Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-25 00:00:00

Коломийська міжрайонна прокуратура в інтересах [PERSON]ЮІ. звернулась з даним позивом, який прокурор підтримав в судовому засіданні та пояснив, за результатами розгляду заяви [PERSON] було встановлено, що квартира [ADDRESS] належала їй. 13.06.1996 року між [PERSON] та [PERSON] укладеного договір дарування вказаної квартири. Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 10.12.2013 року, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.02.2014 року вищезазначений договір-дарування визнано недійсним. Після прийняття рішення апеляційним судом [PERSON] неодноразово зверталась до відповідачки з вимогою звільнити займану нею квартиру, однак остання відмовляється це зробити і на даний час продовжує проживати у ній. Крім того, [PERSON] знаючи про те, що договір дарування від 13.06.1996 року визнано недійсним, 20.01.2014 року здійснила реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS], що перешкоджає [PERSON] зареєструвати право власності на квартиру за собою. Згідно висновку експерта ватрість квартири становить 242 370 грн. Враховуючи, що [PERSON] на даний час не виконала рішення суду, Коломийська міжрайонна прокуратура в інтересах [PERSON] звернулась до суду з даним позовом про скасування державної реєстрації, скасування запису про державну реєстрацію, визнання права власності на спірну квартиру за [PERSON] та згідно ст.109 ЖК УКраїни виселення [PERSON] із спірного житла. Просить суд позов задовольнити повністю. Відповідачка у судовому засіданні проти задоволення позову заперечила частково та пояснила, що оскільки між нею та [PERSON] був укладений договір дарування, який рішенням суду визнаний недійсним, вона з позовними вимогами погодилась частково. Однак в частині виселення [PERSON] позов не визнала, оскільки [PERSON] не зареєструвала право власності на спірну квартиту, а тому не може ставити питання про виселення.Просить суд позов задовольнити частково. Суд вважає, що позов підставний і підлягає до часткового задоволення виходячи з наступних підстав. Згідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом встановлено, що квартира № 53 по вул. Леонтовича в м.Коломия належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право на власність на житло від 02 серпня 1993 року. 13.06.1996 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування вказаної квартири, який посвідчений державним нотаріусом Коломийської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № Д-964. На підставі договору відповідачка вселилась у квартиру як її власник. Однак, рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 10.12.2013 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON]І, [PERSON] про визнання недійсним договору дарування, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.02.2014 року договір-дарування від 13 червня 1996 року визнано недійсним. Після прийняття рішення апеляційним судом [PERSON] неодноразово зверталась до [PERSON] з вимогою звільнити займану нею квартиру, однак остання відмовляється звільнити її та на даний час продовжує проживати у ній. Крім того, відповідачка знаючи про те, що договір дарування згідно рішення визнано недійсним, 20 січня 2014 року здійснила реєстрацію права власності на спірну квартиру, що підтверджується копією рішення про державну реєстрацію № 10090880, де підставою виникнення права власності зазначено договір дарування від 13.06.1996 року, який визнано недійсним згідно рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 10.12.2013 року. Вмщезаначені обставини перешкоджують [PERSON] зареєструвати право власності на квартиру за собою. Згідно висновку експерта вартість квартири становить 242 370 грн. Отже, після визнання договору дарування недійсним [PERSON] втратила право володіння, користування та розпорядження спірною квартирою, а також не вправі була реєструвати в реєстраційній службі право власності на спірну квартиру Таким чином, право власності [PERSON], як власника квартири підлягає ресєтрації, а тому суд приходить до висновку про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 10090880 від 21.01.2014 на квартиру [ADDRESS] та зобов'язання Коломийського міськрайонного управління юстиції в особі Реєстраційної служби Коломийського міськрайонного управління юстиції скасування запису про державну ресєтраці. права власності [PERSON] на квартиру, та визнання права власності за [PERSON] на спірну квартиру. В частині позовних вимог про виселення [PERSON] із спірного житла, суд приходить до висновку про відмову в їх задоволення, оскільки в позовній заяві, а також в судових засіданнях прокурор не змінив позовних вимог і посилається на ст.109 ЖК України. Однак, як вбачається з матеріалів справи між сторонами виникли цивільно-правові відносини, а не житлові. Суд із власної ініціативи суд не вправі сам змінювати позовні вимоги, що є підставою для відмови у позові в цій частині. Встановлене судом підтверджено рішенням Апеляційного суду від 10.12.2013 року, ухвалою Вищого спеціалізованого суду від 12.02.2014 року, висновком експерта про вартість житла, копією договору дарування та іншими перевіреними в суді доказами. На підставі ст.ст. 216, 317, 328, 397 ЦК України та

Outcome: partial