Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-23 00:00:00

І. Стислий виклад позицій учасників справи. У листопаді 2017 р. [PERSON] (далі - [PERSON] , позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі - [PERSON] , відповідач) про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням - [ADDRESS] . На обґрунтування позову вказала, що вона є власником вищевказаної квартири, у якій окрім неї зареєстровані її неповнолітній син [PERSON] , 2004 р.н., та колишній чоловік - відповідач [PERSON] . Шлюб між сторонами розірваний у 2007 р., відповідач у спірній квартирі тривалий час не проживає, участі в утриманні житла не приймає, жодних домовленостей щодо його проживання у спірному житлі між ними немає, до житлово-комунальної організації чи паспортного відділу щодо поважності непроживання у квартирі та закріплення її за ним відповідач не звертався. В судовому засіданні відповідач не заперечував тієї обставини, що понад три роки не проживає у спірній квартирі, проте позов не визнав посилаючись на те, що квартира є спільною сумісною власністю сторін, оскільки була набута у власність під час перебування їх у шлюбі. . ІІ. Рух справи, заяви (клопотання) учасників справи та процесуальні дії суду. Ухвалою від 20.11.2017 позов залишено без руху (а.с. 11). 10.01.2018 представник позивача подав позовну заяву з виправленими недоліками (а.с. 13-16). Ухвалою від 01.02.2018 суд відкрив провадження у справі та призначив справу до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання на 19.04.2018 (а.с. 21). 17.04.2018 представник позивача подав заяву про виклик свідків (а.с. 28). 19.04.2018 представник позивача відкликав заяву про допит свідків, суд оголосив перерву в підготовчому засіданні до 12.06.2018 (а.с. 29-30). 12.06.2018 суд відмовив у прийнятті до спільного розгляду з первісним позовом зустрічного позову відповідача про поділ майна подружжя, закрив підготовче засідання та призначив справу до судового розгляду по суті на 13.09.2018 (а.с. 36-37). 12.09.2018 представник відповідача подав клопотання про відкладення розгляду справи (а.с. 40). 13.09.2018 суд відклав розгляд справи на 24.10.2018 (а.с. 41-42). 24.10.2018 представник відповідача подав клопотання про зупинення провадження у справі (а.с. 50-51). 24.10.2018 суд відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі та оголосив перерву в судовому засіданні до 13.11.2018 (а.с. 53-54). 13.11.2018 суд закінчив з`ясування обставин справи та перевірку їх доказами і вийшов до нарадчої кімнати, у якій постановив ухвалу про поновлення судового розгляду (а.с. 59-60, 61). 13.11.2018 суд постановив ухвалу про зупинення провадження у справі до вирішення справи № 753/18912/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя (а.с. 62-63). 29.11.2019 представник позивача подав клопотання про поновлення провадження у справі (а.с. 66). 03.12.2019 суд постановив ухвалу про поновлення провадження у справі та призначення справи до судового розгляду на 24.02.2020 (а.с. 68). 24.02.2020 позивач подала заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи за її відсутності, відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися без повідомлення причин неявки, жодних заяв та клопотань від них не надійшло, у зв`язку з чим суд визнав причини їх неявки неповажними та вважав за можливе розглянути справу за їх відсутності. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, оцінка суду, норми права та мотиви їх застосування. З пояснень відповідача та свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] вбачається, що з 13.03.2002 по 23.08.2007 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 8). Відповідно до свідоцтва про право власності від 16.05.2003, виданого на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 07.05.2003 № 715-С/КІ, [PERSON] набула у власність однокімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с. 8. 9). Згідно даних довідки ОСББ «Затишок» від 17.09.2017 № 52 у вищевказаній квартирі перебувають на реєстраційному обліку позивач [PERSON] , неповнолітній син сторін [PERSON] та колишній чоловік [PERSON] (а.с. 5). Оскільки відповідач в суді визнав, що понад три роки не проживає у спірній квартирі, а обставини, які визнаються сторонами, не підлягають доказуванню (частина 1 статті 82 ЦПК України), суд вважає дану обставину встановленою. До того непроживання відповідача у спірній квартирі з червня 2013 р. підтверджується актом перевірки про фактичне непроживання від 25.10.2017, складеним комісією ОСББ «Затишок» (а.с. 6). Жодних доказів, які б підтверджували, що відповідач [PERSON] цікавився чи цікавиться житловою площею, сплачує комунальні послуги та намагався вселитися у спірну квартиру, суду не надано. Суду також не надано доказів поважності причин відсутності відповідача у спірній квартирі та наявності між сторонами домовленості або укладення угоди щодо певного порядку користування спірною квартирою та інших умов припинення права користування житлом. Після звернення позивача до суду з даним позовом у жовтні 2018 р. відповідач подав позов про поділ майна подружжя шляхом визнання за ним права власності на Ѕ частину спірної квартири, однак ухвалою суду від 26.11.2019 позовну заяву залишено без розгляду з підстав повторної неявки сторони позивача в судове засідання (а.с. 67). З огляду на вказане суд вважає доведеним, що відповідач [PERSON] , обравши собі інше місце проживання, добровільно залишив спірну квартиру, забравши з неї усі свої речі, і не проживає у ній понад три роки без поважних причин. Та обставина, що [PERSON] , обравши собі інше місце проживання, залишився перебувати на реєстраційному обліку у спірній квартирі, значення для вирішення цього спору не має, оскільки наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням чи відмови в цьому. За приписом статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321 ЦК України, у якій закріплений конституційний принцип непорушності права власності, проголошує, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 383 цього Кодексу, яка регламентує основні права власників житлового будинку або квартири, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб… Стаття 391 ЦК України надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі власника будинку або квартири, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та існування перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право, та з яких підстав. Спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, є Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», за положеннями якого зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставісудового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (стаття 7). Право членів сім`ї власника житла на користування житлом, а також підстави та умови, за яких член сім`ї власника втрачає право на користування житлом, врегульовані нормами статті 405 ЦК України та статті 156 Житлового кодексу УРСР, за змістом яких члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство (стаття 64 Житлового кодексу УРСР), мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (частина 2 статті 405 ЦК України). Відтак з огляду на встановлені обставини, вищенаведені положення матеріального закону та ураховуючи, що перебування відповідача на реєстраційному обліку у квартирі, яка належить на праві власності позивачу [PERSON] , перешкоджає останній в повній мірі користуватися та розпоряджатися своєю власністю, суд вбачає підстави для захисту її порушеного права у визначений законом спосіб - шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом. Враховуючи, що рішення ухвалюється на користь позивача, суд відповідно до вимог статті 141 ЦПК України покладає на відповідача сплачений позивачем судовий збір в розмірі 640 горн. На підставі викладеного,

Outcome: approved