Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-19 00:00:00

із позовною заявою про стягнення заборгованості в розмірі 97 322 грн. 40 коп. за кредитним договором № К3А0CC9FGW0015 від 08 квітня 2011 року у суд звернулося Публічне акціонерне товариство Комерційний банк Приватбанк (далі по тексту ПАТ КБ Приватбанк) до [PERSON]. Позовні вимоги мотивовані тим, що 08 квітня 2011 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договорів, за яким відповідач отримав кредит в розмірі 8900 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. ПАТ КБ Приватбанк свої зобовязання виконав в повному обсязі, а відповідач банку грошові кошти на погашення заборгованості за кредитом, відсотками та іншими вимогами не надав, з огляду на що ЗА станом на 19.02.2016 року за період з 29.08.2013 року по 19.02.2016 року утворилася заборгованість в розмірі 97 322 грн. 40 коп., яку позивач просить стягнути з відповідача (а.с. 35-36). У судовому засіданні 23 травня 2016 року представник позивача [PERSON] позов підтримав. В матеріалах справи міститься заява позивача про розгляд справи за його відсутності та відсутність заперечень проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судових засіданнях заперечував проти задоволення позовних вимог, подав суду заяву про застосування позовної давності щодо вимог позивача та заяву про зменшення суми нарахованої пені до рівня 10%. Відповідач також пояснив суду, що після рішення суду першої інстанції, за яким з нього було стягнено заборгованість за кредитним договором, він вносив через термінал кошти на погашення заборгованості в сумі 2\~000,00 грн. та 5\~600,00 грн., проте доказів на підтвердження цього він надати не може, так як в нього не збереглися відповідні платіжні документи, а у відділенні банку він не має можливості такі отримати, оскільки представники банку стверджують, що ним ніяких проплат здійснено не було. Судом в порядку ст. 10 ЦПК України було розяснено відповідачу право заявляти клопотання про витребування доказів, проте таких клопотань від відповідача не надійшло. В судові засідання 08 червня та 19 липня 2016 року відповідач не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, від нього не надходило клопотань про відкладення розгляду справи чи розгляд справи за його відсутності. За таких обставин суд визнав за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, ухваливши заочне рішення. Відповідно до статті 197 ЦПК України з огляду на неявку в судове засідання 08 червня та 19 липня 2016 року всіх осіб фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. 08 квітня 2011 року між ПАТ КБ ПриватБанк та [PERSON] був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав останньому кредит у розмірі 8900 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,01 % на місяць. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Матеріали справи вказують, що [PERSON] не проводить оплату по кредитній лінії, тому в нього виникла заборгованість перед ПАТ КБ « ПриватБанк» у розмірі 97322 грн. 40 коп., із яких : - 0,02 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 97322,38 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Вирішуючи питання щодо задоволення позову, з урахуванням поданої заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності, суд виходить з наступного. Нормами ЦК України встановлена загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідач, заперечуючи проти задоволення позову, зазначив, що його не було ознайомлено належним чином з умовами та правилами надання банком своїх послуг, в яких була збільшена тривалість строку позовної давності. При цьому відповідач звертає увагу суду на те, що в даному випадку слід застосовувати правила позовної давності, встановлені ЦК України, про що ним подана відповідна заява (а.с. 194-195). Заперечуючи проти застосування судом позовної давності, представник позивача зазначив, що строк звернення до суду з позовною заявою не закінчився. На обгрунтування своєї позиції представник позивача посилався на витяг із Умов та правил надання Банківських послуг, а саме на п.1.7.31 та вказував, що позовна давність щодо вимог банка по поверненню кредита, процентів за користування кредитом і т.д. становить 50 років. Щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 0.02 грн., то дана вимога підлягає задоволенню, оскільки така заборгованість виникла в серпні 2013 року і позов в цій частині предявлений в межах загального трирічного строку позовної давності та його обґрунтованість доводиться матеріалами справи. Разом з тим, суд погоджується із позицією відповідача щодо застосування позовної давності до вимоги про стягнення пені, оскільки статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто, пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.\~ Аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. При цьому право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. З огляду на вищевикладене, суд вбачає можливим частково задовольнити позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені за несвоєчасність виконання зобовязання, беручи до уваги лише останні 12 місяців перед зверненням кредитора до суду, а це період з 09.03.2015 року по 09.03.2016 року. Виходячи з розрахунків за договором № К3А0CC9FGW0015 від 08 квітня 2011, укладеного між сторонами за період з 26.07.2011 року по 05.05.2016 року наданих ПАТ КБ «Приватбанк» судом встановлено, що сума, яка має бути стягнення з відповідача (пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором) за період з 09.03.2015 року по 09.03.2016 року становить: 2\~474,70 грн. пеня нарахована за 23 дні в березні 2015 року, 3\~227,86 грн. пеня за квітень 2015 року, 3\~335,46 грн. пеня за травень 2015 року, 3227,85 грн. пеня за червень 2015 року, 3335,46 грн. пеня за липень 2015 року, 3335,45 пеня за серпень 2015 року, 3227,86 грн. пеня за вересень 2015 року, 3335,46 грн. пеня за жовтень 2015 року, 3227,86 грн. пеня за листопад 2015 року, 3335,46 грн. пеня грудень 2015 року, 3335,46 грн. пеня за січень 2016 року, 3120,26 грн. пеня за лютий 2016 року, 860,76 грн. пеня нарахована за 8 днів в березні 2016 року. Всього загальна сума пені за період з 09.03.2015 року по 09.03.2016 року становить 39 379,90 грн. Розглядаючи клопотання відповідача про зменшення розміру неустойки до 10% від суми наявного боргу, суд виходить з наступного. Частиною третьою статті 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Таким чином, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Іншого законодавчого врегулювання питання щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання позичальниками - фізичними особами грошових зобов'язань у відносинах споживчого кредитування, у т.ч. на виконання рішення Конституційного суду України від 11 липня 2013 року по справі N 7-рп/2013, на час розгляду справи судом, не встановлено. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру визначеної позивачем неустойки, що підлягає стягненню, враховуючи при цьому, зокрема, надто високий її розмір, порівняно зі збитками позивача, яких останній зазнав від прострочення виконання зобовязання,\~майнові інтереси сторін, беручи до уваги засади справедливості, добросовісності та розумності, суд вважає за необхідне визначити розмір неустойки в сумі 19\~689,90 грн., зменшивши тим самим її розмір вдвічі в межах річного строку позовної давності. Твердження представника позивача про те, що позивачем не пропущений строк позовної давності, оскільки він встановлений тривалістю в 50 років відповідно до 1.7.31 Умов та правил надання Банківських послуг, суд не сприймає з наступних підстав. Відповідно до частини першої статі 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Умови та правила надання Банківських послуг, які містять пункт 1.7.31 щодо збільшення позовної давності до 50 років (а.с. 96), підписані лише головою правління ПАТ КБ «ПриватБанк» та не підписані відповідачем, а відтак не є правочином в розумінні статей 207 та 259 ЦК України, тому сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, які заявлені поза межами строку позовної давності. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути 0,02 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом та 19 689 (девятнадцять тисяч шістсот вісімдесят девять) гривень 90 копійок нарахованої пені за несвоєчасність виконання зобовязань за Кредитним договором № К3А0CC9FGW0015 від 08 квітня 2011 року за період з 09.03.2015 року по 09.03.2016 року. Відповідно до статті 88 ЦПК України з огляду на частковість задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених вимог в розмірі 278,79 грн.

Outcome: partial