Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-08 00:00:00

Комунальне підприємство «Рубіжанське виробниче управління водопровідно - каналізаційного господарства» звернулось до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовом до [PERSON], яким просило стягнути з неї заборгованість за житлово-комунальні послуги у вигляді централізованого постачання холодної води та водовідведення у розмірі 17772 гривні 77 копійок, яка утворилась станом на 01 листопада 2014 року. Про місце, день та час розгляду справи по суті, сторони повідомлялись належним чином. У судове засідання 26 березня 2015 року для розгляду справи по суті позивач і відповідач не з'явились. Представник позивача надав суду заяву, якою просив справу розглянути без його участі. Відповідач надала заяву, якою також просила справу розглянути без її участі, та просила суд застосувати строки позовної давності до вимог позивача. За таких обставин, а також в силу положень частини другої статті 197 Цивільного процесуального кодексу України розгляд справи здійснювався за відсутності позивача та відповідача, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Позиція позивача полягала у тому, що відповідачу за період з грудня 1999 року по листопад 2014 року було надано житлово-комунальні послуги у вигляді централізованого постачання води та водовідведення, але відповідач не оплатив отримані послуги. Будь-яких претензій щодо якості та об'єму наданих послуг від відповідача не надходило. Позиція відповідача полягала у тому, що слід застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні частини позовних вимог. Суд, на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини: Сьомого жовтня 2002 року, на підставі рішення Рубіжанської міської ради Луганської області від 24 липня 2002 року, було створено та зареєстровано комунальне підприємство «Рубіжанське виробниче управління водопровідно - каналізаційного господарства», з метою найбільш повного задоволення потреб населення, підприємств та організацій у послугах з постачання води та водовідведення. При цьому видом діяльності підприємства є централізоване питне водопостачання та водовідведення міста Рубіжне та інших населених пунктів (а.с.1,8,34-35,37-39). За період з 2002 року по 01 листопада 2014 року, комунальне підприємство «Рубіжанське виробниче управління водопровідно - каналізаційного господарства» працювало у штатному режимі, тобто безперебійно надавало населенню міста Рубіжне послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення (а.с.1,34-35,42-50). У період з 21 вересня 1995 року по 01 листопада 2014 року, [PERSON] була наймачем квартири та мала в ній зареєстроване місце проживання: [ADDRESS]. При цьому, у цей же період, з нею проживали й інші члени її сім`ї (а.с.36). У зв'язку з наданням [PERSON] послуг з централізованого постачання води та водовідведення вказаної квартири, комунальне підприємство «Рубіжанське виробниче управління водопровідно - каналізаційного господарства» звернулось до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до неї, оскільки остання не оплатила надані їй послуги на суму 17772 гривні 77 копійок, за період з грудня 1999 року по 01 листопада 2014 року (а.с.1,15,34-35). З огляду на встановлені обставини, з метою визначення наявності між сторонами правовідносин, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів. Відповідно до положень пункту 1 частини 1 статті 92 Конституції України, права та основні обов'язки громадянина визначаються виключно законами України. Як вбачається з преамбули Закону України «Про житлово-комунальні послуги», цей закон визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки. За визначенням пункту 1 частини 1 статті 13 цього ж закону, послуги з централізованого постачання води та водовідведення відносяться до комунальних послуг. А положення частин 1 і 2 статті 19 вказаного закону передбачають, що учасниками таких відносин являються, у тому числі споживач і виконавець, відносини між якими здійснюються на договірних засадах. Поряд з цим, з огляду на положення статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», вона прямо встановлює право споживача одержувати будь-які житлово-комунальні послуги (а значить і послуги з централізованого постачання води та водовідведення) вчасно та відповідної якості не тільки згідно із умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а й згідно законодавства, при цьому вказаному праву споживача кореспондує обов'язок виконавця, який також прямо передбачений цією статтею, забезпечувати своєчасність та відповідну якість таких послуг. Разом з цим, ця ж стаття прямо встановлює і обов'язок споживача оплачувати послуги у строки, встановлені договором або законом, якому кореспондує право виконавця вимагати у споживача здійснення цієї оплати. Таким чином, Закон України «Про житлово-комунальні послуги», допускає виникнення зобов'язання з приводу надання та оплати послуг з централізованого постачання води та водовідведення між споживачем та виконавцем таких послуг, а тому і виникнення цивільних прав та обов'язків - або у зв'язку з оформленням договору на надання таких послуг, або у випадку вчинення дій, що передбачені цим актом (зокрема, у випадку фактичного надання послуг виконавцем і фактичного користування такими послугами споживачем), та безпосередньо з вказаного акту (зокрема, щодо оплати споживачем фактично отриманих послуг), тобто без оформлення договору на надання послуг. Слід зазначити, що наведених висновків суд дійшов внаслідок застосування методу системного тлумачення вказаних норм матеріального права, а також з огляду на висновки Верховного Суду України, які надано ним у постановах від 30 жовтня 2013 року у справі №6-59цс13 та від 25 листопада 2014 року у справі 3-184гс14, з приводу неоднакового застосування судами касаційної інстанції статей 19 і 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», зокрема в частині того, що згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг само по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. А з огляду на визначення таких понять як «норми споживання», «засіб обліку» і «кількісний показник житлово-комунальної послуги», що надані в частині 1 статті 1 закону України «Про житлово-комунальні послуги», суд констатує, що за відсутності у споживача засобів обліку, за загальним правилом, обсяги отриманих споживачем послуг визначаються нормами споживання, які затверджені згідно із законодавством органами місцевого самоврядування. Судом встановлено, що за період з 07 жовтня 2002 року по 01 листопада 2014 року комунальне підприємство «Рубіжанське виробниче управління водопровідно - каналізаційного господарства» працювало у штатному режимі, тобто безперебійно надавало населенню міста Рубіжне послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення (а.с.1,34-35,42-50). Будь-які належні, достовірні та допустимі докази, які б підтверджували не отримання відповідачем послуги з яких-небудь причин або її отримання частково, за період вказаний вище, в матеріалах справи відсутні. Як відсутні і докази наявності у відповідача засобів обліку. Також судом встановлено, що починаючи з 21 травня 2002 року, Рішенням виконавчого комітету Рубіжанської міської ради Луганської області від 21 червня 2002 року №372, було затверджено норми споживання питної води (для житлових будинків з водопроводом, каналізацією, і ванними і газовими водонагрівачами) на рівні 225 літрів на одного мешканця, на 1 добу. Рішенням цього ж органу від 21 червня 2005 року №511/1, від 07 жовтня 2008 року №877, від 24 травня 2011 року №284, від 20 травня 2014 року №164, вказані норми споживання питної води були затверджені на тому ж рівні (а.с.51,52,53-54,55,56,57). При цьому суд вважає доведеним, що в період з 21 вересня 1995 року по 01 листопада 2014 року, [PERSON] була наймачем квартири та мала в ній зареєстроване місце проживання: [ADDRESS]. Також, у цей же період, з нею проживали й інші члени її сім`ї (а.с.36). За таких обставин слід констатувати, що позивач фактично надав, а відповідач фактично отримав послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення у період з 07 жовтня 2002 року по 01 листопада 2014 року відповідно до норм споживання, які були затверджені згідно із законодавством на відповідні періоди. Що у свою чергу свідчить про виникнення у відповідача, як споживача фактично отриманих послуг, обов'язку їх оплати, а у позивача, як виконавця цих послуг, права вимоги їх оплати. Однак, суд вважає, що позивачем не надано суду належних, достовірних та допустимих доказів того, що саме позивач надав відповідачу означені послуги у період з грудня 1999 року до 07 жовтня 2002 року або має право вимоги їх оплати за цей період. Оскільки сам позивач, як юридична особа почав існувати тільки з 07 жовтня 2002 року, а докази того, що він є правонаступником особи, яка надавала такі послуги до моменту створення позивача, в матеріалах справи відсутні. Як відсутні й докази того, що позивач має право вимоги оплати наданих послуг за період до його створення. Отже, із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли цивільні (зобов'язальні) правовідносини у сфері надання житлово-комунальних послуг у вигляді послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення, в яких позивач виступив виконавцем послуг, а відповідач - їх споживачем, та в межах яких виник спір щодо права позивача, як кредитора у зобов'язанні, на отримання сплати відповідачем, як боржником у цьому зобов'язанні, грошового боргу за надані послуги у період з жовтня 2002 року по 31 жовтня 2014 року. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Виходячи з положень частин першої статей 526, 529 та 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства; кредитор має право приймати від боржника виконання його обов'язку частинами, якщо це встановлено договором чи актом цивільного законодавства; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Так, положеннями частини 2 статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Тут суд враховує, що згідно положень пункту 10 «Правил надання населенню послуг з водо-, теплопостачання та водовідведення» (які діяли у період з 01 лютого 1998 року до 12 серпня 2005 року, згідно постанови КМ України №1497 від 30.12.1997 року) плата за надані послуги вносилась щомісячно за нормами і тарифами, встановленими обласними державними адміністраціями з розрахунку на 1 кв. метр житла на одного мешканця та за нормами на ведення особистого підсобного господарства або за показаннями засобів обліку води і теплової енергії, встановленими на вводі у будинок чи у квартиру (приватний будинок), та тарифами за 1 куб. метр води. А згідно положень пункту 21 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» (які діють починаючи з 12 серпня 2005 року, згідно постанови КМ України №630 від 21.07.2005 року), у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії, плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормами споживання, зокрема за послуги з централізованого постачання холодної води і водовідведення - з розрахунку на одну особу. А пунктом 17 цієї ж постанови передбачено, що послуги з водовідведення оплачуються споживачем з розрахунку обсягу витрат холодної води згідно з нормативами споживання або показаннями засобів обліку. Судом встановлено, що розпорядженням Голови Луганської обласної державної адміністрації від 30 листопада 1999 року №893 було затверджено тариф на послуги централізованого водопостачання та водовідведення у місті Рубіжне Луганської області: 28,8 копійок за 1 кубічний метр (з податком на додану вартість) - за послугу водопостачання; 45,8 копійок за 1 кубічний метр (з податком на додану вартість) - за послугу водовідведення. Рішенням Рубіжанської міської ради Луганської області від 17 липня 2004 року, означені тарифи було фактично перезатверджено. А Рішенням виконавчого комітету Рубіжанської міської ради Луганської області від 29 липня 2005 року, тарифи на вказані послуги для першої групи споживачів (населення) було змінено: 78 копійок - за послугу водопостачання; 84 копійки - за послугу водовідведення, що разом складає: 1 гривня 62 копійки. Рішенням цього ж органу від 21 червня 2006 року №4/12 були затверджені нові тарифи: 1 гривня 56 копійок - за послугу водопостачання; 1 гривня 98 копійок - за послугу водовідведення, що разом складає: 3 гривні 54 копійки. Рішенням цього ж органу від 25 червня 2008 року №37/2 знову було змінено тарифи на: 2 гривні 56 копійок - за послугу водопостачання; 3 гривні 25 копійок - за послугу водовідведення, що разом складає: 5 гривень 81 копійка. А рішенням цього ж органу від 20 липня 2010 року №362 тарифи було підвищено так: 3 гривні 06 копійок - за послугу водопостачання; 5 гривень 70 копійок - за послугу водовідведення, що разом складає: 8 гривень 76 копійок (а.с.58-65). Також судом встановлено, що згідно положень пункту 23 «Правил надання населенню послуг з водо-, теплопостачання та водовідведення» (які діяли у період з 01 лютого 1998 року до 12 серпня 2005 року, згідно постанови КМ України №1497 від 30.12.1997 року) розрахунковим періодом для оплати послуг був календарний місяць, плата за який вносилась не пізніше 10 числа наступного за розрахунковим. А положеннями пункту 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» (які діють починаючи з 12 серпня 2005 року, згідно постанови КМ України №630 від 21.07.2005 року) теж передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць, однак плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Тому, оскільки в матеріалах справи відсутні докази укладення договору між позивачем та відповідачем, обов'язок щодо оплати отриманих відповідачем послуг повинен був виконуватись ним спочатку до 10 числа, а потім до 20 числа того місяця, що слідує за розрахунковим. Відповідно до положень частини першої статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або неналежне виконання (виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання). З огляду на докази, надані позивачем, зокрема: дані розрахунку заборгованості відповідача по його особовому рахунку та письмові пояснення щодо застосування норм споживання і тарифів у відповідні періоди їх застосування (а.с.34-35,40-41), зобов'язання по оплаті наданих послуг, відповідач належним чином не виконував, тобто порушив своє зобов'язання. У зв'язку з чим, у нього як споживача послуг, перед позивачем як їх виконавцем, станом на 01 листопада 2014 року утворилась заборгованість. Тому суд вважає, що позивач довів наявність у нього права на отримання оплати за надані ним послуги відповідачу, а також те, що вказане право порушується відповідачем. Однак, суд вважає доведеним порушення означеного права тільки за період надання послуг позивачем відповідачу після 07 жовтня 2002 року, оскільки наявність у нього права вимоги оплатити надані послуги за попередній період, ним не доведено. Поряд з цим для судового захисту будь-якого цивільного права, зокрема для звернення до суду з вимогою про такий захист, цивільним законодавством України встановлено строк - позовну давність (частини перша статті 256 ЦК України). З огляду на зміст вимоги позивача, яка полягає у стягненні боргу, який виник у зв'язку із невиконанням грошових зобов'язань у передбачений законодавством строк, на таку вимогу поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), перебіг якої починається зі спливом строку виконання грошового зобов'язання (частина п'ята статті 261 ЦК України). При цьому суд враховує, що згідно положень частин третьої та четвертої статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові. Як вже було встановлено судом, послуги з централізованого постачання води та водовідведення надаються споживачам безперебійно, а розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. При цьому плату за надані послуги споживач повинен вносити не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. А оскільки між позивачем та відповідачем, договору про надання житлово-комунальної послуги у вигляді централізованого постачання води та водовідведення укладено не було, у відповідача кожного місяця з 01-го числа по 20-те число, що наступає за місяцем, в якому йому була надана зазначена послуга, виникало грошове зобов'язання щодо оплати отриманої ними послуги. Таким чином, зобов'язання відповідача щодо оплати отриманої ним послуги з централізованого постачання води та водовідведення, має чіткий строк виконання: з 1-го числа по 20-те число місяця, що є наступним місяцем за тим, в якому він отримав цю послугу, а позивач кожного 21-го числа у випадку невиконання вказаного грошового зобов'язання у повному обсязі або виконання не у повному обсязі - набуває окреме право вимоги несплаченої вчасно грошової суми, тобто боргу, у тому числі право на звернення до суду для захисту цього права. При цьому, перебіг позовної давності починається для кожного права вимоги окремо, тобто кожного 21-го числа кожного місяця, що є наступним місяцем за тим, в якому позивач надав послугу у випадку її несплати чи часткової несплати споживачем з 1-го по 20-те число, на суму яка не була сплачена. Тому й трирічний строк для звернення позивачем до суду для захисту свого права вимоги боргу, слід рахувати за кожним правом вимоги боргу окремо, тобто починаючи з 21-го числа кожного місця, що є наступним місяцем за тим, в якому позивач надав послугу. Судом встановлено, що позивачем, серед іншого, за період з жовтня 2002 по вересень 2010 року, кожного місяця відповідачу надавались послуги з централізованого постачання води та водовідведення. Але відповідач свої грошові зобов'язання з оплати наданих йому в цей період послуг, до 20 числа кожного місяця, що є наступним місяцем за тим, в якому такі послуги були надані, не виконала взагалі (а.с.40-41). Тому у позивача, кожного 21-го числа місяця що є наступним місяцем за тим, в якому такі послуги були надані, виникало окреме право вимоги до відповідача щодо сплати боргу, однак як встановлено судом, за захистом цих прав позивач звернувся тільки 04 листопада 2014 року, тобто після спливу позовної давності, яка складає трирічний строк (а.с.2). При цьому в матеріалах справи відсутні належні, достовірні та допустимі докази того, що перебіг позовної давності за вказаними вимогами зупинявся чи переривався. За таких обставин, та з огляду на наявність заяви відповідача про застосування судом позовної давності, у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості, яка виникла за період надання послуг з жовтня 2002 року по вересень 2010 року, слід відмовити. Натомість позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості, яка виникла за період надання послуг з 1 жовтня 2010 року по 01 листопада 2014 року, у розмірі 6149 (шість тисяч сто сорок дев'ять) гривень 50 (п'ятдесят) копійок, слід задовольнити у повному обсязі, виходячи з наступного. Перебіг позовної давності до вимог про стягнення заборгованості, яка виникла за період надання послуг з 01 жовтня 2011 року по жовтень 2014 року, не сплинув, бо він перервався. Оскільки позивач подавав заяву про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за надані послуги в цей період до боржника, у прийнятті якої ухвалою судді Рубіжанського міського суду Луганської області від 05 грудня 2014 року було відмовлено. А згідно положень частини третьої статті 264 ЦК України, після переривання перебіг позовної давності починається заново. Дійсно, згідно частини другої статті 264 ЦК України, позовна давність переривається у разі пред'явлення особою саме позову до одного з кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. А позивач подав заяву про видачу судового наказу, а не позов. Однак по-перше, така неузгодженість пояснюється тим, що положення Цивільного кодексу України набули чинності з 01 січня 2004 року, і на момент його розробки, а також до 01 вересня 2005 року, діяв Цивільний процесуальний кодекс України, який не передбачав іншого способу звернення до суду за захистом свого порушеного права, ніж шляхом звернення із позовом. Але починаючи з 01 вересня 2005 року, коли набув чинності новий Цивільний процесуальний кодексу України, для судового захисту окремих прав вимог (у тому числі вимог про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг) положеннями цього кодексу введено особливий порядок судового провадження (наказне провадження), завдяки якому, по суті (з огляду на положення статей 96, частини третьої статті 118, частини шостої статті 119 та пункту шостого частини третьої статті 121 цього ж кодексу), на підставі заяви особи, яка має право вимоги про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальної послуги, порушене право може бути захищено судом і без пред'явлення позову. А по-друге. Заява про видачу судового наказу, хоч і не називається позовом, але за своєю правовою суттю, як і позов, являється матеріально-правовою вимогою, що звернута до відповідача через суд з метою судового захисту порушеного права. Саме тому, суд вважає що коли позивач подав 04 листопада 2014 року заяву про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] заборгованості, він перервав перебіг позовної давності до вимог за період надання послуг з жовтня 2011 року по жовтень 2014 року. Щодо стосується перебігу позовної давності до вимог про стягнення заборгованості, яка виникла за період надання послуг з 01 жовтня 2010 року по вересня 2011 року, то він також переривався, оскільки відповідач вчинив дії, які свідчать про визнання ним свого боргу за цей період. Зокрема, мали місце оплати з його боку (а.с.40-41), що ним не заперечується. Що стосується вимог позивача щодо стягнення з відповідача боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних, вони задоволенню не підлягають через їх необґрунтованість, оскільки при їх розрахунку позивач взяв за основу борг з урахуванням періоду до 07 жовтня 2002 року та за період за який минув строк позовної давності, тобто таку суму боргу, яка у повному обсязі стягненню на його користь не підлягає. При цьому суд констатує, що іншого розрахунку (зокрема для застосування індексу інфляції та трьох процентів річних на суму 6149 гривень 50 копійок) позивачем не надано, правильність застосування індексів інфляції та розрахунку трьох процентів річних не доведено, а суд, з огляду на положення частини 2 статті 10 (принцип змагальності) та частини 1 статті 11 (принцип диспозитивності) ЦПК України, не має право з власної ініціативи здійснювати розрахунки, у таких випадках. Тому, позовні вимоги підлягають задоволенню частково, тобто на суму 6149 гривень 50 копійок. А у задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. Відповідно до частини 1 статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З огляду на це та те, що судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 243 гривні 60 копійок, які понесені позивачем по цій справі, суд вважає документально підтвердженими (а.с.4,5), а позов підлягає задоволенню на суму 6149 гривень 50 копійок, вони підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто у розмірі 84 гривні 29 копійок. Отже,

Outcome: partial