Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-21 00:00:00

І. Зміст позовних вимог та заперечень сторін. Позивач звернувся до суду із позовними вимогами до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи, такою, що втратила право користування квартирою. В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що 11.12.2020 року між ним та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] . На момент оформлення договору, колишній власник особисто знявся з реєстрації за вказаною адресою, інші прописані за вказаною адресою особи, визнані такими, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням на підставі рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25.09.2018 року. Однак, згідно інформації Департаменту реєстраційних послуг ЗМР, в житловому будинку за адресою [ADDRESS] , який належить позивачу на праві власності, залишається зареєстрованою відповідачка по справі, [PERSON] , яка з 16.03.2018 року по теперішній час за вказаною адресою не проживає, але добровільно з реєстрації не знялась, чим порушує право позивача на вільне володіння своїм майном. Відповідач відзиву на позов не надала. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі. Ухвалою суду від 02.02.2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального провадження, підготовче засідання призначено на 03.03.2021 року, та в подальшому відкладено на 22.03.2021 року у зв`язку із неявкою відповідача. У підготовче судове засідання, яке відбулось 22.03.2021 року відповідач повторно не з`явилась, клопотань чи заяв з цього приводу суду не надала. У судовому засіданні представник позивача заявив усне клопотання про ухвалення заочного рішення у справі, позовні вимоги просить задовольнити у повному обсязі. Частиною четвертою статті 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом ЦПК України) встановлено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи наявність підстав, визначених частиною першою статті 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. ІІІ. Позиції сторін. Представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі з підстав, викладених у позові. Відповідач будь-яких заяв щодо суті спору не надала. ІV. Фактичні обставини встановлені судом. Позивач [PERSON] є єдиним власником житлового будинку [ADDRESS] . Право власності набуто позивачем на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку реєстраційний від 11 грудня 2020р. № 2552, укладеним між [PERSON] та позивачем, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Єдемською-Фастовець О.О. (а.с.6-8). Згідно з п. 15.1 Договору, продавець зобов`язався зняти всіх зареєстрованих осіб з реєстраційного обліку в строк до 14.12.2020 року (а.с.7). [PERSON] добровільно знявся з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Крім того, інші зареєстровані за вказаною адресою особи, зокрема, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , були зняті з реєстрації на підставі рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25.09.2018 року (а.с.9). Однак, згідно Інформації Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради № 04-07/3/21091 від 11.12.2020 року, за адресою [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] , [INFO] (а.с.10). Згідно акту встановлення факту не проживання особи, складеного комісією у складі двох сусідів, та колишнього власника будинку [PERSON] , посвідченого 15.01.2021 року головою квартального комітету, відповідачка [PERSON] у період часу з 16.03.2018 року по 29.12.2020 року за вказаною адресою не проживає, останній раз її бачили в серпні 2010 року (а.с.11) V. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи. Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Стаття 391 ЦК України наділяє власника правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Частиною другою статті 64 ЖК УРСР передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Судом встановлено, що відповідач не є членом сім`ї позивача у розумінні, наведених вище норм законодавства. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений у продовж всього часу тривання відповідного правопорушення. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції прозахист прав людини і основоположних свобод, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідно до приписів ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не є членом сім`ї позивача, була зареєстрована в даному житловому приміщенні колишніми власниками та втратила право користування даним житлом, оскільки більше 6 місяців в ньому не проживає, однак добровільно з реєстраційного обліку не знялась та залишається зареєстрованою в спірному житловому приміщенні, жодних зобов`язань пов`язаних з утриманням будинку не несе, ним не користуються, не виконує обов`язки, пов`язані з утриманням, оплатою житлового приміщення, її речі за вказаною адресою відсутні, спірним житлом не цікавиться, що чинить\~позивачу перешкоди\~у здійсненні\~права власності. Таким чином, з`ясувавши обставини справи та надавши оцінку зібраним у справі доказам, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Частиною першою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved