Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-20 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. 23.04.2021 позивач звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості у вигляді надміру сплаченої заробітної плати в сумі 16 157 грн. 77 коп. В обґрунтування позовних вимог вказали, що при звільненні [PERSON] із посади виконуючого обов`язки старости села Соловіївка в зв`язку з припиненням його повноважень за ним було виявлено заборгованість перед бюджетом селищної ради по заробітній платі у сумі 16157 грн. 77 коп. Заборгованість виникла в зв`язку з тим, що [PERSON] була нарахована заробітна плата за період з 03.07.2020 по 15.09.2020 та водночас ним 01.10.2020 із заявою було надано листки непрацездатності за вказаний період, які були також оплачені. В зв`язку з вищевказаним за [PERSON] виникла заборгованість, що становить 16157 грн. 77 коп., що є різницею між сумою безпідставно сплаченої заробітної плати в розмірі 28 040, 87 грн. та утриманою з нього суми 11 883,10 грн. Про наявну заборгованість [PERSON] було повідомлено і в усній і в письмовій формі. Крім того, на розгляд комісії з проведення службового розслідування стосовно факту виникнення за [PERSON] заборгованості, останній не з`явився, водночас, було надано письмові пояснення посадовими особами селищної ради, які підтверджують подвійну оплату праці та лікарняних, на підставі чого і виникла вказана заборгованість. Добровільно указані кошти [PERSON] не повертає, а тому позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. Процедура та позиції сторін. Ухвалою Брусилівського районного суду Житомирської області від 26.04.2021 позов було залишено без руху, на виконання указаної ухвали 07.05.2021 до суду було надано уточнену позовну заяву. Ухвалою Брусилівського районного суду Житомирської області від 13.05.2021 відкрито провадження у даній справі, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 28.05.2021 до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив мотивований тим, що дійсно в період з 03.07.2020 по 15.09.2020 він був на лікарняному, але не зважаючи на таку обставину одночасно ходив на роботу, та його було протабельовано та виплачено заробітну плату. Вважає, що перебуваючи на роботі він повинен був отримати заробітну плату, яка і була нарахована йому вірно, без будь-яких переплат адже його перебування на лікарняному не давало підстав не нараховувати заробітну плату. Зазначає, що ним жодними чином не порушено жодної норми трудового законодавства та прав позивача. Просив відмовити в повному обсязі в задоволенні позову. Ухвалою Брусилівського районного суду Житомирської області від 28.05.2021 за клопотанням відповідача від 17.05.2021, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 04.06.2021 позивачем до суду надано заперечення на відзив, яке мотивоване тим, що [PERSON] в період з 03.07.2020 по 15.09.2020 року перебуваючи на лікарняному одночасно виходив на роботу, що ним же і зазначається у своєму відзиві. Однак допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу), у разі настання в неї тимчасової непрацездатності. Застраховані особи, які в період отримання допомоги по тимчасовій непрацездатності порушують режим, встановлений для них лікарем, втрачають право на цю допомогу з дня допущення порушення на строк, що встановлюється рішенням органу, який призначає допомогу по тимчасовій непрацездатності. Порушенням, режиму вважається: відсутність хворого вдома у випадку призначення йому постільного режиму; несвоєчасна явка на прийом до лікаря; алкогольне, наркотичне, токсичне сп`яніння під час лікування; вихід на роботу без дозволу лікаря; самовільне залишення закладу охорони здоров`я; виїзд на лікування в іншому закладі охорони здоров`я без відмітки про дозвіл виїзду; відмова від направлення або несвоєчасна явка на МСЕК тощо. Отже, чинним законодавством не передбачено можливості виходу на роботу під час тимчасової непрацездатності. Також, оскільки допомога по тимчасовій непрацездатності є компенсацією втраченого заробітку за час лікарняного, а чинним законодавством не передбачено одночасної виплати заробітної плати та допомоги по тимчасовій непрацездатності за один і той самий період, то такий працівник, за дні, відпрацьовані під час тимчасової непрацездатності може отримати або заробітну плату, або допомогу з тимчасової непрацездатності. [PERSON] перебуваючи на лікарняному виходив на роботу, але про те, що він перебуває на лікарняному в цей період не повідомляв Брусилівську селищну раду Житомирського району Житомирської області. В судовому засіданні 12.08.2021 представник позивача позов підтримала з підстав, зазначених у позові. Додатково вказала, що відповідач табелювався в спірний період як за повні робочі дні, в силу специфіки роботи старости він не має конкретного робочого місця, його табелювання проводиться за його повідомленням відповідальної особи, в спірний період відповідач брав участь в роботі колегіальних органів. В подальшому [PERSON] приховав від бухгалтерії селищної ради інформацію про перебування на лікарняному в липні-вересні 2020 року, лікарняні листи здав лише 01.10.2020, коли заробітна плата за липень-вересень вже була фактично виплачена. Вказала, що суть «лікарняних» саме і полягає в компенсації особі втрати працездатності та зарплати, а тому неможливим є одночасна виплата і зарплати, і «лікарняних» за один і той же період, навіть незважаючи на фактичне періодичне виконання [PERSON] своїх обов`язків у цей час. Вказала, що процедура сплати лікарняних пов`язана саме з подачею листків непрацездатності особою, підстав не оплачувати такі лікарняні у бухгалтерії не було, оскільки це є обов`язком, а не правом, тому їх і було виплачено як селищною радою, так і Фондом соцстраху. Після цього було проведено перерахунок заробітної плати для повернення її безпідставно сплаченої частини в загальному розмірі 28 040, 87 грн, з яких 11 883,10 грн. було повернуто (утримано бухгалтерією), а інші, в сумі 16 157,77 грн. - ні, у зв`язку зі звільненням відповідача з посади. Тому і звернулись до суду з позовом на підставі ст. 1215 ЦК. Вказала, що відповідач вчиняв недобросовісно, приховавши факт перебування на лікарняному, а тому є всі підстави для стягнення коштів. В судовому засіданні 21.12.2021 додатково зазначила, що на даний час спір не вирішено, кошти не повернуто. В судовому засіданні 12.08.2021 відповідач [PERSON] проти позову заперечив з підстав, зазначених у відзиві. Вказав, що дійсно отримував зарплату за липень-вересень 2020 за час, коли перебував на лікарняному. Пояснив, що дійсно через погіршення здоров`я відкрив лікарняний, однак виходив на роботу, виконував свої обов`язки, тому вважає справедливим отримання зарплати за цей час. Вказав, що усно повідомляв селищну раду про перебування на лікуванні, листки непрацездатності отримав всі одразу в вересні 2020, після чого їх надав у бухгалтерію виключно для відому. Пояснив, що не просив сплачувати йому допомогу в зв`язку з перебуванням на лікуванні, але визнав, що кошти соцдопомоги отримав у повному обсязі. Також пояснив, що не оскаржував утримання з нього коштів після перерахунку зарплати після подачі лікарняних. Пояснив, що нарахування лікарняних та зарплати вважає справедливим, бо селищна рада мала свої борги перед ним щодо виконання ним своїх обов`язків, приблизно на цю ж спірну суму, тому й заперечує щодо стягнення коштів у даній справі. Додатково суду зазначив, що більш детальні пояснення надасть після допиту свідка - бухгалтера селищної ради, однак в подальшому, всупереч своїх процесуальних обов`язків, в судові засідання 07.09.2021 01.10.2021, 01.11.2021, 29.11.2021 та 22.12.2021 не з`явився, додаткових пояснень суду не надав. В судовому засіданні 12.08.2021 представник відповідача підтримав позицію відповідача, казав, що фактичне виконання службових обов`язків [PERSON] в липні - вересні 2020 року дає підстави для нарахування йому заробітної плати, і сплата коштів за цей же час не є незаконним. Наголосив, що [PERSON] не просив сплачувати йому «лікарняні», а лише надав листки непрацездатності, тому нарахування коштів та подальший перерахунок зарплати був помилкою бухгалтерії селищної ради, утримання частини коштів було незаконним, а тому вимога про її стягнення є також безпідставною. Вказав, що відсутні підстави для застосування ст. 1215 ЦК України, так як зарплата була виплачена з вини селищної ради та за відсутності недобросовісності відповідача. 06.09.2021 позивачем до суду надано письмові пояснення, в яких зазначено з посиланням на норми законодавства, що селищна рада не мала підстав не сплачувати допомогу по тимчасові втраті працездатності відповідачу, так як це є обов`язком, невиконання якого мало б наслідки для роботодавця. Вказали на недобросовісність дій відповідача як застрахованої особи. В судовому засіданні 30.11.2021 за клопотанням представника позивача до справи долучено додаткові письмові докази, в зв`язку з чим в судовому засіданні оголошено перерву для забезпечення реалізації стороною відповідача своїх процесуальних прав після отримання нових доказів. В судове засідання 21.12.2021 відповідач не з`явився, в день судового засідання направив суду заяву про відкладення розгляду справи в зв`язку з неможливістю з`явитися в судове засідання через небезпеку для здоров`я через поширення пандемії, аналогічні заяви позивачем подавалися суду і 07.09.2021, 01.10.2021, 01.11.2021 та 29.11.2021. Також в судове засідання повторно не з`явився представник відповідача, в телефонограмі підтримав думку свого довірителя про відкладення справи. Оскільки саме по собі запровадження карантину не зупиняє здійснення судочинства та не перешкоджає участі особи в судовому засіданні в режимі відеоконференції та через представника, враховуючи тривалий розгляд справи та неодноразові її відкладення за заявами [PERSON] , за відсутності поважних причин чергової неявки до суду відповідача та його представника, в судовому засіданні 21.12.2021 судом постановлено протокольну ухвалу про розгляд справи без участі сторони відповідача, оскільки судом було належним чином забезпечена реалізація їх процесуальних прав. Представник позивача в судовому засіданні 21.12.21 позов підтримала, додатково пояснила, що з часу звернення до суду та протягом розгляду справи спір не врегульовано, просила задовольнити позовні вимоги. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов наступних висновків. В ході судового розгляду судом встановлені наступні обставини. Відповідач [PERSON] займав посаду в.о. старости на території с. Соловіївка Брусилівської селищної ради Брусилівського району по 18.11.2020. В період часу з 03.07.2020 по 15.09.2020 [PERSON] перебував у відпустках, що вбачається з розпоряджень від 22.06.2020 та від 10.06.2020 (а.с.138,140 т.1). В період часу з липня по листопад 2020 року [PERSON] проводилось нарахування заробітної плати у встановленому розмірі, що вбачається з довідки по заробітній платі (а.с.230 т. 2). При цьому, в спірний період часу [PERSON] брав участь в роботі органів місцевого самоврядування, виконував свої службові функції, що вбачається з протоколів засідань виконкому, пояснювальних записок та журналу документообігу (а.с.141,149-240 т.1). 01.10.2020 та 12.11.2020 [PERSON] подав до селищної ради заяви з листками непрацездатності за період часу з 03.07.2020 по 16.09.2020 та з 17.09.2020 по 09.11.2020 (а.с.142-148 т. 1) При проведенні нарахування розрахункових при звільнення [PERSON] працівниками бухгалтерії Брусилівського селищної ради було виявлено заборгованість [PERSON] перед бюджетом на суму 16 154, 77 грн., яка виникла в зв`язку з оплатою заробітної плати та нарахуванням допомоги по тимчасовій втраті працездатності за один і той же період часу з 03.07.2020 по 15.09.2020. Вказане питання було предметом розгляду відповідної комісії селищної ради (а.с.127,128 т.1) Згідно доповідних записок [PERSON] від 12.20.20 № 274, [PERSON] від 20.01.2020, [PERSON] від 20.01.2021, [PERSON] від 20.01.2021, [PERSON] від 20.01.2021, [PERSON] та доданих до них копій листків непрацездатності, довідок про заробітну плату, розпоряджень про надання [PERSON] відпусток, заяв про прийняття листків непрацездатності, реєстрів присутніх на засіданнях виконавчих комітетів Брусилівської селищної ради Житомирського району Житомирської області за липень, серпень, жовтень 2020, копій з журналів видання довідок та протоколу засідання комісії від 20.08.2020 № 9 [PERSON] за період з 03.07.2020 по 15.09.2020 перебував на робочому місці та отримував листки непрацездатності (а.с. 130-240 т. 1). Згідно картки-довідки по даних по заробітній платі за 2020 рік по [PERSON] , останньому за період з 03.07.2020 по 15.09.2020 було виплачено заробітну плату в повному обсязі (а.с. 230 т. 2). Згідно протоколів засідань комісії із соціального страхування Брусилівської селищної ради від 22.10.2020 № 22, від 13.11.2020 № 25 [PERSON] було призначено та оплачено допомогу по тимчасовій втраті працездатності з 03.07.2020 по 15.09.2020 та з 17.09.2020 по 09.11.2020 (а.с. 231,232 т.2) . Згідно табелів обліку використання робочого часу з липня 2020 по листопад 2020 [PERSON] був табельваний, як такий що перебував на роботі, та згідно уточнюючих табелів обліку використання робочого часу з липня 2020 по листопад 2020 [PERSON] був табельований, як такий що перебував на оплачуваній тимчасовій непрацездатності. Цими ж листками непрацездатності, протоколом засідання комісії з соцстархування, уточненими табелями робочого часу (а.с.231-264 т.2) підтверджується, що листки непрацездатності були прийняті та оплачені в належному обсязі. (а.с 233-264 т.2). 24.11.2020 за вих.№ 04-26/2660 [PERSON] було надіслано письмове попередження про необхідність сплати заборгованості, що виникла за період з 03.07.2020 по 15.09.2020, що підтверджується листом (а.с. 123 т.1). На підставі розпорядження селищного голови Брусилівської селищної ради Житомирського району Житомирської області від 22.01.2021 № 12-к було ініційовано проведення службового розслідування щодо факту виникнення за [PERSON] заборгованості перед Брусилівською селищною радою, на підставі якого було створено комісію з проведення службового розслідування, яка за результатами перевірки вирішила: рекомендувати [PERSON] сплатити указану заборгованість в добровільному поряду, рекомендувати селищному голові [PERSON] , в разі не повернення [PERSON] коштів в добровільному порядку, звернутися з указаною вимогою в судовому порядку, що підтверджується протоколом засідання комісії з проведення службового розслідування стосовно факту виникнення за [PERSON] заборгованості перед Брусилівською селищною радою (а.с. 124,125,127-128 т. 1). Згідно акту службового розслідування від 24.02.2021 було встановлено що в період з 03.07.2020 по 15.09.2020 відбулась подвійна оплата праці та лікарняних [PERSON] , в зв`язку з чим у останнього виникла заборгованість в розмірі 28 040, 87 грн, з яких 11 883,10 грн. було утримано, в сумі 16 157,77 грн. не повернуті [PERSON] (а.с. 121-122 т.1). Оцінка судом доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Щодо підсудності справи суду, суд приходить до наступних висновків. При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Відповідно до ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. В свою чергу, пунктом 2 ч. 1 ст. 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби. При цьому стаття 2 КАС України Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. З огляду на вказані норми можна зробити висновок, що законодавець установив, що суттю адміністративного судочинства є судовий контроль за діяльністю органів влади та місцевого самоврядування у сфері дотримання прав і свобод фізичних та юридичних осіб за допомогою процесуального закону. Згідно з частиною третьою статті 50 КАС України у редакції, чинній на час відкриття провадження у справі, відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим кодексом. А відповідно до частини четвертої цієї статті фізичні особи можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об`єднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) об`єднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом. Відтак, громадянин України може бути відповідачем в адміністративному суді лише у визначених законом випадках. Предметом даного спору є стягнення надмірно виплаченої з вини відповідача частини заробітної плати, позивач та відповідач беруть участь у цій справі не на виконання передбачених законодавством владних повноважень, а з підстав, передбачених цивільним законодавством. У справі, яка розглядається, предметом позову є вимога позивача стягнути на свою користь з відповідача грошові кошти, які він отримав як заробітну плату під час своєї тимчасової непрацездатності, отже спір у даній справі не пов`язаний з захистом інтересів позивача щодо прийняття, проходження чи звільнення з публічної служби, не пов`язаний з захистом прав громадянина від порушень з боку суб`єкта владних повноважень, не стосується виконання відповідачем владних повноважень у спірних відносинах управлінських функцій та не стосується відшкодування завданої шкоди, а стосується виключно вимог цивільного характеру, оскільки спори про стягнення надмірно виплачених сум заробітної плати є приватноправовими та мають розглядатися за правилами цивільного судочинства. Тобто спір за предметом спору, обраним позивачем способом захисту порушених прав та характером спірних правовідносин є приватно правовим. До схожих висновків щодо підсудності справ дійшла і Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах, зокрема, від 10 квітня 2018 року у справі № 533/934/15-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 815/5027/15, від 03 жовтня 2018 року у справі № 755/2258/17, від 18 листопада 2020 року у справі № 760/15085/18, які суд враховує при вирішення питання про юрисдикцію спору. З позицій сторін у справі вбачається, що спірним у ній є питання, чи правомірним є нарахування заробітної плати та допомоги по тимчасовій непрацездатності особі за один і той же період часу. Суд констатує, що сторонами не заперечується та обставина, що через тимчасову непрацездатність у спірний період часу [PERSON] отримав від Фонду соціального страхування у повному обсязі соціальну допомогу, а також отримував і заробітну плату, тому вказані обставини не підлягають доказуванню і не є предметом оцінки суду в межах даної справи. Процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює « право на суд », в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( рішення від 21 лютого 1975 року у справі « Голдер проти Сполученого Королівства » ( Colder v. the United Kingdom ), п. п. 28 - 36. Series A № 18 ). Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення « спору судом ». Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.4 ЦПК України та ч. 1, п.п. 1, 3, 4, 7, ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст. 1, 32 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Трудові спори з питань оплати праці розглядаються і вирішуються згідно з законодавством про трудові спори. Згідно ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно ст. 2, 6, 8, 9 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету. Державна політика щодо служби в органах місцевого самоврядування здійснюється за такими напрямами, в тому числі, правовий та соціальний захист посадових осіб місцевого самоврядування. До основних обов`язків посадових осіб місцевого самоврядування належать, зокрема, сумлінне ставлення до виконання службових обов`язків, ініціативність і творчість у роботі, а до прав посадової особи місцевого самоврядування належать: право на оплату праці залежно від посади, яку вона займає, рангу, який їй присвоєно, якості, досвіду та стажу роботи та на соціальний і правовий захист. Відповідно ст.54-1, 74 Закону України «Про місцеве самоврядування», староста працює на постійній основі в апараті відповідної ради та її виконавчого комітету, а в разі обрання членом цього виконавчого комітету - у виконавчому комітеті ради. Органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами. Отже, відповідач, під час своєї служби в органах місцевого самоврядування в спірний період час з липня по жовтень 2020 року мав як гарантовані законодавством права, зокрема - і на оплату праці та соціальний захист, так і обов`язки, в тому числі - на сумлінне ставлення до їх виконання. При цьому відповідач може нести відповідальність за свою діяльність під час виконання обов`язків посадової особи. Відповідно положень ст. 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», посадові особи одержують заробітну плату, розмір якої має забезпечувати достатній життєвий рівень. Джерелом формування фонду оплати праці посадових осіб місцевого самоврядування є місцевий бюджет. Згідно ч. 6 ст. 16, ч. 4 ст. 61 Закону України «Про місцеве самоврядування», місцеві бюджети є самостійними, вони не включаються до Державного бюджету України, бюджету Автономної Республіки Крим та інших місцевих бюджетів. Самостійність місцевих бюджетів гарантується власними та закріпленими за ними на стабільній основі законом загальнодержавними доходами, а також правом самостійно визначати напрями використання коштів місцевих бюджетів відповідно до закону. Тобто саме селищна рада як розпорядник місцевим бюджетом сплачувала заробітну плату відповідачу, а відтак і має право вимоги у спорі, який стосується безпідставної, на думку позивача, виплати заробітної плати відповідачу в спірний період часу. Згідно ст. 1 Закону України України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон) страховий ризик за соціальним страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності - обставина, внаслідок якої застрахована особа або члени її сім`ї можуть тимчасово втратити засоби існування та потребувати матеріального забезпечення або надання соціальних послуг згідно з цим Законом. Згідно ст. 19 Закону, страхуванню у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності підлягають особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту), гіг-контракту, іншого цивільно-правового договору, на інших підставах, передбачених законом, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності та господарювання, зокрема які є резидентами Дія Сіті , у тому числі в іноземних дипломатичних та консульських установах, інших представництвах нерезидентів або у фізичних осіб, а також обрані на виборні посади в органах державної влади, органах місцевого самоврядування та в інших органах, фізичні особи - підприємці, особи, які провадять незалежну професійну діяльність, члени фермерського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності на інших підставах. Отже, відповідач перебуваючи на виборній посаді в органі місцевого самоврядування спірний період часу був застрахованою особою, на нього поширювались положення законодавства щодо оплати праці та соціальних допомог, пов`язаних з цим. Згідно ст. 15 Закону, роботодавець як страхувальник має право на судовий захист своїх прав. Роботодавець зобов`язаний, зокрема, надавати та оплачувати застрахованим особам у разі настання страхового випадку відповідний вид матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг згідно із цим Законом. Роботодавцеві забороняється вчиняти будь-які дії, що можуть призвести до прийняття ним разом із застрахованою особою спільного рішення, яке може в подальшому зашкодити цій особі або членам її сім`ї реалізувати своє право на матеріальне забезпечення та отримання соціальних послуг відповідно до цього Закону. Згідно ст. 16 Закону, застраховані особи мають право на, зокрема, отримання у разі настання страхового випадку матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг, передбачених цим Законом. При цьому застраховані особи зобов`язані, зокрема, надавати страхувальнику, страховику достовірні документи, на підставі яких призначається матеріальне забезпечення та надаються соціальні послуги відповідно до цього Закону; своєчасно повідомляти страхувальника та страховика про обставини, що впливають на умови або зміни розміру матеріального забезпечення та соціальних послуг. У разі настання нещасного випадку або професійного захворювання: дотримуватися правил поведінки та режиму лікування, визначених лікарями, які його лікують; дотримуватися режиму, визначеного лікарем на період тимчасової непрацездатності. Застрахована особа несе відповідальність згідно із законом за незаконне одержання з її вини (підроблення, виправлення в документах, подання недостовірних відомостей тощо) матеріального забезпечення та соціальних послуг за соціальним страхуванням. Тобто, чинне законодавство покладає на застраховану особу певні обов`язки, пов`язані з реалізацією права на отримання допомоги по непрацездатності, зокрема - обов`язок дотримання режиму лікування, своєчасно повідомляти страхувальника та страховика про обставини, що впливають на умови або зміни розміру матеріального забезпечення та соціальних послуг. Водночас, в ході судового розгляду не було встановлено доказів того, що [PERSON] своєчасно повідомляв Брусилівську селищну раду про настання страхового випадку - настання тимчасової непрацездатності, відповідачем не було спростовано твердження позивача, що вперше про свою тимчасову непрацездатність [PERSON] повідомив лише 01.10.2020 коли надав листки непрацездатності за період 03.07.2020 по 15.09.2020. Суд критично оцінює пояснення відповідача, що всі листки непрацездатності він отримав лише перед їх здачею до бухгалтерії селищної ради 01.10.2021, адже у спірний період час було видано кілька листків непрацездатності і в [PERSON] не було об`єктивних перешкод ані в належному повідомленні бухгалтерії про відкриття лікарняного, ані в своєчасному отриманні кожного листка та його здачі до бухгалтерії селищної ради. Відтак суд вбачає на порушення ним своїх обов`язків як застрахованої особи, які полягали в неповідомленні ним бухгалтерії про перебування на лікарняному в липні-жовтні 2020 року. Згідно зі ст. 19 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності мають застраховані громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Це право виникає з настанням страхового випадку в період роботи (включаючи час випробування та день звільнення), якщо інше не передбачено законом. Допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу), у разі настання в неї одного з страхових випадків, передбачених законом. Відповідно до частин 1 та 2 статті 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу), у разі настання в неї одного з таких страхових випадків, зокрема, тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві. Допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством. Оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Отже, з положень профільного законодавства вбачається, що ним не передбачено можливості отримання особою одночасно як заробітної плати, так і допомоги по тимчасовій непрацездатності за один і той же період часу, оскільки суть і призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності і зводиться саме до компенсації втраченого особою за цей час заробітку (заробітної плати). Відтак фактичне виконання своїх обов`язків в період, коли він перебував на лікарняному, в жодній мірі не створює законні підстави для нарахування [PERSON] за цей період одночасно і заробітної плати, і допомоги по тимчасовій непрацездатності, тому заперечення сторони відповідача проти позову з наведених вище підстав суд вважає необгрунтованими. Так, вихід на роботу в період непрацездатності маже бути предметом оцінки з точки зору дотримання особою режиму лікування чи інших обов`язків застрахованої особи чи підставою для перерахунку отриманої допомоги. Однак періодичні виходи на роботу в період часу, за який отримано допомогу по непрацездатності не надає законних підстав для одночасного отримання і заробітної плати за цей же період. Статтею 23 Закону передбачені випадки, коли допомога по тимчасовій непрацездатності не надається, серед цих випадків відсутня така підстава як фактичне виконання особою трудових функцій та отримання заробітної плати. Згідно ст. 31 Закону, підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах є виданий у встановленому порядку листок непрацездатності. Тобто, факт надання листка непрацездатності до бухгалтерії селищної ради є самостійною і достатньою підставою для виплати [PERSON] соціальної допомоги (Фондом та селищною радою у відповідному порядку) за період часу, коли він, згідно наданих листків, перебував на лікарняному. Тому суд критично відноситься до пояснень відповідача в тій частині, що при наданні листків непрацездатності він не вимагав сплати йому лікарняних, а лише повідомив роботодавця про тимчасову непрацездатність. Так, після отримання листка непрацездатності у бухгалтерії селищної ради виник обов`язок по проведенню процедури щодо повної оплати соціальної допомоги, окремої заяви чи вимоги від застрахованої особи про сплату соціальної допомоги законодавством не вимагається. Більш того, несплата такої допомоги у повному обсязі та подальше звільнення [PERSON] мали б для селищної ради наслідки, передбачені ст. 117 КЗпП, адже всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника, Кодекс прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, а при невиконанні такого обов`язку з вини роботодавця наступає відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП. Тому суд погоджується з аргументами позивача, що після отримання листків непрацездатності селищна рада виконала свій безальтернативний обов`язок по оформленню і частковій сплаті допомоги по непрацездатності, що, в свою чергу, стало підставою для перерахунку заробітної плати [PERSON] , яку він отримав за період часу, коли він був тимчасово непрацездатним. Відтак доводи відповідача, що він не просив сплачувати йому соціальну допомогу, а тому подальший перерахунок заробітної плати за спірний період є незаконним - суд відхиляє. Також в судовому засіданні встановлено, що після отримання від [PERSON] листків непрацездатності та проведених перерахунків заробітної плати, бухгалтерією селищної ради на підставі ст. 124 КЗпП України було стягнуто (відраховано) з [PERSON] 11 883,10 грн. коштів як безпідставно сплачені, несплачена частина з яких і є предметом стягнення у даній справі. Водночас, [PERSON] не оскаржив такі дії бухгалтерії, після звільнення не подавав позовів за ст. 177 ЗКпП, тобто фактично погодився з правомірністю перерахування заробітної плати за спірний період час свого перебування на лікарняному. Згідно зі статтею 1215 ЦК України, не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. Отже, закон встановлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача. В свою чергу, добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 по своїй суті застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Як суд вже зазначав вище, в ході судового розгляду не було встановлено доказів того, що відповідач своєчасно повідомляв про своє перебування на лікарняному в липні, серпні, вересні 2020, в зв`язку з чим позивач нараховував [PERSON] заробітну плату в повному обсязі. Отже, і в даному випадку, якби відповідач своєчасно повідомляв, що він перебуває на лікарняному, чи то при відкритті такого, чи по завершенні кожного періоду лікування та отриманні чергового листка непрацездатності, то, очевидно, він би не був протабельований як за повні робочі дні у цей період і, як наслідок, не отримував би заробітну плату за цей час, частина з якої і є предметом стягнення у даній справі. Тому неповідомлення відповідачем селищну раду про своє перебування на лікарняному суд розцінює як недобросовісність з боку [PERSON] що дає підстави для стягнення суми надміру сплаченої заробітної плати на підставі ст. 1215 ЦК України. Інші заперечення відповідача проти позову - щодо зустрічних зарахувань зобов`язань між ним та селищним головою, чи щодо застосування положень ст. 136 КЗпП щодо меж відповідальності працівника за завдану шкоду суд відхиляє. Так, інші можливі зобов`язання позивача перед відповідачем на спірну суму мають вирішуватись в ході розгляду судом відповідних вимог, а положення ст. 136 КЗпАП, по-перше - надають роботодавцю право на стягнення коштів в судовому порядку, а по-друге - стосуються спорів саме про відшкодування шкоди, завданої працівником, тоді як даний спір ґрунтується саме на вимогах про стягнення безпідставно набутої частини заробітної плати. Висновки суду за результатами розгляду позову. Проаналізувавши зібрані і досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог Брусилівської селищної ради Житомирського району Житомирської області у повному обсязі та про стягнення з [PERSON] частини безпідставно набутої заробітної плати в розмірі 16 157,77 гривень. Розподіл судових витрат. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позовні вимоги задоволено повністю, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені та документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору в сумі 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят ) гривень 00 копійок, а витрати відповідача на правничу допомогу у даній справі покладаються на нього. На підставі ст.ст. 2, 6, 8, 9,21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», ст.ст. 16, 54-1, 61, 74 Закону України «Про місцеве самоврядування», ст.ст. 1, 15,16,19, 22, 23, 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ст.ст. 3, 15, 16, 1215 ЦК України, ст.96 КЗпП України,

Outcome: approved