Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-22 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив стягнути з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь позивача за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів матеріальну шкоду у розмірі 973 876, 90 грн, яка складається майнової шкоди у розмірі 973 200, 00 грн, які були сплачені адвокатам за надання правової допомоги у межах кримінального провадження № 12014110130000360, та 676, 90 грн - втрачений заробіток. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що позивач незаконно перебував під кримінальним переслідуванням з 29 березня 2018 року по 20 березня 2019 року, з них 4 дні був позбавлений волі - перебував під вартою з 29 березня 2018 року до 02 квітня 2018 року. На момент затримання та поміщення до слідчого ізолятора позивач працював на посаді доцента Національного педагогічного університету ім. М. П. Драгоманова, де отримав у березні 2018 року заробітну плату у розмірі 1 413, 35 грн. До участі у провадженні в якості захисників були залучені адвокати: Баховський М. М., якому було сплачено 606 000, 00 грн, Славянін М. О. , якому сплатив 232 200, 00 грн, та Чумак В. В. , котрому позивач сплатив 135 000, 00 грн за надану правову допомогу по захисту у кримінальному провадженні. 18 лютого 2020 року [PERSON] звернувся з заявою до Офісу Генерального прокурора, в якій просив в порядку та спосіб, передбачений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначити розмір майнової шкоди, завданої [PERSON] незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури в сумі 973 876, 90 грн, відшкодування якої здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. На заяву позивач отримав лист від 02 березня 2020 року, згідно змісту якого Офіс Генерального прокурора розмір майнової шкоди не визначив. Представник відповідача ГУ НП в Київській області у своєму відзиві позов не визнав, заперечуючи, вказав, що для визначення розміру шкоди при закритті кримінального провадження громадянин може звернутися лише до органу, що постановив закрити провадження, а до суду, лише у випадку, якщо зазначений суд виніс ухвалу про закриття кримінального провадження. ГУ НП у Київській області не є уповноваженим органом на визначення розміру завданої позивачу майнової шкоди, адже кримінальне провадження було закрито постановою Генеральної прокуратури України. Крім того, ГУ НП у Київській області є неналежним відповідачем у справі, оскільки згідно з постановою заступника Генерального прокурора України Сторожука Д. А. від 24 січня 2019 року підслідність у вказаному кримінальному провадженні визначена за Головним слідчим управлінням Національної поліції України. Відповідачем Київською обласною прокуратурою у відзиві позов не визнано, зазначено, що [PERSON] не надано та матеріали справи не містять рішення уповноваженого органу про визначення розміру завданої йому майнової шкоди, прийнятого у порядку ст. 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» та п.п. 1 п. 11, 12. Положення про застосування вказаного Закону. Отже законодавство передбачає позасудову процедуру визначення розміру шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність. У своїх поясненнях на позов від 23 червня 2021 року представник відповідача вказав, що позивачем не надано суду розрахунків витрат, що підтверджують конкретний обсяг наданих адвокатами позивача послуг, їх безпосередній зміст та обсяг витрат кожного з адвокатів, необхідних для надання йому правничої допомоги у кримінальному провадженні. Відповідачем Державною казначейською службою України подано відзив, в якому позов не визнано, вказано, що жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачу не завдало, а тому не може нести відповідальність за шкоду, завдану діями інших суб`єктів. Позивачем не наведено жодного посилання на рішення компетентного органу щодо встановлення факту протиправних дій чи бездіяльності посадової чи службової особи правоохоронного органу у заподіюванні шкоди позивачеві. На переконання відповідача, позивач не має права на відшкодування матеріальної шкоди, оскільки вина відповідачів не встановлена належним чином, він не надав до суду жодних доказів, які б підтверджували або заперечували факт заподіяння шкоди позивачеві протиправними діями правоохоронних органів. ІІ. Процесуальні дії та рішення у справі. 24 березня 2020 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, яку 26 березня 2020 року передано судді, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), для вирішення питання про відкриття провадження у справі. 13 квітня 2020 року ухвалою судді відкрито провадження у справі у загальному порядку /а. с. 45-46/. 18 травня 2020 року до суду надійшов відзив відповідача Прокуратури Київської області /а. с. 147-153/. 19 травня 2020 року представник Головного управління Національної поліції в Київській області подала клопотання про заміну неналежного відповідача у справі /а. с. 134/. 20 травня 2020 року засобами поштового зв`язку до суду надійшов відзив на позовну заяву від Державної казначейської служби, у якому також представник просив справу слухати за відсутності представника Казначейства /а. с. 159-173/. 29 травня 2020 року засобами поштового зв`язку до суду надійшов відзив ГУ НП в Київській області на позов [PERSON] /а. с. 64-70/. 10 грудня 2020 року до суду засобами поштового зв`язку надійшла заява представника позивача про проведення підготовчого засідання за відсутності сторони позивача, враховуючи епідеміологічну ситуацію в Україні /а. с. 139/. 17 грудня 2020 року ухвалою судді закрито підготовче провадження і призначено справу до розгляду по суті /а. с. 141/. 23 червня 2021 року відповідачем Київською обласною прокуратурою подано пояснення на позов. Також 23 червня 2021 року ухвалою суду, постановленою на місці без виходу до нарадчої кімнати, внесеною до протоколу судового засідання, відмовлено у задоволенні клопотання Головного управління Національної поліції в Київській області про заміну неналежного відповідача у справі. У судовому засіданні позивач підтримав позов і просив задовольнити його у повному обсязі. Представник відповідача Київської обласної прокуратури у судовому засіданні заперечувала проти задоволення, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на позов. Представник відповідача Головного слідчого управління Національної поліції в Київської області також заперечувала проти задоволення позову, зазначивши, що відсутнє процесуальне рішення Нацполіції України щодо визначення розміру матеріальної шкоди. Крім того, позивачем не надано розрахунок витраченого адвокатом часу на надання правової допомоги. Факт отримання коштів адвокатами не доведено, оскільки квитанції не можуть були належними доказами. Від відповідача Державної казначейської служби України у судове засідання представник не з`явився, будучи повідомленим належним чином, у поданому до суду відзиві представник просив справу слухати за відсутності представника Казначейства. Суд, заслухавши обґрунтування позивача і заперечення представників відповідачів, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. ІІІ. Фактичні обставини справи. Слідчим управлінням ГУ НП в Київській області проводилося досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12014110130000360 від 29 січня 2014 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 5 ст. 191, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 364, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 209 КК України, про підозру у вчиненні яких 29 березня 2018 року повідомлено [PERSON] /а. с. 7/. Процесуальне керівництво даного кримінального провадження здійснювала Прокуратура Київської області. 29 березня 2018 року позивач був затриманий у порядку ст. 208 КПК України як особа, яка підозрюється у вчиненні злочинів, у кримінальному провадженні № 12014110130000360 /а. с. 4-6/. Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва Сидорова Є. В. від 30 березня 2018 року у справі № 761/11474/18 [PERSON] обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком 60 діб та альтернативний захід - застава у розмірі 500 розмірів прожиткового мінімуму, передбачених КПК України, що складає 881 000, 00 грн /а. с. 7-9, 10/. 02 квітня 2018 року за [PERSON] сплачено заставу у визначеному ухвалою слідчого судді від 30 березня 2018 року розмірі та звільнено з-під варти /а. с. 11/. Отже, позивач незаконно 4 дні був позбавлений волі - перебував під вартою з 29 березня 2018 року до 02 квітня 2018 року. 20 березня 2019 року постановою процесуального керівника. Генеральною прокуратурою України у кримінальному провадженні № 12014110130000360 від 29 січня 2014 року у частині підозри [PERSON] та інших осіб у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 5 ст. 191, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 364, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст.209 КК України закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпання можливості їх отримати /а. с. 12-18/. Також постановою від 20 березня 2019 року скасовано арешт майна, у тому числі накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва Мартинова Є. О. від 05 квітня 2018 року у справі № 761/12114/18 на майно [PERSON] . З метою захисту у кримінальному провадженні № 12014110130000360, позивач уклав договір (угоду) про надання правової допомоги з адвокатом Баховським М. М., який діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 486 від 12 травня 2009 року, виданого Житомирською обласною кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури, відповідно до пункту 3.2 якого позивач зобов`язався здійснити виплату адвокату гонорару за надання юридичних послуг. Захист здійснювався також на підставі ордеру серії КС № 398052 від 29 березня 2018 року /а. с. 20, 21/. Актом приймання-передачі від 20 березня 2019 року сторони [підзахисний [PERSON] та захисник Баховський М. М.] узгодили повне виконання адвокатом своїх зобов`язань, згідно з договором про надання правової допомоги у кримінальному провадженні № 12014110130000360 від 29 січня 2014 року. Пунктом 2, 3 Акту сторони узгодили ціну 1 години правової допомоги у розмірі 6 000, 00 грн, яка була надана у слідчих діях протягом 36 год., у судових засіданнях 15 год., виразилася у підготовці клопотань, скарг, апеляційних скарг, заяв, збирання доказів захисту протягом 50 год., тобто протягом 101 грн на загальну суму 606 000, 00 грн (101 год. х 6 000, 00 грн) /а. с. 22/. Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру № 99 від 20 березня 2019 року, [PERSON] сплатив адвокату Баховському М. М., згідно з договором та актом приймання-передачі від 20 березня 2019 року, суму у розмірі 606 000, 00 грн /а. с. 23/. Крім того, для отримання правової допомоги у кримінальному провадженні № 12014110130000360, позивач уклав договір про надання професійної допомоги адвокатом Славяніним М. О., який діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 21/1337 від 31 січня 2018 року, виданого Радою адвокатів Закарпатської області, відповідно до якого позивач зобов`язався здійснити виплату адвокату гонорару за надання юридичних послуг. Представництво здійснювалося на підставі ордеру серії ЗР № 43758 від 31 березня 2018 року /а. с. 24, 25/. Актом приймання-передачі від 20 березня 2019 року сторони [підзахисний [PERSON] та захисник Славянін М. О.] узгодили повне виконання адвокатом своїх зобов`язань, згідно з договором про надання правової допомоги у кримінальному провадженні № 12014110130000360 від 29 січня 2014 року. Пунктом 2, 3 Акту сторони узгодили ціну 1 години правової допомоги у розмірі 2 700, 00 грн, яка була надана у слідчих діях протягом 36 год., у судових засіданнях 10 год., виразилася у підготовці клопотань, скарг, апеляційних скарг, заяв, збирання доказів захисту протягом 40 год., тобто протягом 86 год на загальну суму 232 200, 00 грн (86 год. х 2 700, 00 грн) /а. с. 26/. Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру № 01 від 20 березня 2019 року, [PERSON] сплатив адвокату Славяніну М. О., згідно з договором та актом приймання-передачі від 20 березня 2019 року, суму у розмірі 232 200, 00 грн /а. с. 27/. Також, для свого захисту у кримінальному провадженні № 12014110130000360, позивач уклав договір про надання професійної допомоги адвокатом Чумаком В. В., який діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 5947/10 від 09 лютого 2017 року, виданого Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області, відповідно до пунктів 4.1 якого порядок та розміри оплати послуг адвоката визначаються сторонами за домовленістю. Представництво здійснювалося на підставі ордеру серії КС № 357359 від 24 січня 2018 року /а. с. 28-30/. Актом приймання-передачі від 20 березня 2019 року сторони [підзахисний [PERSON] та захисник Чумак В. В.] узгодили повне виконання адвокатом своїх зобов`язань, згідно з договором про надання правової допомоги у кримінальному провадженні № 12014110130000360 від 29 січня 2014 року. Пунктом 2, 3 Акту сторони узгодили ціну 1 години правової допомоги у розмірі 2 700, 00 грн, яка була надана у слідчих діях протягом 28 год., у судових засіданнях 7 год., виразилася у підготовці клопотань, скарг, апеляційних скарг, заяв, збирання доказів захисту протягом 15 год., тобто протягом 50 год на загальну суму 135 000, 00 грн (50 год. х 2 700, 00 грн) /а. с. 31/. Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру № 1 від 20 березня 2019 року, [PERSON] сплатив адвокату Чумаку В. В., згідно з договором та актом приймання-передачі від 20 березня 2019 року, суму у розмірі 135 000, 00 грн /а. с. 32/. 18 лютого 2020 року [PERSON] звернувся з заявою до Офісу Генерального прокурора, в якій просив у порядку та спосіб, передбачений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначити розмір майнової шкоди, завданої [PERSON] незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури у сумі 973 876, 90 грн, відшкодування якої здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. На заяву позивач отримав лист від 02 березня 2020 року, згідно змісту якого Офіс Генерального прокурора розмір майнової шкоди не визначив, скерував його для розгляду до Головного слідчого управління Національної поліції України /а. с. 33, 34/. Станом на час затримання та перебування під вартою позивач працював на посаді доцента у Національному педагогічному університеті ім. М. П. Драгоманова. Відповідно до довідки про доходи за вих. № 152 від 10 квітня 2018 року, у березні 2018 року позивачу було нараховано дохід у розмірі 1 413, 35 грн /а. с. 19/. Щодо суб`єктного складу учасників судового розгляду Статтею 56 Конституції України передбачено, що держава закріплює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Рішенням Конституційного Суду України від 03 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. Таким чином, відшкодування майнової шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється саме за рахунок держави. Відповідно до статті 25 Бюджетного кодексу України Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Згідно з підпунктом 1 пункту 9 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Зазначені рішення передаються до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для виконання. Відповідно до пункту 23-1 частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України єдиний казначейський рахунок - це рахунок, відкритий центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у Національному банку України для обліку коштів та здійснення розрахунків у системі електронних платежів Національного банку України, на якому консолідуються кошти державного та місцевих бюджетів, фондів загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування та кошти інших клієнтів, які відповідно до законодавства знаходяться на казначейському обслуговуванні. Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення). Згідно із пунктом 9 Положення Казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. Відповідно до підпункту 14 пункту 4 Положення про головні управління Державної казначейської служби України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 12 жовтня 2011 року № 1280, Головне управління Казначейства відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Відповідно до частини першої статті 170 Цивільного кодексу України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Із системного аналізу наведених нормативно-правових актів вбачається, що Державна казначейська служба України, діючи від імені держави у цілому, здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. Правовий статус цього органу визначається функціями з обслуговування єдиного казначейського рахунку держави, пов`язаними з консолідацією та обслуговуванням Державного бюджету України, зокрема й з безспірним списанням коштів державного бюджету. Таким чином, належним відповідачем у цій справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у цій справі, зокрема є відповідний орган Казначейської служби (який відповідно до законодавства є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету) та орган, дії якого призвели до завдання позивачу шкоди. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 359/11706/15-ц, провадження № 61-13907св18 та від 10 січня 2019 року у справі № 532/1243/16-ц, провадження № 61-34251св18. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до частини п`ятої ст. 9, частини шостої ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Суд, враховуючи правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/1021/16-ц та від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 в яких вказано, що чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме статті 1176 ЦК України та Закону. Оскільки Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не містить чітких вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень статей 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою. Аналогічну правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові по справі № 686/23731/15-ц від 20 вересня 2018 року. При цьому відсутність повідомлень (роз`яснень) особі порядку та строків звернення за відшкодуванням шкоди, попереднього визначення розміру таких відшкодувань, не позбавляє особу права на відшкодування, встановленого законом. Виходячи з наведеного, безпідставними є доводи відповідачів з приводу безпідставності позовних вимог зв`язку з відсутністю постанови (ухвали) уповноваженого органу про визначення розміру відшкодованої шкоди, як і доказів звернення до таких органів із відповідними питаннями. Також у постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 263/9955/17 наведено правовий висновок про те, що для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права. Тобто, подана до суду позовна заява про відшкодування шкоди, має бути розглянута по суті. Стосовно питання доступу до суду Європейський суд з прав людини в ухвалі щодо прийнятності заяви № 6778/05 у справі «МПП «Голуб» проти України» від 18 жовтня 2005 року зазначив, що процедурні гарантії, закріплені статтею 6 Конвенції, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином, втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань (справа «Ґолдер проти Сполученого Королівства», рішення від 21 лютого 1975 року). Суд наголошує, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання. Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або такою мірою, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження не будуть сумісними з пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо вони не мають легітимної мети та не є пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення від 19 грудня 1997 року у справі «Бруала Гомес де ла Торре проти Іспанії»). Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»). Згідно з частинами першою та другою статті 1176 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Приписами статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Згідно з пунктом другим частини першої статті 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відповідно до пункту 1, 4 статті 3 Закону у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги. Частиною першою статті 11 Закону передбачено, що у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до статті 2 цього Закону орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, прокурор або суд зобов`язані роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди. За приписами статті 12 Закону розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. Судом встановлено, що на заяву позивача про визначення розміру майнової шкоди, завданої йому незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури, відшкодування якої здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України відповіді по суті не було надано Офісом Генеральної прокуратури, як не було надано і пізніше Головним слідчим управлінням Національної поліції України, до якого Офіс скерував звернення [PERSON] . Статтею 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги, окрім участі у судових засіданнях або слідчих діях, належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо. Забезпечення права на захист підозрюваного, обвинуваченого, виправданого, засудженого врегульовано статтею 20 КПК України, частиною 3 даної статті у випадках, передбачених цим Кодексом та/або законом, що регулює надання безоплатної правової допомоги, підозрюваному, обвинуваченому правова допомога надається безоплатно за рахунок держави. Витрати на правову допомогу є процесуальними втратами, згідно з пунктом 1 частини першої статті 118 КПК України. Згідно з частиною першою статті 120 КПК України витрати, пов`язані з оплатою допомоги захисника, несе підозрюваний, обвинувачуваний, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті. Відповідно до частини третьої статті 120 КПК України допомога захисника, залученого для здійснення захисту за призначенням у випадках, передбачених цим Кодексом та/або законом, що регулює надання безоплатної правової допомоги, надається за рахунок коштів Державного бюджету України і є безоплатною для підозрюваного, обвинуваченого; граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законодавством. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги. Пунктом 2, 3 Акту, підписаного позивачем із адвокатом Баховським М. М., узгоджено ціну 1 години правової допомоги у розмірі 6 000, 00 грн, яка була надана у слідчих діях протягом 36 год., у судових засіданнях 15 год., виразилася у підготовці клопотань, скарг, апеляційних скарг, заяв, збирання доказів захисту протягом 50 год., тобто протягом 101 грн на загальну суму 606 000, 00 грн (101 год. х 6 000, 00 грн) /а. с. 22/. Пунктом 2, 3 Акту, підписаного позивачем із адвокатом Славяніна М. О., узгоджено ціну 1 години правової допомоги у розмірі 2 700, 00 грн, яка була надана у слідчих діях протягом 36 год., у судових засіданнях 10 год., виразилася у підготовці клопотань, скарг, апеляційних скарг, заяв, збирання доказів захисту протягом 40 год., тобто протягом 86 год на загальну суму 232 200, 00 грн (86 год. х 2 700, 00 грн) /а. с. 26/. Пунктом 2, 3 Акту, підписаного позивачем із адвокатом Чумаком В. В., узгоджено ціну 1 години правової допомоги у розмірі 2 700, 00 грн, яка була надана у слідчих діях протягом 28 год., у судових засіданнях 7 год., виразилася у підготовці клопотань, скарг, апеляційних скарг, заяв, збирання доказів захисту протягом 15 год., тобто протягом 50 год на загальну суму 135 000, 00 грн (50 год. х 2 700, 00 грн) /а. с. 31/. Відповідно до квитанцій до прибуткових касових ордерів № 99 від 20 березня 2019 року, № 01 від 20 березня 2019 року та № 1 від 20 березня 2019 року [PERSON] сплатив адвокату Баховському М. М., Славяніну М. О. та Чумаку В. В. , згідно з укладеними договорами та актами приймання-передачі від 20 березня 2019 року, загальну суму у розмірі 973 200, 00 грн, що є сумою, сплаченою ним у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги на його захист у межах кримінальному провадженні № 12014110130000360 від 29 січня 2014 року /а. с. 23, 27, 32/. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Участь адвокатів Баховському М. М., Славяніну М. О. та Чумаку В. В. , які представляли сторону захисту [PERSON] у кримінальному провадженні і факт надання ними правової допомоги підтверджено ордерами на надання правової допомоги, договорами про надання адвокатської допомоги, копіями свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, квитанціями до прибуткових ордерів та актами прийняття-передачі наданої правничої допомоги. Таким чином сума витрат позивача у розмірі 973 200, 00 грн є підтвердженою і позов у цій частині підлягає задоволенню. У поясненнях представника Прокуратури наводяться висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та Верховного Суду у постанові від 07 травня 2020 року у справі № 320/327/19, предметом яких було питання відшкодування витрат на правову допомогу, які сторони понесли у межах саме цих адміністративних справ, у справі № 638/7748/18 - у цивільній справі, а не як розгляд позову про відшкодування суми, сплаченої у зв`язку з наданням юридичної допомоги у кримінальному провадженні. Як вже було встановлено судом, станом на час затримання та перебування під вартою позивач працював на посаді доцента у Національному педагогічному університеті ім. М. П. Драгоманова, тобто з 29 березня 2018 року до 02 квітня 2018 року. Довідку про розмір середньоденного заробітку позивача за період березень-квітень 2018 року ним не надано суду і матеріали справи такої не містять. Крім того, 31 березня і 01 квітня 2018 року припадають на суботу і неділю, а доказів того, що для позивача роботодавцем встановлено робочий час (день) і у вихідні, суду також не надано. Таким чином розрахунок позивача суми відшкодування заробітку, який він втратив внаслідок незаконних дій, у розмірі 676, 90 грн суд відхиляє. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що обставини на які посилався позивач знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, не спростовані відповідачами, тому позовні вимоги у частині стягнення суми, сплаченої адвокатам як захисникам у межах кримінального провадження, підлягають задоволенню, у решті - суд відмовляє. V. Питання розподілу судових витрат. В порядку статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, компенсуються за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial