проте його було залишено без розгляду, а з даним позовом банк звернувся до суду у грудні 2017 р.. За таких обставин початковим моментом перебігу позовної давності у спорі щодо чинності поруки є дата, коли поручитель [PERSON] дізналась про заявлений до неї банком позов. Зустрічний позов [PERSON] пред`явила у жовтні 2018 р., а відтак його заявлено в межах трирічного строку позовної давності. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. З огляду на те, що суд відмовляє у задоволенні первісного позову та задовольняє зустрічний, суд відповідно до вимог статті 141 ЦПК України покладає на позивача сплачений відповідачем [PERSON] судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved