Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-08 00:00:00

І. Стислий виклад позицій позивача, відповідача. 1. Виклад позиції позивача 02.04.2021 року [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Шикунова А.О., звернувся до Шаргородського районного суду Вінницької області з позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якому просить розділити майно між позивачем та відповідачем наступним чином: визнати за позивачем [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку під літ. «А» з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 46,59 кв.м., до складу якого входять: веранда «а»; огорожа «1-4», прибудова «А1», ганок «а1»; визнати за позивачем [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), з кадастровим номером 0525386900:04:011:0161, що розташована за адресою: с. Рахни Лісові Шаргородського району Вінницької області; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначив, що з 06 грудня 2011 року проживав у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Від шлюбу позивач та відповідач мають дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 12 квітня 2017 року шлюб позивача та відповідача було розірвано. Незважаючи на розірвання шлюбу, позивач та відповідач продовжували проживати разом однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, виховували дітей. Позивач постійно працював та забезпечував родину усім необхідним. 27 грудня 2019 року позивач та відповідач вдруге зареєстрували шлюб. Однак, через невеликий проміжок часу сімейні відносини між позивачем та відповідачем остаточного припинилися. Так, заочним рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 16 квітня 2020 року, яке набрало законної сили, шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. В період шлюбу позивачем та відповідачем за спільні кошти було придбано житловий будинок [ADDRESS] , та земельну ділянку, площею 0,25 га, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 0525386900:04:011:0161, за тією ж адресою, про що свідчать договори купівлі-продажу від 18 вересня 2013 року, посвідчені приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик Л.В., зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на ім`я [PERSON] . Згідно з п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами. Статтями 60, 61, 63, 70 СК України встановлено обсяг та порядок поділу спільного майна подружжя. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. \~ \~ \~ \~Домовленості щодо розміру часток у спільному майні подружжя між позивачем та відповідачем не досягнуто, шлюбного договору не укладалося. Відповідач фактично не визнає права власності позивача, що й зумовило звернення до суду з вказаним позовом. Врегулювати спір у позасудовому порядку неможливо через неприязні стосунки, які склалися між позивачем та відповідачем. \~ \~ \~ \~ У зв`язку з розглядом справи позивач поніс витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 1362 грн. та очікує (орієнтовано) понести витрати за надання правничої допомоги в розмірі від 25000 грн. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином через свого представника (а.с.66). Представник позивача [PERSON] адвокат Шикунова А.О., що діє на підставі ордеру від 23.03.2021 року (а.с.29), у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі щодо поділу майна подружжя, а в частині стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат пояснила, що уповноважена позивачем відмовитися від вимоги про стягнення витрат, які просить залишити за [PERSON] . У вступному слові адвокат Шикунова А.О. пояснила, що позивач та відповідач проживали у зареєстрованому шлюбі з 06.12.2011 року, шлюб було розірвано у 2017 році, але сторони продовжували проживати однією сім`єю, повторно зареєстрували шлюб, який розірвано у 2020 році на підставі заочного рішення Шаргородського районного суду. За час спільного проживання у шлюбі позивач та відповідач спільно та за спільні кошти придбали, зокрема, купили у 2013 році житловий будинок з надвірними господарськими будівлями, який знаходиться у [ADDRESS] , а також земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,25 га за цією ж адресою. Також, адвокат [PERSON] суду пояснила, що придбані сторонами у період перебування у зареєстрованому шлюбі житловий будинок та земельна ділянка за спільні кошти, але були оформлені на ім`я відповідача, хоча є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, а частки сторін у спільному майні є рівними, відповідно до вимог ст.70 СК України. Так як між сторонами виникли непорозуміння і спори з приводу користування майном, а також враховуючи, що відповідач фактично не визнавала права власності позивача на спірне майно, [PERSON] був змушений звернутися із вказаним позовом до суду для захисту порушеного права. З огляду на подану відповідачем заяву про визнання позову просить повернути 50% судового збору із Державного бюджету на користь позивача, відповідно до вимог ст.142 ЦПК України. 2. Виклад позиції відповідача Відповідач [PERSON] , на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 20.04.2021 року, до початку розгляду справи по суті подала до суду заяву про визнання позову [PERSON] (а.с.80). В судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник адвокат Солоненко Б.М., який діє на підставі доручення від 11.05.2021 року для надання безоплатної вторинної правової допомоги Томашпільського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги та довіреності від 11.05.2021 року (а.с.59, 60-61), заяву про визнання позову підтримали, позовні вимоги [PERSON] визнали, вважають, що позов підлягає задоволенню, оскільки позивачем та відповідачем у період шлюбу за спільні кошти придбано майно, зокрема, житловий будинок та земельну ділянку, які є об`єктом спільної сумісної власності подружжя з рівними частками кожного з подружжя. З наведених підстав відповідач не заперечує щодо задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання за ним права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та на 1/2 частину земельної ділянки, які знаходяться в [ADDRESS] . ІІ. Заяви, клопотання позивача, відповідача. 1. Представник позивача\~ [PERSON] адвокат Шикунова А.О. одночасно із позовом подала до суду клопотання про витребування письмового доказу та заяву про виклик свідків (а.с.25, 27). 2. Крім того, одночасно із позовом адвокат Шикунова А.О. подала заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту (а.с.26). 3. 19.04.2021 року адвокат Шикунова А.О. надіслала до суду клопотання про приєднання письмових доказів (а.с.40). 4. В судовому засіданні 09.06.2021 року до початку розгляду справи по суті представник позивача адвокат Шикунова А.О. заявила усне клопотання про зміну прізвища відповідача у цій справі з « [PERSON] » на « [PERSON] ». 5. В судовому засіданні 09.06.2021 року представник позивача адвокат Шикунова А.О. заявила усне клопотання про відкликання клопотання про витребування письмового доказу та заяву про виклик свідків з огляду на повне визнання відповідачем позовних вимог. 6. 09.06.2021\~року представник позивача адвокат Шикунова А.О. подала до суду заяву, в якій просила не стягувати з відповідача судові витрати, а залишити їх за позивачем [PERSON] з огляду на визнання позову відповідачем [PERSON] (а.с.90). 7. 24.05.2021 року представником відповідача адвокатом Солоненком Б.М. на електронну адресу суду надіслано клопотання про відкладення розгляду справи (а.с.57). 8. 09.06.2021 року до початку розгляду справи по суті представником відповідача адвокатом Солоненком Б.М. подано заяву про визнання поважними причини пропуску строку подання відзиву та поновлення строку на подання відзиву відповідачем (а.с.67-68). 9. 09.06.2021 року до початку розгляду справи по суті відповідачем [PERSON] подано заяву про повне визнання позову [PERSON] (а.с.80). 10. В судовому засіданні 09.06.2021 року представник відповідача адвокат Солоненко Б.М. заявив усне клопотання про відкликання заяви про визнання поважними причини пропуску строку подання відзиву та поновлення строку на подання відзиву відповідачем з огляду на повне визнання [PERSON] позовних вимог. ІІІ. Процесуальні дії у справі 1. Відповідно до ухвали судді від 02.04.2021 року повернуто заявнику [PERSON] заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту (а.с.33-34). 2. Відповідно до\~ухвали судді\~від 20.04.2021\~року прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Шикунова А.О., до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя; відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін на 11.05.2021 року; визначено дату другого судового засідання 25.05.2021 року; запропоновано відповідачеві [PERSON] у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали подати до суду відзив на позовну заяву або у випадку визнання позову, заяву про визнання позовних вимог; встановлено позивачеві строк у п`ять днів на подання відповіді на відзив та відповідачеві строк у п`ять днів на подання заперечення на відповідь на відзив (а.с.51-52). 3. 11.05.2021 року розгляд означеної справи відкладено на 25.05.2021 року у зв`язку із неприбуттям сторін та їх представників (а.с.56). 4. 25.05.2021 року розгляд справи відкладено на 09.06.2021 року у зв`язку із задоволенням судом клопотання представника відповідача адвоката Солоненка Б.М. про відкладення судового засідання (а.с.63). 5. 09.06.2021 року в судовому засіданні, не виходячи до нарадчої кімнати, відповідно до вимог ч.4 ст.259 ЦПК України, суд постановив ухвалу про розгляд справи у відсутності позивача [PERSON] , який належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. 6. 09.06.2021 року судом задоволено клопотання представника позивача адвоката Шикунової А.О. про зміну прізвища відповідача у означеній справі та постановлено ухвалу про зміну прізвища відповідача та викладення його як « [PERSON] » (а.с.79). 7. В судовому засіданні 09.06.2021 року, не виходячи до нарадчої кімнати, відповідно до вимог ч.4 ст.259 ЦПК України, суд постановив ухвалу про задоволення клопотання адвоката Шикунової А.О. про відкликання клопотання про витребування письмового доказу та заяви про виклик свідків та клопотання адвоката Солоненка Б.М. про відкликання заяви про визнання поважними причини пропуску строку подання відзиву та поновлення строку на подання відзиву відповідачем з огляду на повне визнання [PERSON] позовних вимог. \~ \~ \~ \~8. 09.06.2021 року в судовому засіданні, не виходячи до нарадчої кімнати, відповідно до вимог ч.4 ст.259 ЦПК України, суд постановив ухвалу про задоволення клопотання адвоката Шикунової А.О. про приєднання письмових доказів та приєднав до матеріалів означеної цивільної справи копії рішень Шаргородського районного суду від 12.04.2017 року у справі №152/376/17 та від 16.04.2020 року у справі №152/206/20. 9. В судовому засіданні 09.06.2021 року судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу про приєднання до матеріалів цієї справи заяви адвоката Шикунової А.О. про розподіл судових витрат. 10. Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 4, 5 ст.206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнання позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення… У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. Відповідач [PERSON] не обмежена у процесуальних правах, визнання нею позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси відповідача та інших осіб, тому наявні підстави для прийняття судом визнання нею позовних вимог [PERSON] . 11. В судовому засіданні, відповідно до вимог ч.4 ст.259 ЦПК України, не виходячи до нарадчої кімнати, суд постановив ухвалу про прийняття визнання відповідачем [PERSON] позовних вимог [PERSON] . 12. За таких обставин суд вважає, що перешкод для здійснення розгляду справи та ухвалення судового рішення у судовому засіданні немає. 13. В судовому засіданні 09.06.2021 року, не виходячи до нарадчої кімнати, відповідно до вимог ч.4 ст.259 ЦПК України, суд постановив ухвалу про встановлення порядку з`ясування обставин справи та дослідження доказів, оскільки справа розглядається у порядку спрощеного провадження, у якому не передбачено здійснення підготовчого провадження, зокрема, після заслуховування вступного слова сторін та їх представників слід перейти до дослідження письмових доказів, після чого суд вирішуватиме заявлені клопотання у випадку їх наявності та надасть право сторонам та їх представникам виступити із додатковими поясненнями, враховуючи, що судові дебати під час розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження не проводяться; після цього суд закінчить з`ясування обставин та перевірки їх доказами. 14. В судовому засіданні 09.06.2021 року, не виходячи до нарадчої кімнати, відповідно до вимог ч.4 ст.259 ЦПК України, суд постановив ухвалу про закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами, оскільки заперечень від учасників справи щодо закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами не поступило. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази Вирішуючи спір, суд встановив наявність майнових правовідносин подружжя, а також правовідносин щодо поділу спільного майна подружжя, які регулюються\~Сімейним кодексом України\~(надалі \~СК України) та\~Цивільним кодексом України\~(надалі \~ЦК України). Судом встановлено наступні фактичні обставини, що підтверджуються доказами. Вирішуючи спір суд встановив, що позивач та відповідач проживали у шлюбі, який укладено 06.12.2011 року та зареєстровано в Книзі реєстрації шлюбів за актовим записом №101; після одруження сторонам присвоєно прізвище « [PERSON] », « [PERSON] » (а.с.9). Шлюб між сторонами було розірвано за рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 12 квітня 2017 року (а.с.42-43). Від шлюбу у сторін є двоє неповнолітніх дітей сини [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.10,11). Після розірвання шлюбу сторони продовжували проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу, що визнається сторонами, тому, в силу вимог ч.1 ст.82 ЦПК України, не підлягає доказуванню та не викликає у суду сумнівів щодо достовірності цієї обставини. 27.12.2019 року сторони повторно зареєстрували шлюб, а 16.04.2020 року цей шлюб розірвано заочним рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області у справі №152/206/20 (а.с.44-46). Згідно з договором купівлі-продажу житлового будинку від 18.09.2013 року, відповідач [PERSON] придбала житловий будинок під [ADDRESS] на [ADDRESS] , загальною площею 46,59 кв.м., житловою площею 34,51 кв.м., з надвірними будівлями: верандою, прибудовою, ганком та огорожею (а.с.84-85). З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності з індексним №9594753 від 18.09.2013 року вбачається, що 18.09.2013 року зареєстровано право власності [PERSON] з номером 2542424 на об`єкт житлової нерухомості житловий будинок під літерою «А», який складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 45,69 кв.м, житловою площею 34,51 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами: верандою під літерою «а», прибудовою під літерою «А1», ганком під літерою «а1», огорожею «1-4» (а.с.86). Крім того, згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 18.09.2013 року, відповідач [PERSON] придбала земельну ділянку площею 0,25 га з кадастровим номером 0525386900:04:011:0161, цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель і споруд, яка розташована в [ADDRESS] (а.с.87-88). З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності з індексним №9596871 від 18.09.2013 року вбачається, що 18.09.2013 року зареєстровано право власності [PERSON] з номером 2542991 на об`єкт нерухомого майна земельну ділянку в [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 0525386900:04:011:0161, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площа земельної ділянки 0,25 га, з них: рілля, площа 0,1604 га; землі під господарськими будівлями і дворами, площа 0,0729 га; землі під господарськими будівлями і дворами, площа 0,0026 га; землі під господарськими будівлями і дворами, площа 0,0141 га (а.с.89). Вказані обставини підтверджуються також Інформаційною довідкою з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №249024566 від 19.03.2021 року (а.с.16-17). З висновку про вартість від 29.03.2021 року №12 вбачається, що вартість житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами у [ADDRESS] становить 38000 грн., а вартість земельної ділянки за цією ж адресою становить 60000 грн. (а.с.18). \~ \~ \~ \~ Як зазначив позивач [PERSON] у позовній заяві та стверджувала у судовому засіданні його представник адвокат Шикунова А.О., житловий будинок з надвірними господарськими будівлями і спорудами та земельна ділянка площею 0,25 га, розміщені в [ADDRESS] , право власності на які оформлено на відповідача [PERSON] , придбано ними спільно за спільні кошти у період проживання в шлюбі. \~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що вбачається із відмітки у паспорті позивача та довідки Рахнівсько-Лісового старостинського округу Шпиківської селищної ради №90 від 19.04.2021 року (а.с.7, 50). Отже, судом установлено, що під час шлюбу позивачем та відповідачем спільно придбано житловий будинок з метою проживання у ньому сім`єю та земельну ділянку в [ADDRESS] . При цьому, на переконання суду, позивач та відповідач спільно вкладали кошти у придбання житлового будинку та земельної ділянки. Вказана обставина визнана відповідачем [PERSON] з огляду на подану нею до початку розгляди справи по суті заяву про визнання позову (а.с.80), тому, в силу вимог ч.1 ст.82 ЦПК України, не підлягає доказуванню та не викликає у суду сумнівів щодо достовірності цієї обставини. Разом з тим, право власності на придбані сторонами спільно у період перебування в шлюбі житловий будинок та земельну ділянку, які знаходяться у [ADDRESS] , зареєстроване за відповідачем [PERSON] (а.с.16-17). Відповідно до ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до\~Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених\~Земельним кодексом України. Статтею 60\~СК встановлено,\~що майно,\~набуте подружжям\~за час\~шлюбу,\~належить дружині\~та чоловікові\~на праві\~спільної сумісної\~власності незалежно\~від того,\~що один\~з них\~не мав\~з поважної\~причини (навчання,\~ведення домашнього\~господарства,\~догляд за\~дітьми,\~хвороба тощо)\~самостійного заробітку\~(доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частинами 1,\~2\~ст.61\~СК України\~встановлено,\~що об`єктом\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя може\~бути будь-яке\~майно,\~за винятком\~виключеного з\~цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Також, ч.3 ст.368 ЦК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. З огляду на викладене, суд вважає, що спільно придбані сторонами житловий будинок та земельна ділянка, що знаходяться на [ADDRESS] , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тобто [PERSON] та [PERSON] . Вказаний висновок суду ґрунтується також на висновках, що викладені в постановах Верховного Суду, які суд враховує відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України. Так, у постанові Верховного Суду від 28.12.2020 року у справі №664/2522/16-ц (провадження №61-17808св19) ВС роз`яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті\~60,\~69 СК України, частина третя\~статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої\~статті\~\~325 ЦК України,\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року №1-8/2012 (№17-рп/2012) в справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої\~статті 61 СК України, встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша\~\~ статті\~61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. У постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію про те, що зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.\~При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Як вбачається із позовної заяви та пояснення представника позивача адвоката Шикунової А.О. у судовому засіданні, позивач та відповідач не досягли згоди з приводу користування спільним майном та щодо поділу житлового будинку і присадибної земельної ділянки, оскільки документи про право власності видані на ім`я відповідача, яка до цього часу не визнавала та заперечувала право власності позивача на частку у спільному майні подружжя, у зв`язку із чим права позивача на поділ спірних житлового будинку та земельної ділянки, які є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, порушено та підлягає судовому захисту. Отже, з огляду на проаналізовані докази та норми законодавства, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання за ним права власності на Ѕ частину житлового будинку, на Ѕ частину господарських будівель і споруд та Ѕ частину земельної ділянки, які знаходяться в [ADDRESS] , належить задовольнити. До вказаного\~висновку суд\~прийшов, проаналізувавши наведені вище докази на відповідність їх критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності. Так, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків (ч.ч.1, 2 ст.76 ЦПК України). Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними, допустимими, достовірними, достатніми. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування ( ст.77 ЦПК України). В силу вимог ч.1 ст.78 ЦПК України, допустимими є докази, що одержані відповідно до порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.80 ЦПК України). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається (ч.1 ст.81 ЦПК України), в судовому засіданні досліджено кожний доказ, що міститься в матеріалах цивільної справи і відповідає вимогам належності, допустимості і достовірності. Судом забезпечено учасникам справи принцип процесуальної рівності сторін і надано можливість кожній стороні довести ті обставини, на які вона посилається. Разом з тим, суд констатує факт, що відповідач [PERSON] не подала доказів у заперечення щодо позову та доказів, які б свідчили про протилежні обставини, ніж ті, що встановлені судом, а навпаки, подала до суду заяву про повне визнання позовних вимог [PERSON] . З наведених підстав суд приходить до переконання, що позов підлягає задоволенню. V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування Встановленим судом фактам відповідають майнові правовідносини подружжя, а також правовідносин щодо поділу спільного майна подружжя, які регулюються\~Конституцією України, Сімейним кодексом України\~та\~Цивільним кодексом України. Відповідно до ч.2\~ст.41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. У\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року, яку ратифіковано\~Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року (далі Конвенція), закріплено право на справедливий суд. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до\~Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених\~Земельним кодексом України. Згідно із ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя (ч.ч.1, 2 ст.61 СК України). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст.63 СК України). Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ч.1 ст.68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст.69 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст.70 СК України). Частиною 1\~ст.328 ЦК України, встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно з ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. \~ \~ \~ \~Частинами 1, 2 ст.71 СК України передбачено, що\~майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга\~статті 372 ЦК України). VІ. Висновки суду Враховуючи перевірені у\~судовому засіданні\~докази, проаналізувавши пояснення представника позивача, відповідача та її представника, норми сімейного та цивільного законодавства, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Оскільки судом встановлено, що житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами і земельна ділянка по [ADDRESS] придбані подружжям [PERSON] та [PERSON] під час шлюбу за спільні кошти, то вони, відповідно до вимог статей\~60,\~70 СК України,\~є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягають поділу в рівних частках. VІІ. Розподіл судових витрат Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються :\~1)\~у разі\~задоволення позову\~ на\~відповідача;\~2)\~у разі\~відмови в\~позові \~на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК). Частиною 1 статті 142 ЦПК України встановлено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Частиною 3\~ст.7\~ЗУ «Про\~судовий збір»\~встановлено,\~що у\~разі укладення\~мирової угоди\~до прийняття\~рішення у\~справі судом\~першої інстанції,\~відмови позивача\~від позову,\~визнання позову\~відповідачем до\~початку розгляду\~справи по\~суті суд\~у відповідній\~ухвалі чи\~рішенні у\~порядку,\~встановленому законом,\~вирішує питання\~про повернення\~позивачу з\~державного бюджету\~50\~відсотків судового\~збору,\~сплаченого при\~поданні позову. При зверненні з позовом до суду позивач сплатив судовий збір в сумі 908 грн. (а.с.1). До початку розгляду справи по суті відповідач [PERSON] подала заяву про повне визнання позовних вимог (а.с.80). Таким чином, враховуючи, що відповідач [PERSON] до початку розгляду справи по суті подала заяву про повне визнання позовних вимог, та враховуючи, що позов підлягає задоволенню, то, відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України, підлягає поверненню позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, тобто в сумі 454 грн., а решту судових витрат по сплаті судового збору в сумі 454 грн. слід залишити за позивачем з огляду на заяву його представника від 09.06.2021 року про залишення за позивачем решти судових витрат по сплаті судового збору (а.с.90). Так, згідно з п.1 Розділу І Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевого бюджетів, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 03.09.2013 року за №787, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.09.2013 року за №1650/24182, цей Порядок розроблено на виконання, в тому числі, статті 7 Закону України «Про судовий збір». Пунктом 5 Розділу І вказаного Порядку встановлено, що повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням (висновком) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) за судовим рішенням, яке набрало законної сили.… У разі повернення судового збору (крім помилково зарахованого) до головних управлінь Казначейства подається копія судового рішення, засвідчена належним чином. Відповідно до п.3 Розділу І вказаного Порядку, повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету платежів у національній валюті здійснюється Казначейством або головними управліннями Державної казначейської служби України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі головні управління Казначейства) з відповідних бюджетних рахунків для зарахування надходжень (далі рахунки за надходженнями), відкритих в Казначействі відповідно до законодавства, шляхом оформлення розрахункових документів. Пунктом 10 Розділу І вказаного Порядку визначено, заява та\~подання або\~копія судового\~рішення,\~засвідчена належним\~чином,\~подаються до\~відповідного головного\~управління Казначейства\~за місцем\~зарахування платежу\~до бюджету,\~Казначейства.

Outcome: approved