Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-19 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з відповідача суму заборгованості із заробітної плати 58 130, 41 грн з серпня 2016 року по березень 2017 року, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку 7 967, 93 грн та вихідну допомогу - 7 084, 23 грн, з утриманням з цих сум податків й інших обов`язкових платежів. В обґрунтування позову позивач зазначив, що він перебував у трудових відносинах з відповідачем. В день звільнення йому було видано трудову книжку, але не виплачено заборгованість із заробітної плати за період: серпень 2016 року у розмірі - 7 582, 81 грн; вересень 2016 року - 7 308, 30 грн, жовтень 2016 року - 7 972, 44 грн, листопад 2016 року - 7 486, 79 року, грудень 2016 року - 7 668, 81 грн, січень 2017 року - 9 019, 49 грн, лютого 2017 року - 7 668, 81 грн, березень 2017 року - 3 422, 96 грн. Також, не була виплачена грошова компенсація за 31 день невикористаної щорічної відпустки - 7 967, 93 грн, та вихідна допомога при звільненні - 7 084, 23 грн. Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позов. ІІ. Процесуальні дії та рішення у справі. 11 лютого 2020 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої визначено суддю, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), та передано 12 лютого 2020 року, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для вирішення питання про відкриття провадження у справі. Ухвалою судді від 14 лютого 2020 року позовну заяву залишено без руху, на виконання якої 28 лютого 2020 року представником позивача подано квитанцію про сплату судового збору. 02 березня 2020 року ухвалою судді відкрито провадження, для розгляду у спрощеному порядку з викликом сторін у справі. Представник позивача у судове засідання не з`явилася, у позовній заяві вказано про розгляд справи за відсутності сторони позивача. Представник відповідача у судове засідання не з`явився також. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з такого. ІІІ. Фактичні обставини справи. Позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем до 17 липня 2017 року, коли був звільнений на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України на підставі наказу № 1866-ос від 17 липня 2017 року /а. с. 6-7, 9/. Відповідно до пункту 2 Статуту ПАТ «Укрзалізниця», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року № 735 ПАТ «Українська залізниця» є правонаступником усіх прав і обов`язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства загального користування» ПАТ «Українська залізниця» повністю відповідає за зобов`язаннями, які передбачені Галузевою угодою між Укрзалізницею та профспілками щодо підприємств залізничного транспорту, до укладення нової відповідної угоди. Позивач зазначив, що у день звільнення з роботи йому видано трудову книжку, але не виплачено заборгованість із заробітної плати за період з серпня 2016 року по березень 2017 року, а так само грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку за 31 день - 7 967, 93 грн та вихідну допомогу у розмірі 7 084, 23 грн. Згідно з довідкою-розрахунком невикористаних днів відпустки, за які надається компенсація під час звільнення [PERSON] , за період відпустки з 10 квітня 2016 року по 09 квітня 2017 року та з 10 квітня 2017 року по 17 липня 2017 року, невикористана відпустка становить 31 день /а. с. 10/. Розмір середньомісячної заробітної плати позивача, згідно з розрахунком оплати середньої зарплати, становить 7 084, 23 грн, середньоденний - 257, 30 грн /а. с. 11, 12/. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Основним Законом України статтею 43 Конституції України передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати працю працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ст. 97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Згідно з частиною першою ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до частини першої ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника (стаття 117 КЗпП України). Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява № 9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» / «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу № 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами Кодексу Законів України про працю, Закону України «Про оплату праці», а позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем до 17 липня 2017 року, виконував свої трудові обов`язки у повному обсязі, а також при звільненні не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. У пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», судам роз`яснено, що необхідно враховувати, що норми і гарантії оплати праці, визначені законодавством для працівників підприємств, установ, організацій усіх форм власності, є мінімальними державними гарантіями і тому при договірному регулюванні вони не можуть бути погіршені. Йдеться як про мінімальний розмір заробітної плати, так і про норми оплати праці, зокрема за час простою. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до роз`яснень викладених у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Так, позивачу було нарахована, заробітна плата у період з серпня 2016 року по 03 березень 2017 року у розмірі 58 130, 41 грн (серпень 2016 року - 7 582, 81 грн; вересень 2016 року - 7 308, 30 грн, жовтень 2016 року - 7 972, 44 грн, листопад 2016 року - 7 486, 79 року, грудень 2016 року - 7 668, 81 грн, січень 2017 року - 9 019, 49 грн, лютого 2017 року - 7 668, 81 грн, березень 2017 року - 3 422, 96 грн) /а. с. 12/. Крім того, відповідно до ст.ст. 74, 79 КЗпП України, громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткова) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Згідно ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки. Невикористана щорічна відпустка становить 31 день, а середньоденна заробітна плата становить 257, 03 грн, тому сума компенсації становить 7 967, 93 грн (31 х 257, 03 грн). Відповідно до положень ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36, пунктах 1, 2, 6 ст. 40 КЗпП України, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Як встановлено з розрахунку оплати середньої зарплати, розмір середньої заробітної плати позивача становив 7 084, 23 грн, тому у такому розмірі підлягає стягненню вихідна допомога при звільненні /а. с. 11/. Враховуючи те, що відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження або спростування викладених у позовній заяві відомостей, суд вважає за можливе прийняти наданий позивачем розрахунок та стягнути з відповідача заборгованість із заробітної плати в сумі 58 130, 41 грн, грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 7 967, 93 грн, вихідну допомогу у розмірі 7 084, 23 грн, а всього у розмірі 73 182, 57 грн. Згідно з частиною першою ст. 5 ЦПК України, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до положень частини третьої ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд повно і всебічно з`ясувавши обставини у справі, надані суду докази, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України, судові витрати, у разі задоволення позову, покладаються на відповідача. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved