Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-25 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернулася до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів та стягнення пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Так, згідно з прохальною частиною позовної заяви, [PERSON] просила суд стягнути з банку на її користь пеню у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»: - 11 140, 27 доларів США за договором № SAMDNWFD0070072034200 від 06 лютого 2014 року (рахунок № [NUMBER] ); - 14 853, 70 доларів США за договором № SAMDNWFD0070072033400 від 06 лютого 2014 року (рахунок № [NUMBER] ); - 48 613, 36 доларів США за договором № SAMDNWFD0070072032800 від 06 лютого 2014 року (рахунок № [NUMBER] ). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що банк не повертає суми депозитних вкладів позивача, не виконує судові рішення, яким зобов`язаний перерахувати із вказаних рахунків позивач на її картковий рахунок, відкритий у АТ КБ «ПриватБанк», та виплачує пеню на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 16 листопада 2019 року по 16 березня 2020 pоку, щодо стягнення якої також є судове рішення, яке набрало законної сили. Відповідач не визнав позов, заперечуючи проти задоволення посилався на пропуск строків позовної давності та намір стягнути з банку суму пені, за період щодо якого вже вирішено спір про її стягнення. ІІ. Процесуальні дії. 16 березня 2020 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої визначено суддю у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), та передано, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для вирішення питання про відкриття провадження у справі. 19 березня 2020 року у справі відкрито провадження для розгляду справи у порядку загального позовного провадження /а. с. 21-22/. Від представника відповідача до суду 01 квітня 2020 року надійшов відзив на позовну заяву, у якому позов не визнано стороною відповідача та порушено перед судом питання застосування наслідків пропуску строків позовної давності до вимог про стягнення пені /а. с. 26-30/. 08 квітня 2020 року стороною позивача подано відповідь на відзив /а. с. 36-46/. 27 травня 2020 року у справі закрито підготовче провадження і призначено справу до розгляду по суті /а. с. 52/. У судове засідання сторони не з`явилися: від представника позивача до суду надійшла заява, подана до Відділу документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян (загальна канцелярія суду), про розгляд справи за відсутності сторони позивача, вимоги підтримують і просять задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не зявився, заяви з процесуальних питань до суду не були подані. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 06 лютого 2014 року сторонами було укладено три депозитних договори: - депозитний договір № SAMDNWFD0070072034200, на виконання якого 06 лютого 2014 року позивачем було передано банку 3 000, 00 доларів США; - депозитний договір № SAMDNWFD0070072033400, на виконання якого 06 лютого 2014 року позивачем було передано банку 4 000, 00 доларів США; - депозитний договір № SAMDNWFD0070072032800, на виконання якого 06 лютого 2014 року позивачем було передано банку 13 000, 00 доларів США. З метою отримання належних позивачу коштів та нарахованих по ним відсотків, за зазначеними договорамт, 28 листопада 2014 року у відділенні ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Пушкінська, буд. 25, було зареєстровано заяву про розірвання зазначених вище договорів, видачу депозитів та нарахованих по ним відсотків у повному обсязі (реєстраційний номер заяви № 2737394). Дану заяву також було відправлено до Головного офісу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК у м. Дніпропетровськ (з 19 травня 2016 року - м. Дніпро, згідноз постановою Верховної Ради України № 1375-VIII «Про перейменування міста Дніпропетровськ Дніпропетровської області). Вказана заява отримана відповідачем 01 грудня 2014 року, але не була задоволена. Повторну заяву з аналогічним вимогами було зареєстровано 16 грудня 2014 року безпосередньо в Головному офісі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК у м. Дніпропетровськ, але її також задоволено не було. Відповідно до довідки № F35TRBMH6058O7HU від 21 лютого 2018 року станом на 31 грудня 2014 року: на рахунку № [NUMBER] обчислювалося 13 282, 34 доларів США, на рахунку № [NUMBER] , 39 доларів США, на рахунку № [NUMBER] , 79 доларів США /а. с. 14/. Відповідно до довідки № BU1HK60VEJNH6C71 від 21 лютого 2018 року станом на 31 січня 2018 року: на рахунку № [NUMBER] обчислювалося 13 282, 34 доларів США, на рахунку № [NUMBER] , 39 доларів США, на рахунку № [NUMBER] , 79 доларів США /а. с. 15/. 28 березня 2018 року позивач подала до відповідача заяву за вх. № 307221, у якій просила перерахувати банк належні їй гршові кошти з її рахунків № [NUMBER] , [NUMBER] та [NUMBER] на її картковий рахунок № [NUMBER] , відкритий у АТ КБ «Приватбанк». Листом № 20.1.0.0.0/7-20180328/3624 від 13 квітня 2018 року банк повідомив позивачу про неможливість перерахування її коштів. Неможливість отримання позивачем належних йому коштів змусили позивача звернутися із позовом до Печерського районного суду м. Києва. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19 липня 2019 року, яке набрало законної сили 06 листопада 2019 року на підставі постанови Київського апеляційного суду, у справі № 757/18976/18-ц позовні вимоги [PERSON] були задоволені /а. с. 7-8, 9-11/. Так, рішенням суду від 19 липня 2019 року зобов`язано АТ КБ «ПриватБанк» перерахувати [PERSON] кошти: 13 282, 34 доларів США з рахунку № [NUMBER] , 4 058, 39 доларів США з рахунку № [NUMBER] , 3 043, 79 доларів США з рахунку № [NUMBER] на рахунок № [NUMBER] , а також в дохід держави судовий збір - у розмірі 8 810, 00 грн. Згідно з постановою Київського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року, судом зроблено висновок, що з метою отримання належних позивачу коштів за договорами у відділенні АТ КБ «ПриватБанк» 28 лютого 2018 року, 28 березня 2018 року було зареєстровано заяви про перерахування коштів на рахунок № [NUMBER] , але подані заяви не були задоволені. Отже, банк не виконав належним чином свої зобов`язання за депозитними договорами № SAMDNWFD0070072034200, № SAMDNWFD0070072033400, №SAMDNWFD0070072032800. Сторонами укладених договорів №SAMDNWFD0070072034200, №SAMDNWFD0070072033400, №SAMDNWFD0070072032800 є позивач та ПАТ КБ «ПриватБанк», а тому відповідно до вимог чинного законодавства, що регулює даний вид правовідносин, зобов`язання за укладеними договорами виникають саме у ПАТ КБ «ПриватБанк», а не у його Кримської філії. 20 серпня 2019 року в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» отримано та зареєстровано заяву позивача, в якій вона запропонувала банку добровільно виконати рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 липня 2019 року, проте протягом 10 днів з дати отримання даної заяви рішення суду залишилося не виконаним, як і після ухвалення Київським апеляційним судом постанови від 06 листопада 2019 року. Станом на 15 листопада 2019 року рішення Печерського районного суду м. Києва, у справі № 757/18976/18-ц від 19 липня 2019 року банком було не виконано, у зв`язку із чим, [PERSON] звернулася до суду із позовом про стягнення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 02 березня 2020 року у справі № 757/60816/19-ц за позовом [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк», зміненим постановою Київського апеляційного суду від 14 липня 2020 року у частині визначеного розміру пені, присуджено стягнути з банку три проценти річних в сумі 491 800, 00 грн, відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Постановою державного виконавця від 11 січня 2020 року відкрито виконавче провадження № 60952410 з примусового виконання рішення суду у справі № 757/18976/18-ц. Станом на день розгляду справи у суді стороною відповідача не спростовано твердження про невиконання рішення суду від 19 липня 2019 року № 757/18976/18-ц. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Згідно із частиною першою 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України). У постанові від 13 березня 2017 року у справі № 6-2128цс16 Верховний Суд України зробив висновок, що вкладник за договором банківського вкладу (депозиту) є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем і несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені в розмірі 3 % вартості послуги за кожен день прострочення. Суд приходить до висновку, що неправомірна поведінка боржника не повинна залишатися безкарною, бо ніхто не має права отримувати будь-які переваги з своєї незаконної поведінки. Порушення вимог закону не може бути для боржника вигіднішим ніж його виконання. До твердження відповідача про те, що позивач вже скористався своїм правом відносно стягнення пені у справі № 757/60816/19-ц, у зв`язку із чим втратив право на повторне стягнення з банку пені суд ставиться критично. Мова йде не про повторне стягнення з банку пені, а про стягнення пені за інший період. Обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом Враховуючи, практику застосування ЄСПЛ поняття «власність», до неї слід також віднести грошові кошти, що знаходяться на рахунку позивача. Невиконання зі сторони відповідача обов`язку щодо повернення позивачу належних йому грошових коштів може мати наслідком порушення зобов`язання держави щодо захисту права позивача користуватися та розпоряджатися його майном - грошовими коштами, яке захищене частиною першою статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Відповідно до частини першої ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. З цього слідує, що послугою банку, після закінчення дії депозитного договору або отримання банком вимоги вкладника видати вклад є видача грошової суми, яка складається з суми вкладу та суми відсотків нарахованих за користування вкладом. Пунктом 17 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага. Таким благом є видача / повернення / надання / передача банком вкладнику його коштів (депозиту) переданих банку раніше на зберігання та примноження. Верховний Суд України у своїх постановах від 11 травня 2016 року у справі № 6-37цс16; від 01 червня 2016 року у справі № 6-2558цс15, від 28 вересня 2016 року, у справі № 6-1699цс16, від 13 березня 2017 року, у справі № 6-2128цс16, та від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1881цс16 прийшов до висновку, що нарахування пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» з дня витребування вкладу до дня ухвалення судового рішення, повинно нараховуватися не на ненараховані або невиплачені відсотки, а на сам вклад. Правова позиція Верховного Суду України, викладена у зазначених вище Постановах підтримана та залишена без змін у постановах Верховного Суду, а саме у постанові ВС від 12 лютого 2018 року у справі № 753/2454/16-ц, у постанові ВС від 14 лютого 2018 року у справі № 761/24140/15-ц, у постанові ВС від 04 квітня 2018 року у справі № 367/7401/14-ц, у постанові ВС від 28 березня 2018 року, у справі № 754/931/15-ц, у постанові ВС від 18 квітня 2018 року, у справі № 201/17457/15-ц, у постанові ВС від 15 травня 2018 року у справі № 761/31569/16-ц, у постанові ВС від 18 липня 2018 року у справі № 201/12075/14-ц, у постанові ВС від 19 вересня 2018 року у справі № 761/46145/16-ц, у постанові ВС від 01 жовтня 2018 року у справі № 761/42169/16-ц, у постанові ВС від 05 грудня 2018 року, у справі № 369/8423/16-ц, у постанові ВС від 06 грудня 2018 року, у справі № 235/6674/16-ц. Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання. Відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі. Дана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19) та постанові Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 757/32522/17-ц (провадження № 61-461св19). У справі № 359/8114/17 Верховний Суд у постанові від 19 червня 2019 року, зазначив, що цілком законним є стягнення з банку на користь позивача пені у розмірі трьох процентів від суми утримуваних банком коштів, оскільки відмова банку виконати рішення суду та своєчасно видати вкладнику належні йому кошти свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності передбаченої Законом України «Про захист прав споживачів» у вигляді сплати пені у розмірі трьох процентів від суми утримуваних банком коштів за кожен день прострочення до дня фактичної видачі. Також у даній постанові Верховний Суд прийшов до висновку, що висновок апеляційного суду про те, що вартість послуги за договором банківського вкладу - це лише розмір процентів, які банк має сплатити за користування коштами вкладника, не відповідає вимогам наведених вище норм законодавства, а також пункту 17 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», яким визначено, що послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага. Таким благом є видача (повернення) вкладнику його коштів. До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19) та Верховний Суд у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 757/32522/17-ц (провадження № 61-461св19). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 жовтня 2019 року у цивільній справі № 723/304/16 (провадження № 14-360цс19) підтвердила правомірність та відповідність принципу співмірності стягнення пені у розмірі утримуваних банком коштів належних позивачу. У справі № 757/70995/17-ц (провадження № 61-20253св19), Верховний Суд (постанова від 20 грудня 2019 року) Верховний Суд прийшов до висновку, що висновок апеляційного суду про те, що вартість послуги за договором банківського вкладу - це лише розмір процентів, які банк має сплатити за користування коштами вкладника, не відповідає вимогам наведених вище норм законодавства, а також пункту 17 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», яким визначено, що послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага. Таким благом є видача (повернення) вкладнику його коштів. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3). Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі. Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення. Згідно із частиною третьою статті 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті, окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання. Крім того, до моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію, і навпаки, з моменту порушення - являє собою міру відповідальності. Враховуючи викладене, слід дійти висновку про поширення положень Закону України «Про захист прав споживачів» на спірні правовідносин. Зазначені правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України від 11 травня 2016 року у справі № 6-37цс16 та від 01 червня 2016 року у справі № 2558цс15, від 28 вересня 2016 року у справі №6-1699цс16, від 13 березня 2017 року у справі №6-2128цс16 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 р. у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19). Доводи відповідача, викладені у відзиві, зводяться до незгоди із розрахунками сум пені, зробленою стороною позивача. Частина третя статті 551 Цивільного кодексу України з урахуванням положень статті 3 Цивільного кодексу України щодо загальних засад цивільного законодавства, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Істотними обставинами в розумінні частини третьої ст. 551 Цивільного кодексу України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов`язання). При цьому питання зменшення розміру неустойки вирішується у конкретній ситуації на підставі певних доказів і розрахунків. Встановивши, що розмір неустойки значно більший від розміру боргового зобов`язання суд застосовує до спірних правовідносин норму частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України. Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі № 6-100цс14. Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стягнення з боржника, який порушив грошове зобов`язання, сум індексації грошового боргу та процентів не перешкоджає стягненню у передбачених законом або договором випадках неустойки (пені) за прострочення виконання грошового зобов`язання, оскільки відповідно до частини першої статті 550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Згідно із частиною третьою статті 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Виходячи з наведеного, суд застосовує для обчислення суми індексації грошового боргу та процентів положення статті 625 та частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України. Відповідач є функціонуючим загальнонаціональним банком та закриття його відділення чи філії не може вплинути на обов`язок банку щодо виплати відсотків та вкладів клієнтам банку. На підставі частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України вважає за можливе зменшити її до сум утримуваних банком коштів позивача (вкладів). Відтак позов підлягає задоволенню частково. Оскільки стягнення пені в іноземній валюті суперечить вимогам чинного законодавства, тому що згідно вимог ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у національній валюті то пеня має обчислюватися та стягуватися за судовим рішенням виключно у національній валюті України - гривні. Таким чином суд конвертує суми пені, розраховані у валюті, та стягує їх у гривні за офіційним курсом Національного банку України встановленим на 26 серпня 2020 року (27, 43 грн за 1 долар США): - 83 491, 15 грн - пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за договором № SAMDNWFD0070072034200 від 06 лютого 2014 року, еквівалент у гривні суми 3 043, 79 доларів США - залишок коштів на рахунку № [NUMBER] ; - [NUMBER] , 63 грн - пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за договором № SAMDNWFD0070072033400 від 06 лютого 2014 року, еквівалент у гривні суми 4 058, 39 дол. США - залишок коштів на рахунку № [NUMBER] ; - [NUMBER] , 58 грн - пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за договором № SAMDNWFD0070072032800 від 06 лютого 2014 року, еквівалент у гривні суми 13 282, 34 дол. США - залишок коштів на рахунку № [NUMBER] . Застосовуючи норму частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, з відповідача підлягає стягненню загальна сума у розмірі 550 000, 00 грн. Згідно з пунктом 1 частини другої, шостої статті 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, а з врахування того, що в силу частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач був звільнений від сплати судового збору, тому з відповідача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 5 500, 00 грн в дохід держави. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial