Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-26 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог У травні 2019 року [PERSON] звернулася до суду позовом до [PERSON] , у якому просила скасувати рішення державного реєстратора Сумського районного управління юстиції про державну реєстрацію прав та обтяжень індексний номер 5979404 від 18.09.2013 року про реєстрацію права власності за [PERSON] на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що вона є спадкоємицею 2/3 спадкового майна померлої [INFO] [PERSON] , якій рішенням виконавчого комітету Шпилівської сільської ради Сумського району № 11 від 29.10.1993 року було передано безкоштовно у приватну власність земельні ділянки площею 0,06 га для обслуговування житлового будинку та площею 0,54 га для ведення особистого підсобного господарства. Крім того рішенням Шпилівської сільської ради від 26 квітня 1991 року [PERSON] було виділено земельну ділянку площею 0,30 га під сінокіс біля її городу. Вказані земельні ділянки розташовані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується викопіюванням з плану землекористувань на території Шпилівської сільської ради Сумського району Сумської області. Після смерті [PERSON] , її донька [PERSON] , продовжувала користуватися зазначеними земельними ділянками. Нею була виготовлена технічна документація на зазначені земельні ділянки, але їй було відмовлено у державній реєстрації Головним управлінням Держгеокадастру у Сумській області, оскільки в межах земельних ділянок частково розташована земельна ділянка, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] . Вказала, що рішення Сумського районного суду Сумської області від 11 квітня 2011 року на підставі якого за [PERSON] зареєстровано право власності на земельні ділянки, було частково скасоване рішенням Апеляційного суду Сумської області від 05 грудня 2013 року в частині визнання за [PERSON] права власності на земельну ділянку площею 0,40 га для розширення особистого підсобного господарства. Посилаючись на те, що відповідачкою в порушення норм закону було зареєстровано право власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] просила суд задовольнити її позовні вимоги. Крім того, вказала, що нею були понесені судові витрати у зв`язку з захистом своїх прав, а тому просила стягнути на свою користь судові витрати в розмір 768 грн. 40 коп. Короткий зміст відзиву Відповідачка [PERSON] заперечує проти задоволення позову, вказала, що вона зареєструвала за одним кадастровим номером 5924789100:12:002:0171 три земельні ділянки: площею 0,21 га, 0,04га та 0,40 га за адресою: [ADDRESS] . Право власності на вказані земельні ділянки вона зареєструвала на законних підставах, а саме на підставі чинного рішення суду. Вказала, що на момент виготовлення технічної документації вона погодила межі з суміжними власниками в тому числі і з [PERSON] . Вважає, що позивачкою не доведено факту порушення нею її права, а тому просила суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Відповідач - Головне управління Держгеокадастру у Сумській області заперечує проти задоволення позову, представник надала суду письмовий відзив, в якому зазначила, що позивачкою обраний невірний спосіб захисту порушених прав, а тому, просила відмовити в задоволенні позову за необґрунтованістю. Позиція суду Суд матеріали справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні докази приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Фактичні обставини справи, встановлені судом Рішенням Шпилівської сільської ради Сумського району Сумської області від 13.03.2012 року [PERSON] , як спадкоємиці [PERSON] надано дозвіл на складання державного акту на право власності на 2/3 земельної ділянки площею 0,60 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого підсобного господарства, приватизованою її покійною матір`ю (рішення виконкому Шпилівської сільської ради № 11 від 29.10.1991 р.) та 2/3 земельної ділянки площею 0,30 га сінокос, переданої за життя покійній у приватну власність ( рішення 6 сесії 21 скликання від 26.04.1991 р.) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд -0,04 га, ведення особистого підсобного господарства - 0,36 га та сінокос - 0,20 га (а.с. 32). Рішенням Шпилівської сільської ради Сумського району Сумської області від 13.03.2012 року [PERSON] , як спадкоємиці [PERSON] надано дозвіл на складання державного акту на право власності на 1/3 земельної ділянки площею 0,60 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого підсобного господарства, приватизованою її покійною матір`ю ( рішення виконкому Шпилівської сільської ради № 11 від 29.10.1991 р.) та 1/3 земельної ділянки площею 0,30 га сінокос, переданої за життя покійній у приватну власність ( рішення 6 сесії 21 скликання від 26.04.1991 р.) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд -0,04 га, ведення особистого підсобного господарства - 0,36 га та сінокос - 0,20 га (а.с. 33) Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 03.03.2014 року за [PERSON] визнано право власності на 2/3 частини житлового будинку та 2/3 частини земельної ділянки площею 0,06 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 2/3 частини земельної ділянки площею 0,54 га для ведення особистого селянського господарства, розташованих за адресою: [ADDRESS] та право користування на 2/3 частини земельної ділянки під сінокіс площею 0,30га, розташованої в с. Шпилівка Сумського району Сумської області в порядку спадкування після померлої матері [PERSON] (а.с. 34). Відповідно до заяви [PERSON] та [PERSON] ДП «Сумигеодезкартографія» у 2015 р. розроблено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості): мені на 2/3 частини земельної ділянки, [PERSON] на 1/3 частину земельної ділянки з метою подальшої державної реєстрації земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS] на території Шпилівської сільської ради ( а.с. 23-55). Технічна документація виготовлена на земельну ділянку площею 0,1406га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), їй присвоєний кадастровий номер 5924789100:12:002:0015, а також на земельну ділянку площею 0,5601 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером 5924789100:12:002:0016. Рішеннями державного кадастрового реєстратора Міськрайонного управління у м.Сумах та Сумському районі Головного управління Держгеокадастру у Сумській області №РВ-5900620072019 від 25.02.2019р. та №РВ-5900620062019 від 25.02.2019 р. розглянуто заяву [PERSON] разом з доданими документами та відмовлено у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру відповідно до п. 111 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012р. №1051.Підставою для відмови було те, що в межах земельних ділянок, які передбачалося зареєструвати, знаходиться інша земельна ділянка або її частина, а також те, що заявлені відомості вже внесені до Поземельної книги (а.с.7-12). Згідно листа Держгеокадастру у Сумській області підставою для прийняття рішення про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру є те, що в межах ділянок, реєстрація яких передбачалась, розташована частково земельна ділянка площею 0,5591 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером 5924789100:12:002:0171, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , і зареєстрована за відповідачкою [PERSON] від 18.09.2013р. Крім того, повідомлено про те, що в Державному земельному кадастрі зареєстровані земельні ділянки за адресою: [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд загальною площею 0,1223га з кадастровим номером 5924789100:12:002:0170 та для ведення особистого селянського господарства загальною площею 0,5591га з кадастровим номером 5924789100:12:002:0171 (а.с. 13-14). Відповідно до рішення Сумського районного суду Сумської області від 11 квітня 2011 року за [PERSON] визнано право власності на три земельні ділянки, загальною площею 0,70 га, а саме: земельну ділянку площею 0,26 га для ведення особистого підсобного господарства, земельну ділянку площею 0,04 га для обслуговування житлового будинку та земельну ділянку площею 0,40 га для розширення особистого підсобного господарства, що розташовані за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] (а.с. 17-18). Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 05.12.2013 року рішення Сумського районного суду Сумської області від 11 квітня 2011 року скасоване в частині визнання за [PERSON] права власності на земельну ділянку площею 0,40 га для розширення особистого підсобного господарства та відмовлено [PERSON] задоволенні цих позовних вимог. Виключено з абзацу другого рішення Сумського районного суду Сумської області від 11 квітня 2011 року слова «три» та «загальною площею 0,70 га». В іншій частині рішення Сумського районного суду Сумської області від 11 квітня 2011 року залишено без змін (а.с. 20-22). Отже, рішенням суду апеляційної інстанції встановлено, що відповідачка [PERSON] не мала права отримати у власність земельну ділянку площею 0,40 га, бо ця ділянка не передавалася у власність її батьку [PERSON] , спадкоємцем якого є вона. Крім того, встановлено, що через визнання за відповідачкою права власності на земельну ділянку площею 0,40 га, яка не знаходиться за адресою: [ADDRESS] , до неї перейшло і право на частину земельної ділянки, яка знаходиться в користуванні позивачки, як спадкоємиці [PERSON] , чим порушено право [PERSON] на отримання земельної ділянки у власність чи користування. Нормативно-правове обґрунтування Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України (тут і далі у редакції від 06 травня 2012 року) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України (254к/96-ВР), цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Нормами частини першої статті 81 ЗК України визначено способи набуття права власності на земельні ділянки, а саме: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до вимог частин першої, другої статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Порядок погодження і затвердження документації із землеустрою, а також повноваження органів виконавчої влади у частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок передбачено у статтях 186, 186-1 ЗК України. Відповідно до статті 106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Витрати на встановлення суміжних меж несуть власники земельних ділянок у рівних частинах, якщо інше не встановлено угодою між ними. На виконання вказаної статті наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками (далі - Інструкція тут і далі у редакції від 28 березня 2011 року), пунктом 3.12 якої передбачено, що закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Повідомлення власників (користувачів) суміжних земельних ділянок про дату і час проведення робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем завчасно, не пізніше ніж за п`ять робочих днів до початку робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Повідомлення надсилається рекомендованим листом, кур`єрською поштою, телеграмою чи за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення. Власники (користувачі) суміжних земельних ділянок, місце проживання або місцезнаходження яких невідоме, повідомляються про час проведення робіт із закріплення межовими знаками поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) через оголошення у пресі за місцезнаходженням земельної ділянки. Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез`явлення, якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання. Погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є «погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами». Із цього зовсім не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж - необхідно вважати, що погодження меж не відбулося. Видається, що погодження полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а із мотивів відмови (якщо вони озвучені). Якщо такими мотивами є виключно неприязні стосунки - правового значення вони не мають. У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів. Ненадання позивачем своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача не може бути перепоною для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України», яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II). Крім того, Європейський суд з прав людини у рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Відповідно до ст.791 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Відповідно до ст.202 ЗК України державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у Державному земельному кадастрі в порядку, встановленому Законом. Відповідно до ст.1 Закону України «Про державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера. Частина 10 ст. 24 Закону України «Про державний земельний кадастр» передбачає три підстави для скасування державної реєстрації земельної ділянки: поділу чи об`єднання земельних ділянок;якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника; ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Ухвалення судом рішення про визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, що допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності). Висновки за результатами розгляду Отже, судом встановлено, що позивачці [PERSON] відмовлено у проведенні державної реєстрації належних їй земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), оскільки в межах земельних ділянок, які передбачалося зареєструвати, знаходиться частина іншої земельної ділянки, а саме - площею 0,5591 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером 5924789100:12:002:0171, відомості про яку внесені до Поземельної книги. Разом з тим, відповідачка [PERSON] не мала права отримувати у власність в порядку спадкування земельну ділянку площею 0,40 га, оскільки ця ділянка не надавалася у власність її батьку [PERSON] . Разом з тим, нею проведена державна реєстрація та отримана у власність земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства значно більшою площею - 0,5591 га, частина якої знаходиться в законному користуванні позивачки [PERSON] . А тому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір 768 грн. 40 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved