Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-27 00:00:00

І. Стислий виклад позиції заявника. [PERSON] звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису, в якій вказала, що 28.10.2005 зареєструвала шлюб із [PERSON] , який було розірвано судом 19.02.2018. Від шлюбу мають сина - [PERSON] , який народився [INFO] . З часу звернення до суду із позовом про розірвання шлюбу і до дати проголошення рішення суду про це чоловік застосовував до неї домашнє насильство, як психологічне, так і фізичне, що полягало у постійних погрозах, в тому числі застосування фізичної сили, залякуванні, цькуванні, вчиненні перешкод у користуванні житлом, предметами побутового вжитку, продуктами харчування тощо. Через вказане вона була змушена залишити житло, опинилась у складних життєвих обставинах, але знайшла притулок та влаштувалася на роботу продавцем. [PERSON] переслідував її на роботі, відібрав у неї банківську карту, на яку він сплачував аліменти, і яку вона потім заблокувала. Вона не мала жодного доходу, тому не могла звернутися за допомогою своєчасно, і лише восени 2019 року дізналася про своє право на житло у їхньому будинку, право на безпеку, нормальне гідне життя. Наразі [PERSON] ізолював від неї сина, влаштувавши його до школи-інтернату в м. Полтаві. Потім він звернувся до суду із позовом про визнання її такою, що втратила право користування будинком, а вона подала зустрічний позов про визнання майна сумісною власністю та його поділ. Після цього знов почалися цькування та переслідування з боку колишнього чоловіка, який перед кожним судовим засіданням ображає її, погрожує, що вона більше не побачить сина. Весь час він її переслідує, ходить за нею на роботу, пише смс-повідомлення з образами. Ним розповсюджується про неї неправдива інформація про байдуже ставлення до сина, що змусило її звернутися до ЦНАП щодо визначення місця проживання дитини з нею. [PERSON] уникає зустрічей зі службою у справах дітей, з психологом вивіз сина до м. Полтави, змінивши його і своє місце реєстрації, але сам фактично продовжує жити в м. Мирнограді. Заявник вважає, що ймовірність настання тяжких наслідків для її здоров`я і здоров`я малолітньої дитини, ризики вчинення [PERSON] домашнього насильства повторно є високими. Вона потребує захисту від домашнього насильства, тому просить суд заборонити [PERSON] перебувати в місці спільного проживання за адресою: [ADDRESS] , з нею; вести листування, телефонні переговори з нею або контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Зазначила, що [PERSON] є власником інших житлових приміщень, де може мешкати. Також просила обмежити спілкування [PERSON] з дитиною [PERSON] та забирання ним дитини з інтернату. ІІ. Заяви (клопотання) та позиції учасників справи. Заявником і її представником заявлене клопотання про допит свідка [PERSON] шляхом відеоконференції і [PERSON] безпосередньо в приміщенні суду, які задоволені судом. Заінтересованою особою [PERSON] подано судові відзив з додатками, згідно з яким він заперечив підстави, викладені заявником для видачі обмежувального припису, і просив відмовити у задоволенні заяви. Інших клопотань учасниками справи не заявлялося. В судовому засіданні заявник [PERSON] підтримала заяву, надала пояснення, здебільшого аналогічні викладеним в ній. Також пояснила, що на розлучення подав чоловік, вижив її з будинку по [ADDRESS] , який вона також вважає своїм, оскільки він придбаний у час фактичних шлюбних відносин. Вона там мешкала з 04.03.2004. Колишній чоловік ображав її як людину, жінку, мати дитини. Відносини між ними загострилися десь за рік до розлучення, яке відбулося 19.02.2018. Постійні крики, нецензурна лайка, ревнощі, хоча вона не давала для цього жодного приводу, слідували з боку чоловіка. Він не хотів, щоб вона працювала, однак грошей не давав, дітям вона все придбавала сама. З будинку вона пішла за кілька днів після ухвалення судом рішення про розірвання шлюбу, десь 22.02.2018, місяць жила у куми, потім її безоплатно приютив знайомий, там вона і досі живе ( [ADDRESS] ), бо більше ніде жити. Син залишився із батьком, той восени 2018 року віддав його до інтернату в Полтавській області, маніпулює дитиною та налаштовує її проти неї, наразі син не хоче спілкуватися з матір`ю. Востаннє вона бачила сина на зимових канікулах, прийшла поспілкуватися з ним додому, але не змогла, бо колишній чоловік кричав. Дитину в інтернаті вона не відвідувала жодного разу, бо не має коштів на дорогу, до того ж, син може не захотіти її бачити. На момент розлучення вона працювала неофіційно в магазині продавцем, там працює і зараз. [PERSON] якось приходив туди до неї, погрожував, що поскаржиться у податкову. Він завжди погрожує їй, але як само, пояснити не може. Надсилав їй образливі смс з телефону сина після розлучення, всюди поливає її брудом (словесно) їй страшно повернутися додому, бо вона його боїться. Він заперечує її право власності на будинок, а вона хоче жити із сином. В 2018 році він відібрав у неї карту, на яку вона отримувала аліменти на сина, хоча син жив з батьком. І опікунська рада, і суд визначив місце мешкання сина із батьком, рішення набрало законної сили, але зараз вона його оскаржила і справа знаходиться в апеляційному суді. Також зараз судом розглядається спір між нею і [PERSON] про визнання майна спільною власністю та його розподіл. Фізичної сини чоловік до неї ніколи не застосовував, однак вона все одно його боїться, бо він сильний. З приводу психологічного насилля до поліції вона не зверталася, намагалася згладити конфлікти. Зараз він її не переслідує, смс не пише, однак її страх не минає. Заінтересована особа [PERSON] суду пояснив, що з [PERSON] вони одружилися в жовтні 2005 року , в 2006 повінчалися, бо він віруюча особа. Будинок по [ADDRESS] , належить йому, він купив його до шлюбу у 2004 році, коли вони з дружиною не були навіть знайомі. На момент укладення шлюбу доньці дружини [PERSON] було десь 5 років, він виховував її, вона звала його батьком. Потім у 2009 народився син [PERSON] . Він розвивав дітей, опікувався ними, жодних проблем не було. Дочку дружини він ніколи не ображав, виховував як свою. Відносини між ним і дружиною погіршились, коли вона пішла працювати до вугільного об`єднання. Почалися подружки, вечірки, шампанське. Останні роки перед розлученням вони віддалилися один від одного, дружина не приділяла уваги сину, не їздила з ними відпочивати, залишаючись вдома і кажучи, що саме вона хоче від них відпочити. Він сам подав позов про розірвання шлюбу, коли вони вже рік спали окремо. 22.02.2018, після розлучення, вона зібрала валізу і пішла, помахавши рукою синові, сіла до автомобіля якогось хлопця та поїхала. Вона ніколи не стримувала емоцій при сині, могла лаятися нецензурно. В січні цього року на зимових канікулах син був вдома, вона прийшла, сварилась з ним на очах дитини, назвала його «придурком» і пішла. Щодо себе, то визнає, що іноді також не міг стримати лайки в спілкуванні з дружиною, але приводу боятись себе він не давав. Він не вживає алкоголю, не палить. Спілкування з [PERSON] не шукає, жодним чином не переслідує її, один ніколи до неї не приходив, в його телефоні її номер у «чорному списку», з телефона сина він також нічого їй не писав. Вони бачаться лише в суді та органах опіки - по цій справі та по іншим, як-то, визначення місця проживання дитини, поділ майна. Рішення влаштувати сина до інтернату він прийняв з урахуванням думки дитини, яка хоче займатися спортом, повідомив про це заявниці. Інтернат спортивного профілю, син займається легкою атлетикою, мріє про футбол, йому там дуже добре. Він як батько постійно відвідує сина, а оскільки в нього є будинок неподалік, то він часто живе там. Зв`язок із сином в нього безперервний, він знає його друзів та викладачів, а вони - його. Мати жодного разу не відвідувала [PERSON] , хоча він ніяк не перешкоджав їй в цьому, інтернат відчинений для відвідувань. Син ображений на неї за її поведінку, за те, що лишила його, він ніколи не налаштовував сина проти матері. Допитана в режимі відеоконференції свідок [PERSON] пояснила суду, що вона є дочкою [PERSON] та падчеркою [PERSON] З 2016 року вона мешкає в м. Харкові, де навчається в Харківському НМУ, до цього жила з матір`ю, вітчимом та молодшим братом [PERSON] в [ADDRESS] . З вітчимом на цей час не спілкується близько року. Вони із матір`ю розлучилися у лютому 2018, тоді матір пішла з дому, бо він створив їй неможливі умови. Сама вона не приїздила до м. Мирнограда під час процесу розлучення, взагалі їздить додому нечасто, десь раз на 4 місяці, узнає все від мами. Знає, що вітчим лаявся на неї, звинувачував у зраді, постійно пред`являв претензії. Напередодні 8 березня 2019 року вона хотіла зустрітися із вітчимом з приводу брата, але не вийшло. Він налаштував брата проти матері і проти неї, мовляв, вони його покинули, і той не хоче їх чути, не відповідає на дзвінки. Зараз мати живе з іншим чоловіком. В дитинстві вітчим бив її, років з 5-6 і до 13, рукою та палкою. Мати знала, намагалася запобігти. До лікарні або до поліції вони не зверталися, хоча у неї і були синці. До брата він ставився краще, любив. Мати казала, що вже після розлучення вітчим намагався налагодити стосунки, але не вдалося і все пішло по-новій. З будинку на Тімірязева мати пішла через насильство над собою з боку [PERSON] . Свідком переслідування матері з боку вітчима після розлучення вона не була. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є хрещеною матір`ю [PERSON] , товаришує із [PERSON] з 2005 року, коли їхні дочки пішли разом до школи. З боку здавалося, що [PERSON] жили добре. В 2006 році [PERSON] лаявся на [PERSON] в її присутності. Потім та казала, що він постійно принижує її, у всьому звинувачує, відпочивала від чоловіка у неї в гостях. Останні часи перед розлученням та після нього вона до будинку [PERSON] не ходила, свідком їхнього спілкування не була, але [PERSON] скаржилася, що він її ображає. Про фізичне насильство вона ніколи не чула. В 2009 році вона бачила сліди побиття на доньці [PERSON] [PERSON] , синець на щоці. Та казала, що її бив вітчим. Зараз [PERSON] мешкає з іншим чоловіком, казала, що [PERSON] приходив до неї на роботу в магазин, тероризував її телефонними дзвінками раніше, а зараз - ні. Вона також працює в тому ж магазині, що і заявник, але у іншу зміну, тому не бачила одночасно в магазині [PERSON] і [PERSON] . Також від [PERSON] вона знає, що піти з дому її змусив чоловік, що він не давав їй грошей, ставив умови після розлучення, що якщо вона з ним не примириться, він не дасть сина. С похресником вона не спілкується, бо тому не дозволяє батько. Свідком будь-яких конфліктів між Журавльовими або образ з 2006 року вона особисто не була. ІІІ. Процесуальні дії у справі. 20.02.2020 ухвалою судді відкрите провадження у справі, призначено судовий розгляд заяви на 20.02.2020, 13-30. 20.02.2020 за наслідками проведеного судового засідання судом постановлено ухвалу про проведення судового засідання в режимі відеоконференції з Дзержинським районним судом м. Харкова для допиту свідка [PERSON] , судове засідання відкладене на 21.02.2020, 13-15. 21.02.2020 судом оголошено перерву у судовому розгляді до 9-45 24.02.2020 для виклику свідка [PERSON] за клопотанням представника заявника, заявленим в судовому засіданні о 15-49. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.10.2005, шлюб розірвано рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 19.02.2018, рішення ухвалене за позовом [PERSON] (а.с.15,17,18). [INFO] У [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] (а.с.16). Наразі дитина [PERSON] згідно з відомостями Департаменту освіти і науки Полтавської ОДА навчається у КЗ «Полтавська спеціалізована школа-інтернат спортивного профілю І-ІІІ ступенів Полтавської обласної ради», перебуває на неповному державному утриманні, знаходиться у закладі цілодобово, на канікули і свята батько [PERSON] забирає сина додому. Дитина [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.21). За відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за період з 1 кварталу по 3 квартал 2019 року дохід [PERSON] складається з аліментів загальною сумою 6923,43 грн (а.с.25). Банківська карта [PERSON] заблокована АТ КБ «ПриватБанк» на її вимогу зі статусом «вкрадено» (а.с.19). Згідно з актом координаційного комітету органів самоорганізації населення м. Мирнограда №101 від 28.08.2019 [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована, але фактично не мешкає з лютого 2018 (а.с.27). Факт реєстрації заявника за вказаною адресою підтверджує і відповідна довідка відділу ведення Реєстру територіальної громади м. Мирнограда від 06.02.2020 (а.с.29). [PERSON] за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 14.11.2019 належать будинок та земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] ; будинок за адресою: [ADDRESS] , та будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с.31-32). Будинок за адресою: [ADDRESS] , придбано [PERSON] згідно з договором купівлі-продажу ВВВ№451689 04.03.2004 (а.с.71-72). Наразі судом розглядаються цивільні справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя та за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням (а.с.33-35). Висновком органу опіки та піклування виконкому Мирноградської міської ради №029 від 04.10.2019 визначена доцільність визначення місця проживання дитини [PERSON] в родині батька [PERSON] . Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 08.10.2019 задоволено позов [PERSON] до [PERSON] , визначене місце проживання дитини [PERSON] разом із батьком [PERSON] . Рішення набрало законної сили 11.11.2019 (а.с.67-69). Згідно з актом обстеження умов проживання від 28.08.2019 в будинку [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , створені умови для проживання та розвитку дитини (а.с.83). 16.01.2020 [PERSON] звернулась до Служби у справах дітей виконкому Мирноградської міської ради із заявою про надання допомоги: проведення співбесіди з батьком дитини у присутності працівника служби та психолога, через відсутність психолога і наявність конфлікту між батьками заява спрямована до Мирноградського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді для проведення заходів з медіації (а.с.39). Відповідно до характеристики КЗ «Полтавська спеціалізована школа-інтернат спортивного профілю І-ІІІ ступенів Полтавської обласної ради» на дитину [PERSON] , дитиною опікується батько, мати участі у вихованні дитини не бере і за час перебування дитини в закладу не відвідала заклад жодного разу (а.с.89). Характеристики, надані на [PERSON] координаційним комітетом органів самоорганізації населення м. Мирнограда та отаманом козацтва Димитровського полку ім. П. Сагайдачного, є позитивними (а.с.90,91), на обліках лікарів психіатра і нарколога в м. Мирнограді він не перебуває (а.с.92,93). V. Оцінка суду. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні заяви, виходячи з такого. Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі за текстом - Закон). Згідно з пунктами 3,4,14 та 17 частини першої статті 1 цього Закону домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з частиною третьою статті 26 Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У пункті 9 частини першої статті 1 Закону визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинні бути зазначені обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Закон визначає, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Суд під час вирішення такої заяви має надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків (родичів) у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суд має встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Необхідність видачі обмежувального припису щодо [PERSON] заявник аргументує вчиненням ним щодо неї психологічного і фізичного насильства, як зазначено у позовній заяві. Втім в ході особистих пояснень в судовому засіданні заявником зазначено, що фактів фізичного насильства з боку колишнього чоловіка ніколи не було, однак було економічне насильство - відібрання банківської карти, ненадання грошей, попрікання їжею тощо, в період шлюбу та після його розірвання. Заявник стверджувала, що [PERSON] переслідує її, погрожує та не дає проживати в будинку, який вона також вважає своїм, не визнає її права власності, налаштовує проти неї дитину. Заінтересована особа [PERSON] зазначене заявником заперечив, вказуючи на неправдивість цих відомостей. За змістом ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Наданими заявником доказами не підтверджено вчинення щодо неї домашнього насильства з боку [PERSON] . Судом встановлені відомості про розірвання шлюбу сторін та припинення спільного проживання в лютому 2018 року, відсутність випадків подання [PERSON] заяв про вчинення домашнього насильства щодо неї з боку [PERSON] до органів поліції та будь-яких судових рішень про притягнення [PERSON] до адміністративної або кримінальної відповідальності за вчинення домашнього насильства. Заявник [PERSON] на запитання суду так і не змогла чітко сформулювати, які саме погрози адресує їй [PERSON] і що саме вона вважає погрозами. В той самий час, і заявником, і опитаними судом свідками [PERSON] та [PERSON] на питання суду зазначено, що вони не були присутніми під час будь-яких негативних дій [PERSON] в бік [PERSON] після розірвання між ними шлюбу та не мають відомостей щодо вчинення таких дій на теперішній час. Свідчення про негативну поведінку [PERSON] стосуються кінцевого періоду шлюбу [PERSON] і немає об`єктивних підстав стверджувати, що на час подання заяви про видачу обмежувального припису та розгляду справи [PERSON] вчиняє стосовно заявника будь-які дії, які за своїми ознаками підпадають під психологічне або економічне насильство. З огляду на відсутність будь-яких доказів того, що [PERSON] наразі у будь-який спосіб переслідує [PERSON] , погрожує їй або вчиняє інші насильницькі дії щодо неї, підстав для вчинення йому заборони на листування, ведення телефонних переговорів та здійснення будь-яких контактів з [PERSON] немає. З аналізу наданих суду відомостей про наявність спорів між колишнім подружжям [PERSON] щодо правового статусу майна, його розподілу тощо, а також наявність рішення суду, що набрало законної сили, про визначення місця проживання сина з батьком, про намір оскарження якого вказує заявник, суд доходить висновку про наявність між [PERSON] та [PERSON] рівнозначного конфлікту з приводу розбіжності поглядів на належність майна та подальше виховання дитини, що не пов`язане із домашнім насильством, а може лише вказувати на наявність особистих неприязних стосунків між ними. Не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні і існування ризиків, які можуть настати у разі незастосування відносно заінтересованої особи обмежувального припису. Судом встановлено, що будинок [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] , з лютого 2018 року учасники цієї справи спільно не проживають, заявник покинула будинок добровільно, залишивши там малолітню дитину. До [PERSON] в жодному разі не може бути покладена заборона перебувати у будинку, який належить йому на праві власності, що порушить його право на користування будинком, і такий захід навіть в разі доведеності позиції заявника не може бути визнаний пропорційним та застосований судом. Для обмеження [PERSON] у спілкуванні з дитиною [PERSON] , заборони йому забирати дитину з інтернату, на думку суду, на даний час не існує жодних підстав, враховуючи недоведеність вчинення [PERSON] будь-якого насильства щодо матері дитини та будь-яких негативних дій щодо самої дитини, наявність рішення суду про визначення місця проживання дитини та відношення батька до сина, яке, на переконання суду, є позитивним з огляду на висновки, зроблені під час допиту судом [PERSON] та інших учасників справи. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія А, №303А, п.2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Враховуючи наведене, суд зазначає, що подана [PERSON] заява не підтверджена належними, допустимими та достатніми доказами, тому задоволенню не підлягає. Інших належних, допустимих та достатніх доказів, які б спростовували висновки суду, учасниками справи не надано. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed