Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-31 00:00:00

Наказом генерального директора Державного підприємства «Національне газетно-журнальне видавництво» (далі ДП) від 27.11.2015 року №167/09-05 [PERSON] було звільнено з посади заступника генерального директора з творчих питань ДП з 27.11.2015р. на підставі п.1 ч.1 ст. 41 КЗпП України (у зв'язку з одноразовим грубим порушенням трудової дисципліни). [PERSON], не погодившись зі звільненням, заявив позов до ДП про поновлення на роботі та стягнення заборгованості з розрахунку при звільненні, середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Ухвалою суду до участі у справі в якості третіх осіб, до заявленого при поданні позову генерального директора Державного підприємства «Національне газетно-журнальне видавництво» [PERSON], були також залучені Міністерство культури України та Профспілковий комітет Державного підприємства «Національне газетно-журнальне видавництво». Під час розгляду справи позивач доповнював позов та змінював розмір заявлених вимог і в кінцевому просив, визнати незаконним та скасувати наказ про його звільнення з роботи, поновити на роботі на попередній посаді, та стягнути з відповідача на його користь заборгованість з розрахунку при звільненні з роботи в сумі 422,34 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 28719,18 грн. та середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 28719,18 грн. [PERSON] в судовому засіданні на вимогах позову наполягав і пояснив, що під час роботи в ДП порушень трудової дисципліни не допускав, а тому вважав, що був звільнений з роботи безпідставно. Крім того, позивач заявив, що його звільнили з роботи через те, що ним була викрита корупційна діяльність попереднього керівництва ДП. Представник позивача [PERSON] підтримав позов, надав пояснення, що зводяться до викладеного в позовній заяві та уточненнях, доповненнях до неї, а також заявив, що відповідачем притягнуто позивача до адміністративної відповідальності з пропуском строків встановлених трудовим законодавством. Представник відповідача Бірюк М.М. заперечив проти позову і пояснив, що [PERSON] звільнений з роботи в строгій відповідності з чинним законодавством, а відтак вважав позов необґрунтованим і таким, що задоволенню не підлягає. Представник Міністерства культури України Мнацаканян С.А. просив в задоволенні позову відмовити, за необґрунтованістю. Від профспілкового комітету ДП надійшла заява, за якою профком порушень чинного законодавства про працю під час звільнення [PERSON] з роботи не вбачав. [PERSON] також заперечив проти позову і пояснив, що обіймає посаду гендиректора ДП з 28 листопада 2015 року, на першому місяці роботи ним було встановлено, що його заступник [PERSON] в травні 2015 року самовільно перебрав на себе повноваження керівника ДП і до 27 жовтня цього ж року фактично управляв діяльністю підприємства на власний розсуд, в липні 2015р. він, разом з ініціативно групою працівників, не допустив на підприємство виконуючого обов'язки генерального директора, призначеного Міністром культури України на час проведення конкурсу на заміщення цієї посади, а в жовтні цього ж року перешкоджав безпосередньо йому приступити до виконання обов'язків за посадою, утримуючи у себе печатку та статутні документи підприємства. Дані обставини, як далі пояснив [PERSON], ним були розцінені, як грубе порушення трудової дисципліни, що поставило під загрозу безпосередньо ДП і трудовий колектив, та призвело до збитків ДП і порушення прав, інтересів працівників, у зв'язку з чим він прийняв рішення про звільнення [PERSON] з роботи, за відповідною порушенню підставою. Вислухавши сторони та інших учасників судового розгляду, дослідивши надані докази, інші матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в позові в частині вимог про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виходячи з наступного. Так, [PERSON] відповідно до наказу гендиректора ДП від 30.07.2014р. №196/09-05 виконував обов'язки заступника генерального директора ДП з творчих питань на умовах колективного договору. 18 травня 2015р. наказом Міністерства культури України було звільнено генерального директора ДП [PERSON], у зв'язку із закінченням строку контракту, про що останній пояснив в суді, і це підтвердили сторони. [PERSON] приступив до виконання обов'язків генерального директора 28.10.2015р. на підставі наказу Міністерства культури України від 28.10.2015р. №780/0/17-15, що підтверджено наказом по ДП №133/09-05. Позивачем не заперечується і знаходить своє підтвердження доказами, в тому числі поясненнями свідків [PERSON], [PERSON], що він з часу звільнення [PERSON] і до призначення [PERSON] фактично виконував обов'язки та здійснював повноваження генерального директора ДП, в тому числі і такі, що належать до виключної компетенції цієї посадової особи. Проте, суд погоджується з відповідачем, що такі обов'язки на позивача повноважною особою не покладались, а перебрані ним самовільно. Так, відповідно до п. 8.3 та п. 9.3 Статуту ДП, генерального директора ДП призначає та звільняє орган управління майном, а саме Міністерство культури України. Міністр культури України наказу про покладення на [PERSON] обов'язків гендиректора ДП не видавав. Посилання позивача на те, що такі повноваження були передані йому колишнім керівником ДП [PERSON] не відповідають дійсності, оскільки ним відповідно до наказу №10-ОД від 07.05.2015р. було надано [PERSON] лише право першого підпису на фінансових документах, наказах, відрядженнях, довіреностях, з метою оперативного вирішення виробничих питань. Згідно з п. 3.2. Правил про порядок відкриття розрахункових, поточних та бюджетних рахунків в установах банків, що затверджені постановою Правління Національного банку України N117 від 31.12.1993р. , право першого підпису належить керівнику підприємства, якому відкривається рахунок, а також службовим особам, уповноваженим керівником. Отже, право першого підпису реалізується керівником чи службовою особою, уповноваженою керівником на забезпечення фінансово-господарської діяльності підприємства і тільки, а відтак надання особі такого права, саме по собі, не вказує, що такій особі передані всі права та обов'язки керівника підприємства. Не приймає суд і посилання позивача на посадову інструкцію, за якою заступник генерального директора з творчих питань у разі тимчасової відсутності генерального директора виконує його обов'язки, оскільки в даному випадку генеральний директор був звільнений з посади, а тому виконуючий обов'язки керівника ДП мав би бути призначений Міністерством культури України. Суд, також не може визнати наведену поведінку (дії) позивача вимушеною (виправданою), оскільки наказом Міністра культури України від 16.07.2015р. №543/0/17-15 [PERSON] було призначено виконуючим обов'язки генерального директора ДП. Проте, [PERSON] разом з певною групою працівників підприємства, як це встановлено комісією ДП (див. витяг службової перевірки а.с. 141-146), не допустили [PERSON] до виконання обов'язків, у зв'язку з чим вказаний наказ Міністра 02.10.2015р. було скасовано, як не реалізований. При цьому, суд відхиляє пояснення позивача та свідка [PERSON] про те, що [PERSON] сам усунувся від виконання наказу Міністра, як такі, що суперечать дійсним обставинам. Крім того, ці пояснення є внутрішньо суперечливими. Так, і позивач і свідок пояснювали, що [PERSON] колективу ДП представляв представник Міністерства культури України, і при цьому було надано копію наказу Міністра. На переконання суду цього було достатньо для того щоб нового керівника було допущено до виконання службових обов'язків. Проте, [PERSON], за пояснення цих же осіб, було відмовлено в передачі печатки та установчих документів ДП, тобто фактично його було позбавлено можливості приступити до виконання обов'язків. При цьому, підставами для відмови слугували начебто неналежне оформлення копії наказу Міністра, та відмова [PERSON] попередньо видати наказ про вступ на посаду, що є явно надуманим. На думку суду, [PERSON], разом з частиною колективу ДП, фактично у наведений спосіб виразили свою незгоду з призначенням нового керівника, і саботували таке призначення, що є порушенням обов'язків працівника щодо трудової дисципліни (ст. 139 КЗпП України). Разом з тим, виходячи з того факту, що всі накази, розпорядження по ДП підписувались [PERSON] із зазначенням його штатної посади , суд приходить до висновку, що він розумів те, що не наділений повноваженнями керівника підприємства. За наведених обставин, суд приходить до переконання, що [PERSON] вийшов за межі наданих йому повноважень, самовільно перебрав на себе повноваження генерального директора ДП і здійснював їх без належних на те підстав протягом тривалого часу, чим грубо порушив трудове законодавство. При цьому, суд визнає, що сам факт вчинення такого порушення поставив під загрозу безпосередньо ДП та трудовий колектив цього підприємства. Крім того, наведеними діями [PERSON] заподіяна і реальна шкода як ДП так і працівникам. Зокрема, в ході службової перевірки, комісією ДП було встановлено, що на підприємстві станом на 30.09.2015р. облікована заборгованість із заробітної плати в сумі 461,6 тис. грн., що виникла з липня 2015р., а відповідно заборгованість по податках на заробітну плату складала 284,4 тис. грн., у зв'язку з чим до підприємства застосовані штрафні санкції в сумі 43876,17 грн. та нарахована пеняв сумі 13324,05 грн., через неналежну організацію виробництва підприємство у 3 кварталі 2015р. ДП недоотримано доходу на суму 294,6 тис. грн., тощо. Такий стан справ на підприємстві комісія пов'язала з протиправною діяльністю [PERSON] та частини трудового колективу підприємства. Крім того, [PERSON] в період з 18.05.2015р. по 28.10.2015р. було видано ряд наказів, розпоряджень, зокрема накази про звільнення працівників підприємства, в тому числі і наказ №131/09-05 від 01.10.2015р. про звільнення [PERSON] Виходячи з того, що згідно зі Статутом ДП правом видання наказів, розпоряджень наділений тільки керівник підприємства, то всі видані [PERSON] накази, розпорядження формально є незаконними, оскільки вчинені неповноважною особою. Що стосується наказів про звільнення працівників з роботи, то вони і за своєю суттю є незаконними і підлягають безумовному скасуванню, оскільки цими наказами порушуються права працівників стосовно яких вони видані. Зокрема, сумніви в правомірності такого наказу можуть призвести до неврахування до стажу працівника, що дає право на призначення та виплату певної надбавки (доплати) до заробітної плати, при його влаштуванні на іншу роботу, може вплинути на тривалість відпустки працівника, може порушити право працівника на пенсію, тощо. Тому, відсутність на даний час скарг працівників щодо вказаних наказів, не вказує, що цими наказами не порушені їх права. Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] допущено одноразове грубе порушення трудової дисципліни, що виразилось в присвоєнні повноважень генерального директора ДП і здійснення таких повноважень, без належних на те підстав, протягом часу з 18.05.2015р. по 28.10.2015р., яке потягнуло за собою негативні наслідки для ДП та призвело до порушення прав працівників ДП. Саме вказане порушення і покладено відповідачем в обґрунтування спірного наказу, на що однозначно вказує його зміст, а тому суд визнає, що [PERSON] правильно звільнено з роботи на підставі ст. 41 ч.1 п.1 КЗпП України. При цьому, будь-яких порушень порядку притягнення вказаної особи до дисциплінарної відповідальності в тому числі і порушення строків, визначених ст. 148 КЗпП України, як на тому наполягала сторона позивача, відповідачем не допущено. Що стосується доводів позивача про його переслідування з боку гендиректора [PERSON] за тих чи інших підстав та мотивів, то відповідні їм факти, незалежно від того мали вони місце чи ні, правового значення, для вирішення спору по суті не мають. Отже, за наведеного висновку, позов в частині вимог про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є безпідставними, а тому задоволенню не підлягають. Що стосується вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки в розрахунку при звільненні з роботи, то суд знаходить, що вони можуть бути задоволені частково. Так, частиною 1 статті 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно зі статтею 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до довідки ДП від 22.02.2016р., [PERSON] остання належна від підприємства сума були перерахована на його картку 30.11.2015р., тобто через два дня після звільнення з роботи. Отже, права позивача на своєчасний розрахунок порушені, а тому з відповідача на його користь на підставі вказаних вище норм закону підлягає середній заробіток в сумі 455,86 грн., з розрахунку, відповідно до вимог постанови КМ України №100 від 08.02.2006 року: 227,93 грн. (середньоденний заробіток згідно довідки ДП від 22.02.2016р.) х 2 (кількість днів прострочення). Доводи позивача про наявність не облікованої заборгованості з компенсації за невикористану відпустку, та про сплату залишку заборгованості із заробітної плати в грудні 2015р. суперечать доказам у справі, а тому в задоволенні відповідних вимог позову слід відмовити. Таким чином, позов [PERSON] підлягає задоволенню частково. На підставі наведених в рішенні норм закону,

Outcome: partial