Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-07 00:00:00

Комунальне підприємство «Бориславтеплоенерго» 22 січня 2014 року звернулося до суду з позовом до [PERSON], що проживає у [ADDRESS], про стягнення з неї заборгованості по сплаті за постачання теплової енергії станом на 1 листопада 2013 року у розмірі 12 697 гривень 62 копійки, які вона не сплатила. Позивач вказав, що відповідачка проживає в даній квартирі та фактично користуються тепловою енергією. Просить поновити пропущений строк позовної давності, примусово стягнути із відповідача на користь позивача заборгованість за спожиту теплову енергію у розмірі 12697 гривень 62 копійки та судовий збір. Ухвалою суду від 18 березня 2014 року до участі у справі на підставі клопотання представника позивача в якості співвідповідачів [PERSON]та [PERSON], як співвласники квартири квартирі [ADDRESS] У судовому засіданні представник позивачаЧабан М.С., яка діє на підставі довіреності від « 1» жовтня 2013 року, підтримала свої позовні вимоги, просила стягнути заборгованість по сплаті за спожиту теплову енергію з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] станом на 1 листопада 2013 року в солідарному порядку у розмірі 12697 гривень 62 копійки та судовий збір. Не заперечувала, що строк позовної давності не був перерваний якимось діями відповідачів, що свідчили би про визнання ними боргу, проте просить поновити строк позовної давності оскільки у позивача велика кількість боржників і юридична служба позивача не встигає своєчасно звертатись до всіх боржників із позовними вимогами. Вважає, що незважаючи на відсутність договору між позивачем та відповідачами, теплова енергія до вказаної квартири поставлялась у повному об'ємі. Теплова енергія фактично не надходила до даної квартири через самовільне відключення, проте нарахування плати припиняється тільки при умові одержання дозволу виконкому на відключення, хоча при цьому і не змінюється схема теплопостачання багатоповерхових будинків. Представник позивача пояснила, що позивач не звертався до суду з позовом до відповідачів про зобов'язання їх відновити централізоване опалення. Відповідачі [PERSON], [PERSON]та [PERSON] до суду не з'явилися, хоча належним чином своєчасно були повідомлені про час та місце розгляду справи. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 22 лютого 2014 року у задоволенні позову просила відмовити, оскільки її довіритель у вказаній квартирі не споживала централізоване опалення, яке було відключене ще з листопада 2000 року, що встановлено рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 23 грудня 2003 року про що відомо позивачу. Проте позивач, знаючи, що відповідачі фактично не витрачають жодної гігакалорії на опалення вказаної квартири через відключення мешканців від централізованого опалення, все ж звернулися до суду. Позов про стягнення заборгованості за нібито спожиті послуги з теплопостачання заявлені позивачем без попереднього позову про зобов'язання відповідачів відновити централізоване опалення та таким чином примусити відповідачів користуватися їх послугами, оскільки її довіритель добровільно не бажає користуватися послугами позивача про надання послуг з централізованого опалення та вони, як власники квартири, вільні обирати вид опалення той, який бажають та вважають найбільш ефективним та економним. Крім того, представник відповідача просить застосувати строк позовної давності та відмовити у відповідній частині позову через сплив позовної давності. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справі, суд вважає, що в позові слід відмовити, виходячи з наступного. Згідно зі ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Представник позивача звернувся до суду з вимогою про поновлення пропущеного строку позовної давності. Статтями 256 та 257 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позивач звернувся із позовними вимогами про стягнення із відповідачів заборгованості за період з лютого 1996 року по 1 листопада 2013 року в солідарному порядку у розмірі 12697 гривень 62 копійки. Представник в усному клопотанні про поновлення строків позовної давності зазначив, що цей строк пропущений з причини наявності у позивача великої кількості боржників і юридична служба позивача не встигає своєчасно звертатись в суд із позовними вимогами до боржників. Частина 5 ст.267 ЦК України передбачає, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Частина 1 ст. 60 ЦПК України передбачає, що Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно ч.3 та 4 ст.60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір та доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд дослідивши наявні у матеріалах справи докази не визнає поважною причину, на яку посилається в усному клопотанні представник позивача, оскільки зазначена причина фактично обумовлена бездіяльністю самого позивача. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, як вбачається із позовної заяви, заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності, позивачем пропущено строк в межах якого він може звернутись до суду за захистом свого порушеного права. Обґрунтованого клопотання про поновлення строків позовної давності не подано, тож суд із зазначеної вище причини відмовляє у задоволенні вимоги про поновлення позовної давності. Згідно із ст. ст. 67,68 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, каналізація, теплова енергія ) наймачами повинна проводиться щомісячно. Це ж положення міститься в ст. ст. 815, 816, 820 ЦК України 2004 р. та у п.14, 17 Правил користування приміщеннями житлових будинків та при будинковою територією, затверджених Постановою КМ України № 572 від 8 жовтня 1992 р. Згідно зі ст. 815 ЦК України наймач зобов'язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором , а відповідно до ст. 816 ЦК України саме наймач несе відповідальність перед наймодавцем за порушення умов договору особами, які проживають разом з ним. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON], [PERSON]та [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого виконком Бориславської міської ради від 23 грудня 2003 року (а.с.21 цив.справи №2-213/10р), до цього були наймачами вказаної квартири, на теперішній час проживають в даній квартирі. Будинок у якому знаходиться їх квартира обслуговується державним комунальним підприємством «Житлово-експлуатаційна контора №2». Відповідачі [PERSON], [PERSON]та [PERSON] фактично користувалися послугами позивача до 1 листопада 2000 року. Послугами позивача з теплопостачання не користуються з листопада 2000 року, оскільки були від'єднанні від тепломережі , що встановлено рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 23 грудня 2003 року. Даним рішенням було задоволено позов комунального підприємства «Бориславтеплоенерго» про стягнення з [PERSON] заборгованості за спожиту теплову енергію до відєднання квартири відповідачів від тепломережі за період з лютого 1996 року по 01 листопада 2000 року у розмірі 2062 гривень 49 копійок. Дане рішення набрало чинності. Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставина від'єднання квартири відповідачів від тепломережі, встановлена судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи. Суд не приймає до уваги посилання представника позивача про те, що відповідачі у порушення вимог Порядку відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання затверджено наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року № 4 самовільно від'єднались від мережі центрального опалення, оскільки відповідно до ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Спірні правовідносини регулюються: ЦК України, Законами України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-1У від 24 червня 2004 р. з наступними змінами, «Про теплопостачання» №2633- 1У від 02 червня 2005 р. з наступними змінами, Правилами надання послуг з центрального опалення, постачання холодної та гарячої води та водовідведення, затвердженими постановами КМ України №933 від 03 вересня 2009 р., №151 від17 лютого 2010 р.; Правилами користування тепловою енергією, затвердженими Постановою КМ України №1198 від 03 жовтня 2007 р. Відповідно до ст. 383 ч.2 ЦК України, власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Позивачем не доказувалося факту, що самовільне від'єднання від центральної системи опалення призвело до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та порушать санітарно-технічні вимоги і правила експлуатації будинку. Згідно із п.39 Правил користування тепловою енергією споживач має право відмовитися від послуг теплопостачальної організації, про що попереджає письмово теплопостачальну організацію. Відповідачі повідомили позивача про відмову від послуг, довівши до відома про відключення від системи централізованого опалення (а.с.76 цив.справи №2-213/10р). Квартира відповідачів опалювалася конвекторами після її відключення від централізованого опалення, що підтверджується робочим проектом газифікації конвекторів встановлених у даній квартирі (а.с.11-15 цив.справи №2-213/10р), відповідно тепловий баланс будинку не порушувався. Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що комунальні послуги є результатом господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні в тому числі і опаленням, а споживачем послуг є фізична чи юридична особа, яка отримує, або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Обов'язковість договірних засад на отримання житлово-комунальних послуг передбачена ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», договір, підготовлений виконавцем послуг на основі типового договору (відповідно до п.1 ч.3 ст. 20 цього ж Закону) споживач зобов'язаний укласти. Про користування тепловою енергією лише на підставі договору вказує і п.4 Правил користування тепловою енергією. Виконавцем послуг (яким відповідно до ст.1 цього Закону) є суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг споживачу. Відповідно до ст. 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири та балансоутримувачем. Судом встановлено, що ні виробником послуг, ні виконавцем послуг договору зі споживачами послуг - відповідачами не укладалося. Відповідно до вимог ст..ст. 1, 19, 24 Закону України «Про теплопостачання» споживач - фізична особа, що використовує теплову енергію на підставі договору, зобов'язаний щомісяця здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману (спожиту) теплову енергію. Таким чином, за відсутності договору на споживання послуг, позивач повинен довести факт споживання послуг, що є єдиною підставою (у відсутності договору) на стягнення заборгованості за фактично спожиті послуги, тобто за фактичну поставлену до квартиру споживачів теплову енергію. Представником позивача не надано суду жодних доказів про фактичне споживання відповідачами теплової енергії з листопада 2000 року. П.6 ч.1 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачає право споживача на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період їх відсутності. В зв'язку з наведеним, суд вважає за необхідне у позові про стягнення з [PERSON], [PERSON], [PERSON] заборгованості за спожиті послуги з теплопостачання станом на 1 листопада 2013 року у розмірі 12 697 гривень 62 копійки відмовити за їх безпідставністю, через недоведеність фактичного надання послуг теплопостачання у вказаний час відповідачам. Враховуючи вищенаведене,

Outcome: dismissed