Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-24 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог. Позивачка [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що в будинку, що належить їй на праві приватної власності і знаходиться по [ADDRESS] , значиться зареєстрованим колишній чоловік її (позивачки) дочки [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , відповідач по справі. Зазначає, що рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 23.03.2021р. розірвано шлюб між її дочкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] та саме з цього часу відповідач не є членом її сім`ї. Вказує, що неодноразово зверталася до відповідача [PERSON] з вимогою добровільно знятись з реєстраційного обліку місця проживання за вказаною адресою, однак останній проігнорував всі її вимоги. Стверджує, що відповідач [PERSON] зловживає спиртними напоями, не платить за комунальні послуги, постійно ініціює та вчиняє скандали. З огляду на наведене, просить суд визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в будинку за адресою: [ADDRESS] . ІІ. Позиція учасників справи Позивачка [PERSON] та її представник адвокат Борисенко В.В. в судове засідання не з`явилися, натомість представник позивачки скерував на адресу суду заяву, у якій просив провести розгляд даної справи за відсутності сторони позивача з вказівкою на те, що сторона позивача підтримує заявлені позовні вимоги та не заперечує щодо ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач [PERSON] про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, однак у судове засідання не з`явився без поважних причин, клопотань про відкладення або про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило, відзиву не подав. Як вбачається із матеріалів справи судові повістки відповідачу про його виклик в судові засідання по даній цивільній справі надсилались рекомендованими листами з повідомленням за адресою його місця проживання, що зареєстроване у встановленому законом порядку, а також за адресою місця його фактичного проживання та такі повернулися із відмітками «вручено особисто». Відомості про будь-яку іншу адресу місця знаходження відповідача чи про його офіційну електронну адресу в матеріалах справи відсутні. Заяв про зміну місця знаходження від відповідача не надходило. Крім того,\~останнього повідомляли\~про розгляд\~справи шляхом\~розміщення оголошення\~про виклик\~на офіційному\~веб-сайті\~судової влади\~України. Тому на підставі статей 128, 131 ЦПК України суд вважає, що судова повістка відповідачу доставлена і він належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Мостиського районного суду Львівської області від 30.04.2021р. прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим будинком. Розгляд справи ухвалено провести в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Мостиського районного суду Львівської області від 30.08.2021р. закрито підготовче провадження у даній цивільній справі. Ухвалою суду від 25.10.2021 року постановлено провести заочний розгляд даної цивільної справи. Враховуючи положення ст.280 ЦПК України, а також те, що відповідач належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, однак в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзиву не подав, а також враховуючи те, що сторона позивача не заперечувала проти заочного вирішення справи, судом вирішено ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. ІV. Обставини справи, встановлені судом. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі рішення Мостиського районного суду Львівської області від 24.10.2011р. по справі №2-476/2011 та Витягу про державну реєстрацію прав №32763188 від 03.01.2012р., дата прийняття рішення про державну реєстрацію 03.01.2012р., реєстратор Мостиське районне бюро технічної інвентаризації. Відповідач [PERSON] значиться зареєстрованим в житловому будинку [ADDRESS] з 11.07.2017 року і по даний час. Зазначені обставини підтверджується копією будинкової книги з відмітками про зареєстроване місце проживання та довідкою про осіб, зареєстрованих у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , виданою виконавчим комітетом Мостиської міської ради Львівської області за №449 від 24.03.2021р. Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 23.03.2021 року розірвано шлюб між [PERSON] , дочкою позивачки, та відповідачем [PERSON] . Сторони по справі [PERSON] та [PERSON] не пов`язані спільним побутом і не мають взаємних прав та обов`язків, між ними існують неприязні стосунки, відповідач [PERSON] зловживає алкогольними напоями, порушує правила співжиття. З березня 2021 року по даний час відповідач фактично проживає без реєстрації за іншою адресою, зокрема в [ADDRESS] , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Шегинівської сільської ради Яворівського району Львівської області №262 від 02.07.2021р. та довідкою виконавчого комітету Мостиської міської ради Львівської області №762 від 22.06.2021р. V. Застосовані норми права та судова практика. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч.3 ст.13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Відповідно до ч. 4 ст.9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Частинами 1, 2 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до частини другої ст.406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1, 2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. VІ.Висновки суду. Відповідач [PERSON] проживав у спірному будинку в якості члена сім`ї (чоловік [PERSON] - дочки позивачки [PERSON] ) і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Позивачка [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] і як власник будинку надавала право відповідачу [PERSON] користуватись ним. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідач [PERSON] після припинення подружніх відносин з [PERSON] припинив бути членом сім`ї [PERSON] (дочки позивачки [PERSON] ), відповідач не пов`язаний спільним побутом із позивачкою [PERSON] , останній порушує правила співжиття, не сплачує комунальних послуг. Відтак, позивачка [PERSON] як власник будинку не дає згоди на проживання відповідача [PERSON] у ньому, оскільки систематичним порушенням правил співжиття такий робить неможливим для інших проживання із ним в одному будинку, відповідач чинить позиваці перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їй майном. З огляду на наведене, право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 15.05.2017р. в справі № 734/387/15-ц, у постанові від 23.10.2019р. в справі №766/12748/16-ц та у постанові від 21.02.2020р в справі №753/23707/17. За таких обставин та доказів, враховуючи інтереси власника житла, принцип розумності і справедливості, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на чинному законодавстві та підлягають до задоволення.

Outcome: approved