Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-02 00:00:00

Комунальна установа «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення коштів, посилаючись на те, що [PERSON] є диспетчером автомобільного транспорту господарсько-обслуговувального персоналу в Комунальній установі «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради у періоди з 13.08.2014 року по 11.10.2014 року та з 03.11.2014 року по теперішній час. [PERSON] працювала на посаді диспетчера автомобільного транспорту господарсько-обслуговувального персоналу в Комунальній установі «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради з 09.07.2010 року по 31.10.2014 року. У грудні 2014 року в Комунальній установі «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради було проведено позапланову ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності установи за період з 01.02.2013 року по 01.12.2014 року фахівцями Державної фінансової інспекції в Запорізькій області, за результатами якої складено акт від 19.12.2014 року №04-21/60, відповідно до якого встановлено неналежне виконання бюджетного законодавства. Перевіркою подорожніх листів встановлено що, факт роботи, яка потребує частих зупинок, не задокументовано. Також, цей факт не найшов відображення в жодному звітному документі. Таким чином, внаслідок застосування завищеної норми списання палива за весь період, який підлягає ревізії, призвело до понад нормованого списання з обліку матеріальних цінностей в загальній кількості 2223 л на загальну суму 20657,25 гривень. Відповідно до п.2.5 посадової інструкції диспетчера автомобільного транспорту господарсько-обслуговувального персоналу, диспетчер здійснює контроль за використанням пального та правильності показників кілометражу. Оскільки [PERSON] працювала в Комунальній установі «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради по 31.10.2014 року та в період з 13.08.2014 року по 11.10.2014 року знаходилася у відпустці, нею завдано збитків позивачу на суму 18451,29 гривень. [PERSON] працювала в Комунальній установі «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради у період з 13.08.2014 року по 11.10.2014 року (період відпустки [PERSON].) та в період з 03.11.2014 року по теперішній час, тому нею завдано збитків на суму 2241,96 гривень. Відповідно до ст.1166 Цивільного кодексу України позивач просить суд стягнути з відповідачів майнову шкоду, завдану неправомірними діями майну юридичної особи. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на зазначені в уточненій позовній заяві обставини, та просив суд задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала у повному обсязі та пояснила суду, що вона в своїй діяльності керувалася наказом №669 від 16.12.2013 року. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленою судом про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи без її участі, письмових заперечень на позовну заяву не надала. Суд, вислухавши пояснення представника позивача та відповідача [PERSON], вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, приходить до таких висновків. Судом встановлені наступні факти та правовідносини. Відповідач [PERSON] працює диспетчером автомобільного транспорту господарсько-обслуговувального персоналу в Комунальній установі «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради у період з 13.08.2014 року по 11.10.2014 року та з 03.11.2014 року по теперішній час, про що свідчать накази №151-О від 12.08.2014 року, №193-О від 10.10.2014 року, №209-О від 03.11.2014 року (а.с.16-18). Відповідач [PERSON] працювала на посаді диспетчера автомобільного транспорту господарсько-обслуговувального персоналу в Комунальній установі «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради у період з 09.07.2010 року по 31.10.2014 року, про що свідчать накази №126-О від 08.07.2010 року, №201-О від 22.10.2014 року (а.с.14-15). З 01.12.2014 року по 19.12.2014 року Державною фінансовою інспекцією в Запорізькій області було проведено позапланову ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності Комунальній установі «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради за період з 01.02.2013 року по 01.12.2014 року. За результатами ревізії складено акт від 19.12.2014 року №04-21/60, відповідно до якого встановлено неналежне виконання бюджетного законодавства. Ревізією правильності застосування норм та корегуючих коефіцієнтів, відповідно до Наказу Міністерства транспорту України №43 від 10.02.1998 року про затвердження «Норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті» (далі - Наказ №43), по всім робочим автомобілям, що знаходяться на балансі Лікарні, шляхом співставлення фактичних витрат палива відповідно до подорожніх листів з нормами передбаченими вищевказаним наказом, встановлено наступне. За період з 01.02.2013 року по 30.11.2014 року по автомобілям «CHEVROLET LACETTI», державний реєстраційний номер [NUMBER], «ГАЗ 31105», державний реєстраційний номер [NUMBER], «ЗАЗ TF69YO», державний реєстраційний номер [NUMBER], «ЗАЗ 110557», державний реєстраційний номер [NUMBER] та «ЗАЗ ТФ699Р», державний реєстраційний номер [NUMBER], лікарнею відповідно пп.3.1.5 Наказу №43 застосовувався корегуючий коефіцієнт збільшення норм витрат пального на 10% (за роботу, яка потребує частих зупинок (в середньому більше, ніж одна зупинка на один кілометр пробігу), у тому числі технологічних зупинок, пов'язаних із завантаженням і розвантаженням, посадкою і висадкою пасажирів (маршрутні автобуси, обслуговування поштових скриньок, інкасація грошей, обслуговування хворих, інвалідів, клієнтів тощо), а також робота в напружених дорожніх умовах міст, пов'язаних із частими зупинками дорожнього руху (зокрема, у центральних частинах міст), та поїздки на короткі відстані (до 5 км) з тривалими перервами між поїздками (одна година і більше) в той час, коли відповідно до примітки 1 пп. 3.1.5 Наказу №43 (корегуючий коефіцієнт, зазначений у цьому підпункті, застосовується окремо на частину маршруту з відповідними умовами руху, що повинно бути належним чином задокументовано (записами відповідальних осіб у дорожніх листах та/або інших звітних документах згідно з порядком, затвердженим наказом (розпорядженням) керівництва підприємства)). Суцільною перевіркою подорожніх листів встановлено що, факт роботи, яка потребує частих зупинок, не задокументовано. Також, цей факт не найшов відображення в жодному звітному документі. Таким чином, внаслідок застосування завищеної норми списання палива, за весь період, який підлягає ревізії, призвело до понаднормового списання з обліку матеріальних цінностей (паливно-мастильні матеріали) в загальній кількості 2 223 л на загальну суму 20657,25 гривень, в т.ч.: за період з 01.02.2013 року по 31.12.2013 року на суму 11 187,79 гривень, за період з 01.01.2014 року по 30.11.2014 року на суму 9 469,46 гривень, чим порушено пп.3.1.5 «Норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті», затверджених наказом Міністерства транспорту України від 10.02.1998 року №43. Внаслідок допущеного порушення позивачу завдано збитків на суму 20657,25 гривень. Позивач вважає, що порушення, які призвели до понаднормативного списання паливно-мастильних матеріалів, допущено колишнім диспетчером [PERSON], яка звільнена 31.10.2014 року та диспетчером [PERSON] Згідно ст.1166 ЦК України шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.1 ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. Відповідно до п. 2.5. посадової інструкції диспетчера автомобільного транспорту господарсько-обслуговувального персоналу диспетчер здійснює контроль за використанням пального та правильності показників кілометражу (а.с. 19,21). Згідно ст.134 КЗпП України на працівника може бути покладена матеріальна відповідальність у повному розмірі у разі укладання між підприємством та працівником письмового договору про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. З аналізу посадових інструкцій [PERSON] та [PERSON] вбачається, що вони займали посади, пов'язані із збереженням, відпуском, перевезенням, застосуванням товарно-матеріальних цінностей. Тому, відповідачі по справі виступають суб'єктами трудових правовідносин, на яких може бути покладена повна матеріальна відповідальність за нестачу товарно-матеріальних цінностей. Однак в порушення вимог ст.135-1 КЗпП України позивач не надав доказів на укладення із відповідачами договорів про їх повну матеріальну відповідальність. Окрім цього, згідно п.п.3,4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» із змінами та доповненнями, виходячи з вимог ст.15 ЦПК України, суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Якщо шкоду заподіяно кількома працівниками, в рішенні суду має бути зазначено, які конкретно порушення трудових обов'язків допустив кожен працівник, ступінь його вини та пропорційна їй частка загальної шкоди, за яку до нього може бути застосовано відповідний вид і межі матеріальної відповідальності. У Комунальній установі «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради на виконання Наказу Міністерства транспорту України №43 від 10.02.1998 року про затвердження «Норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті» було видано Наказ № 669 від 16.12.2013 року «Про норми витрат палива». Згідно п.5 даного наказу диспетчера було зобов'язано у своїй діяльності користуватися виключно затвердженими нормами витрат ПММ. З аналізу даного Наказу вбачається, що він встановлює однозначні норми витрати палива без урахування їх можливого застосування лише на окремих частинах маршруту з відповідними умовами руху як того вимагає п.п.3.1.5. Наказу №43. Також цим Наказом передбачено обов'язкове затвердження керівництвом підприємства порядку документування випадків збільшення норм витрат пального. Представником позивача у судовому засіданні не було надано затвердженого на підприємстві порядку документування випадків збільшення норм витрат пального та доказів порушення відповідачами Наказу №669 від 16.12.2013 року «Про норми витрат палива». Також суд вважає за необхідне зазначити, що відповідачі не затверджували Наказ №669 від 16.12.2013 року «Про норми витрат палива» та не приймали участі у його розробці. А тому відповідачі жодним чином не повинні відповідати за зміст цього Наказу та його відповідності Наказу Міністерства транспорту України №43 від 10.02.1998 року про затвердження «Норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті». Отже, позивачем не було доведено факту порушення відповідачами покладених на них трудових обов'язків. Таким чином, у зв'язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку про те, що позов є необґрунтованим і задоволенню не підлягає. У зв'язку з тим, що у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, відповідно до ст.88 ЦПК України понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви до суду не підлягають стягненню з відповідачів. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed