Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-08 00:00:00

І. Стислий виклад позицій учасників справи. У березні 2019 р. [PERSON] (далі також - [PERSON] , позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі також - [PERSON] , відповідачка) про відшкодування майнової шкоди в розмірі 809 900 грн. Позов обґрунтований такими обставинами. [PERSON] , будучи власником автомобіля Volksvagen Рassat, д.н.з [NUMBER] , доручив [PERSON] (далі також - [PERSON] , третя особа) виставити вказаний автомобіль на продаж та лишив його у користуванні останнього. 09.12.2017 [PERSON] передав автомобіль на один день у користування відповідачці [PERSON] , яка потрапила на ньому у дорожньо-транспортну пригоду. Внаслідок пошкодження автомобіля позивачу було завдано майнову шкоду в загальному розмірі 809 900 грн., що включає: вартість необхідних для заміни запчастин і ремонтних робіт в сумі 799 800 грн., вартість дефектовки в сумі 3 600 грн., вартість евакуації в сумі 1 200 грн. та вартість зберігання авто на штрафмайданчику в сумі 5 300 грн. Третя особа без самостійних вимог на стороні позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та будучи допитаний в судовому засіданні як свідок під присягою підтвердив наведені у позовній заяві обставини. Відповідачка [PERSON] в особі представника [PERSON] позов не визнала та мотивувала свої заперечення тим, що вона не має відповідати за вимогами позивача, оскільки жодних правовідносин між ними не виникло і права позивача нею не були порушені. Вказала, що на момент дорожньо-транспортної пригоді вона транспортним засобом не керувала і інформацією про винуватця пригоди не володіє. За міркуванням відповідачки [PERSON] передав їй автомобіль не на законних підставах, оскільки перевищив надані йому позивачем повноваження і при цьому не оформив правовідносини у письмовій або нотаріальній формі, а тому при відсутності відомостей про винуватця дорожньо-транспортної пригоди саме він є зобов`язаною за вимогами позивача особою. Вважає також, що позивач не довів належними та допустимими доказами розмір шкоди та відбулася зміна підстав позову у непроцесуальний спосіб. ІІ. Рух справи, процесуальні дії суду та заяви (клопотання) учасників справи. Одночасно з позовом позивач подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на належні відповідачці земельні ділянки, усі рахунки у банківських установах України та обмеження можливості виїзду за кордон України до набрання законної сили рішенням у справі (а.с. 61-62). Ухвалою від 03.04.2019 частково задоволено заяву про забезпечення позову - накладено арешт на належні відповідачці земельні ділянки для індивідуального садівництва, що розташовані за адресою: Київська обл., Бориспільський р-н, сільська рада Рогозівська, кадастрові номери: 3220886400:04:004:0136 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 715814432208); 3220886400:04:004:0135 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 715809032208) (а.с. 70-710. Ухвалою від 25.04.2019 відкрито провадження за позовом та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання на 15.10.2019 (а.с. 76). 05.07.2019 від позивача надійшла заява про забезпечення доказів (а.с. 83-85). Ухвалою від 05.07.2019 задоволено заяву позивача про забезпечення доказів - витребувано від низки банківських установ інформацію про наявність відкритих на ім`я відповідачки рахунків та банківських комірок (а.с. 87-89). 24.07.2019 від представника відповідачки надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 93-96). 15.10.2019 від представника відповідачки надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання (а.с.151). 15.10.2019 від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, яка фактично такою не являється, оскільки збільшення вимог полягає у заявленні до відшкодування судових витрат (а.с. 152-156). В підготовчому засіданні 15.10.2019 суд прийняв до розгляду заяву про збільшення розміру позовних вимог та оголосив перерву до 03.12.2019 (а.с. 165). В підготовчому засіданні 03.12.2019 позивачем подано клопотання про виклик свідків, яке суд задовольнив. Також суд встановив стороні відповідача строк для подання клопотання про виклик свідків, стороні позивача - про призначення експертизи, витребував у позивача інформацію про страхування транспортного засобу, закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті в судове засідання на 07.04.2020 (а.с. 177-179). 13.01.2020 від представника позивача надійшли письмові пояснення щодо місцезнаходження автомобіля (а.с. 186-187). 05.02.2020 від позивача надійшло клопотання про доручення до матеріалів справи засвідченої копії ремонтної калькуляції (а.с. 190). 07.04.2020 від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке суд задовольнив та відклав розгляд справи на 22.09.2020 (а.с. 212- 214). В судовому засіданні 22.09.2020 суд долучив до матеріалів справи надані представником позивача судові рішення у справі про адміністративне правопорушення, допитав свідків та оголосив перерву до 14.12.2020 (а.с. 230-231). Судове засідання 14.12.2020 не відбулося у зв`язку з хворобою судді та було перенесене на 28.01.2021 (а.с. 232-а). В судовому засіданні 28.01.2021 суд долучив до матеріалів справи копію постанови Київського апеляційного суду у справі про притягнення відповідачки до адміністративної відповідальності, відмовив у задоволенні клопотання представника відповідачки про закриття провадження у справі, заслухав вступні промови учасників справи, допитав [PERSON] за його згодою як свідка, розпочав дослідження інших доказів та оголосив перерву до 26.03.2021 (а.с. 242-244). 26.03.2021 від представника відповідачки надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (а.с. 246). В судовому засіданні 26.03.2021 суд продовжив дослідження доказів та оголосив перерву до 09.06.2021 (а.с. 247). В судовому засіданні 09.06.2021 суд відмовив у задоволенні клопотання представника позивача про приєднання додаткових доказів, приєднав докази витрат позивача на правову допомогу, відмовив у задоволенні клопотання представника відповідачки про витребування додаткових доказів на підтвердження розміру судових витрат, заслухав виступи учасників справи в судових дебатах, вийшов до нарадчої кімнати, після виходу з якої оголосив вступну та резолютивну частини рішення. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом. 16.08.2017 [PERSON] видав нотаріально посвідчену довіреність, згідно якої уповноважив громадянина Грузії [PERSON] та [PERSON] представляти його інтереси в будь-яких установах, підприємствах та організаціях з усіх без винятку питань, пов`язаних з купівлею на його ім`я транспортного засобу Volksvagen Рassat, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , визначати на власний розсуд його місце стоянки, зареєструвати транспортний засіб на його ім`я, подавати та одержувати необхідні довідки та документи, сплачувати необхідні податки, платежі та збори, використовувати транспортний засіб на території України та за її межами, підписувати договори цивільно-правового характеру щодо розпорядження (договір купівлі-продажу) та користування автомобілем тощо (а.с. 7-8). Вказана довіреність видана з правом передовіри повноважень іншим особам строком на три роки і дійсна до 16.08.2018 р. З свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] та реєстраційної картки транспортного засобу вбачається, що 17.09.2017 на ім`я [PERSON] було зареєстровано транспортний засіб Volksvagen Рassat, 2015 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , з наданням державного номерного знаку [NUMBER] (а.с. 5, 6). 09.12.2017 [PERSON] передав вказаний автомобіль разом зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу у користування на один день своїй знайомій [PERSON] . Як пояснив в суді [PERSON] , його колишня колега [PERSON] , з якою його також пов`язували і дружні відносини, звернулась до нього з проханням дати їй у користування автомобіль наче б-то для поїздки в аеропорт, щоб зустріти брата, на що він зрештою погодився та 09.12.2017 приблизно о 22-00 год. біля свого будинку передав їй автомобіль з умовою його повернення наступного дня. 10.12.2017 в нічний час у м. Києві на вул. Богатирській автомобіль Volksvagen Рassat, д.н.з. [NUMBER] , потрапив у дорожньо-транспортну пригоду- під час руху зіткнуся з дорожнім огородженням (відбійником) та стовпом з дорожнім знаком, про що свідчать дані схеми місця ДТП (а.с. 12) та надані позивачем фото та відеозапис з місця ДТП. Відповідачем [PERSON] не заперечується ні факт передачі їй автомобіля [PERSON] , ні потрапляння автомобіля у дорожньо-транспортну пригоду в період, коли він перебував у її користуванні, ні перебування її в автомобілі на цей момент. Згідно з даними додатку до протоколу про порушення правил дорожнього руху в автомобілі повністю пошкоджено передню частину разом з двигуном, розірване ліве переднє колесо, вирвано дві передні фари. Більш детально обсяг та характер пошкоджень автомобіля описані в акті огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, згідно з яким в автомобілі деформовано передню частину, а саме: пошкоджено радіаторну решітку, передній бампер, передні праву та ліву блок-фари, передні колеса, праве та ліве крило, вміст капоту, розбите лобове скло, наявні численні пошкодження інших частин автомобіля (а.с. 13). Відповідно до даних ремонтної калькуляції № ФД00016704 від 30.03.2018, що була складена на замовлення позивача ФОП [PERSON] , вартість відновлювального ремонту належного позивачу автомобіля становить 799 800, 65 грн., в тому числі: вартість запчастин - 736 400,54 грн.; вартість ремонтних робіт - 33 488 грн.; вартість матеріалів для фарбування - 22 840,11 грн.; вартість робіт з фарбування - 7 072 грн. (а.с. 191-205). Вартість евакуації автомобіля та його дефектовки зі зняттям двигуна та його часткового розбирання склала 4 800 грн., а вартість його зберігання у ФОП [PERSON] - 5 300 грн., що підтверджується рахунками на оплату № 0000002633 від 23.08.2018 та № 0000002804 від 17.10.2018 (а.с. 46). В процесі розгляду справи ставилось питання щодо експертного дослідження вартості завданої шкоди, проте з пояснень представника позивача було установлено, що пошкоджений в ДТП автомобіль, який позивач залишив на зберігання на СТО «Арт-Драйв», у грудні 2019 р. без його відома був переданий на майданчик тимчасового утримання транспортних засобів за адресою: м. Київ, вул. Медова, 4, де позивач з`ясував, що з автомобіля викрадені усі деталі та механізми, окрім рами та корпусу двигуна (а.с. 186-187). Наведені обставини унеможливили проведення у справі автотоварознавчої експертизи. Як установив суд, під час оформлення ДТП патрульними поліцейськими Шмелькова Т. Є. заперечувала факт керування автомобілем стверджуючи, що автомобілем на її прохання керував невідомий чоловік, який зник з місця ДТП, у зв`язку з чим протокол про адміністративне правопорушення не складався, а матеріали були передані до відділу розшуку та дізнання разом із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу. Вже після звернення позивача до суду з цим позовом, а саме 22.07.2020, інспектором Управління патрульної поліції у м. Києві відносно [PERSON] було складено протокол про адміністративне правопорушення за статтею 124 КпАП України (а.с. 221). У протоколі зазначено, що 10.12.2017 о 01-50 год. у м. Києві на вул. Богатирській у напрямку м. Вишгорода [PERSON] , керуючи транспортним засобом Volksvagen Рassat, д.н.з. [NUMBER] , не врахувала дорожньої обстановки, не обрала безпечної швидкості руху, не впоралась з керуванням та скоїла наїзд на дорожню огорожу, чим порушила пункти 2.3.б, 12.1, 12.3 Правил дорожнього руху України. В результаті ДТП автомобіль отримав механічні пошкодження. За результатами розгляду цього протоколу суддя Оболонського районного суду м. Києва виніс постанову від 10.09.2020 про закриття провадження у справі щодо [PERSON] за відсутністю в її діях складу та події адміністративного правопорушення Постановою судді Київського апеляційного суду від 18.12.2020 апеляційну скаргу потерпілого [PERSON] на вищевказану постанову залишено без задоволення, а постанову судді Оболонського районного суду м. Києва від 10.09.2020 - без змін (а.с. 235-240). Приймаючи таке рішення суддя апеляційної інстанції погодився з висновками судді районного суду про недоведеність наявності в діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення. IV. Мотивувальна частина рішення. У статтях 15, 16 ЦК України закріплене право кожного на захист свого цивільного (особистого немайнового або майнового) права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 5 ЦПК України визначає, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Аналіз змісту наведених законодавчих норм дає підстави для висновку, що захисту підлягає лише порушене або оспорюване право або інтерес, у спосіб, який не суперечить закону, при цьому за змістом принципу диспозитивності (стаття 13 ЦПК України) позивач на власний розсуд визначає визначає спосіб захисту порушеного права та особу, до якої пред`являє вимоги. У частині 2 статті 16 ЦК України визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів. Одним з таких способів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, підставою для застосування якого є наявність заподіяної особі майнової шкоди. За нормою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у більшому або меншому розмірі. За обставинами справи установлено, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено належний позивачу транспортний засіб, а відтак є очевидним факт порушення його суб`єктивного матеріального права, на захист якого подано цей позов. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду в рамках позадоговірних (деліктних) зобов`язань визначає стаття 1166 ЦК України, згідно положень якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Отже за змістом наведеної правової норми обов`язковими умовами відповідальності за завдання майнової шкоди у деліктних зобов`язаннях є наявність таких складових: протиправна поведінка відповідача; настання шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою; вина завдавача шкоди, яка може виступати у формах умислу або необережності. Норма частини 6 статті 82 ЦПК України визначає, що постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Чинною постановою судді у справі про адміністративне правопорушення, предметом розгляду якої були обставини дорожньо-транспортної пригоди з належним позивачу транспортним засобом, в діях відповідачки [PERSON] не установлено складу адміністративного правопорушення, що унеможливлює покладення на неї відповідальності за завдану шкодув рамках позадоговірних зобов`язань. Водночас при вирішенні цього спору суд ураховує, що відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди як спосіб захисту порушених прав застосовується також і у договірних зобов`язаннях, у зв`язку з чим є необхідність у з`ясуванні правової природи цивільних відносин, що виникли між сторонами. Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За положенням статті 610 цього Кодексу порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди(стаття 611 ЦК України). За приписами статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Аналіз наведених законодавчих норм дає підстави для висновку, що юридичною підставою цивільно-правової відповідальності у зобов`язальних правовідносинах є норма закону або іншого акта цивільного законодавства, а фактичною - склад цивільного правопорушення. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, з договорів та інших правочинів. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 626 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін, погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з приписами частини 1 статті 638 цього Кодексу договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 827 ЦК України наведено визначення договору позички, відповідно до якого за таким договором одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов`язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними. Отже установлені судом фактичні обставини переходу транспортного засобу у безоплатне користування відповідачки на певний строк дають підстави кваліфікувати спірні правовідносини як відносини позички. Обов`язки користувача за договором позички визначені нормою частини 2 статті 833 ЦК України, за приписами якої користувач зобов`язаний: користуватися річчю за її призначенням або відповідно до мети, визначеної у договорі; користуватися річчю особисто, якщо інше не встановлено договором; повернути річ після закінчення строку договору в такому самому стані, в якому вона була на момент її передання. Даючи оцінку доводам відповідача про те, що спірні правовідносини не відповідають ознакам договору позички з огляду передбачену законом обов`язкову нотаріальну форму договору позички транспортного засобу, суд виходить з наступного. Так, дійсно норма частини 4 статті 828 ЦК України встановлює вимоги щодо письмової форми та нотаріального посвідчення договору позички транспортного засобу (крім наземних самохідних транспортних засобів), в якому хоча б однією стороною є фізична особа, при цьому правовим наслідком недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору є його нікчемність (частина 1 статті 220 ЦК України). Доповнення законодавцем наведеної норми вказівкою на виключення із загальною правила про обов`язкову нотаріальну форму договору позички транспортного засобу такого об`єкта як наземний самохідний транспортний засіб пов`язане з внесенням постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2009 № 124 (на цей час ця постанова діє у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 26.09.2011 № 1029) змін до Правил дорожнього руху України, а саме пункту 2.2., згідно з яким власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб. Отже відповідно до чинних нормативних положень фактична передача транспортного засобу разом із реєстраційним документом на цей транспортний засіб є правомірним способом набуття такою особою транспортного засобу у володіння та користування. Поняття «наземний самохідний транспортний засіб» у законодавстві України відсутнє, проте статтею 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів визначено, що наземні транспортні засоби - це пристрої, призначені для перевезення людей та/або вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів, які підлягають державній реєстрації та обліку у територіальних органах Міністерства внутрішніх справ України та/або допущені до дорожнього руху, а також ввезені на митну територію України для тимчасового користування, зареєстровані в інших країнах. Пункт «b» статті 1 Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення, до якої Україна приєдналась 07.09.2005, визначає, що термін «автомобіль» означає будь-який самохідний автотранспортний засіб, що зазвичай використовується для автомобільних перевезень людей чи вантажів або для буксирування дорогами транспортних засобів, що використовуються для перевезення людей чи вантажів; цей термін не охоплює сільськогосподарські трактори. Стаття 9 Конституції України проголошує, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Вищевикладене дає підстави для висновку, що автомобілі належать до наземних самохідних транспортних засобів, а відтак вимога закону щодо письмової форми та нотаріального посвідчення договору позички на спірні правовідносини не поширюється. З огляду на те, що передача речі у безоплатне користування є способом розпорядження нею, позичкодавцем може бути особа, яка наділена таким правом, що знайшло своє вираження у нормі статті 829 ЦК України. Судом установлено, що транспортний засіб був переданий у користування відповідачки третьою особою [PERSON] , який на той час був наділений усіма правомочностями власника вказаного транспортного засобу на підставі виданої позивачем довіреності. Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина 1 статі 237 ЦК України). Відповідно до положень статті 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. Наведене означає, що вчинення правочину представником є підставою для виникнення відповідних правовідносин між представлюваваним і особою, з якою уклав правочин представник. Отже, внаслідок укладення представником [PERSON] договору позички права і обов`язки позичкодавця за цим договором виникли у позивача [PERSON] , а права і обов`язки користувача - у відповідача [PERSON] . Відповідачка посилається на те, що [PERSON] , передаючи транспортний засіб у її користування, вийшов за межі наданих йому позивачем повноважень, проте ці доводи не заслуговують на увагу, оскількижодних обмежень щодо видів правочинів на розпорядження майном представлюваваноговидана позивачем довіреність не містить. Більше того, за змістом статті 241 ЦПК України право на оспорення правочину з підстав перевищенням представником повноважень належить лише представлюваваному, а в даному випадку поведінка позивача свідчить про те, що він схвалив дії третьої особи, вчинені з його майном. На момент звернення позивача до суду з цим позовом закінчився строк довіреності, на підставі якої [PERSON] мав, зокрема, право на одержання грошових сум, сплачених як відшкодування завданої шкоди (у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу), а відтак саме позивачу як власнику пошкодженого майна та позичкодавцю належить право вимоги у спірних правовідносинах. Укладаючи усний договір позички транспортного засобу, відповідачка зобов`язалась користуватись транспортним засобом особисто та повернути його після закінчення строку дії договору у такому самому стані, в якому він був на момент його передання, а відтак за наслідками порушення вказаних зобов`язань у позивача виникло право вимагати відшкодування завданих йому збитків (майнової шкоди). За встановлених судом обставин заявлена позивачем вимога про відшкодування майнової шкоди є правомірним і адекватним способом захисту його майнового права, що відповідає його змісту, характеру порушення та спричиненим цивільним правопорушенням наслідкам. Відсутність вини відповідачки у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди не свідчить про відсутність її вини у порушенні зобов`язання, оскільки не встановлено, що умови договору позички передбачали її право на передачу права керування транспортним засобом іншій особі. Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до статті 76 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77 ЦПК України). За приписами статті 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. У справах, що виникають із заподіяння шкоди, до предмету доказування належить, зокрема, розмір завданих збитків. На підтвердження розміру збитків позивачем надано ремонтну калькуляцію, відповідно до якої вартість відновлювального ремонту належного йому автомобіля становить 799 800, 65 грн. Як установив суд, ремонтна калькуляція складена компетентною особою - ФОП [PERSON] , основним видом діяльності якого є технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів (згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань), містить відомості про обсяг і номенклатуру робіт з відновлювального ремонту належного позивачу транспортного засобу, перелік необхідних складових та матеріалів, а її дані узгоджуються з наявними в матеріалах справи відомостями про обсяг та характер ушкоджень транспортного засобу. Жодних доказів на спростування даних вказаного документа не надано, а тому суд вважає його належним і допустимим доказом розміру завданих позивачу збитків та покладає в обґрунтування свого рішення. Окрім збитків, завданих пошкодженням транспортного засобу, позивач поніс витрати на оплату евакуації автомобіля, його дефектовки та зберігання на станції техобслуговування в загальному розмірі 10 100 грн., що підтверджується наданими суду доказами. Необхідність понесення позивачем вказаних витрат зумовлена винними діями відповідачки, а відтак вимога про їх відшкодування також є обґрунтованою та доведеною. Доводи представника відповідачки про те, що в процесі розгляду справи позивач у позапроцесуальний спосіб фактично змінив підстави позову, що унеможливлює задоволення позову, не ґрунтуються на процесуальному законі. Так, тлумачення пунктів 4 і 5 частини 3 статті 175 ЦПК України дає підстави для висновку, що підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу, а предмет позову - це частина позову, яка становить матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Отже зміна підстав позову означає зміну обставин, на яких ґрунтується вимога позивача, при цьому не вважається зміною підстав позову зміна наведених у позовній заяві правових обґрунтувань щодо спірних правовідносин. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Таку правову позицію неодноразово висловлював Верховний Суд у своїх рішеннях з даного питання. Зі змісту позовної заяви та заяви про збільшення розміру позовних вимог вбачається. що вимога про відшкодування шкоди обґрунтована обставинами, за яких транспортний засіб перейшов у володіння відповідачки, та в подальшому потрапив у дорожньо-транспортну пригоду, при цьому жодних обґрунтувань щодо правової кваліфікації спірних правовідносин заяви по суті справи не містять. Зважаючи на викладене, наведення представником позивача у вступній промові та у виступі в судових дебатах міркувань щодо правової кваліфікації спірних правовідносин жодним чином не свідчить про зміну підстав позову. Отже на підставі оцінки наведених сторонами аргументів і наданих ними доказів суд дійшов висновку про обґрунтованість і доведеність вимог [PERSON] до [PERSON] про відшкодування майнової шкоди в загальному розмірі 809 900 грн. V. Розподіл судових витрат між сторонами. За приписами статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову - на відповідача. У зв`язку з розглядом цієї справи позивач поніс витрати на сплату судового збору в загальному розмірі 8 867,40 грн.(а.с. 4а, 62, 85а). Судом також установлено, що позивачем понесені витрати на оплату вартості надання центром адміністративних послуг інформації про належне відповідачці нерухоме майно в сумі 1 200 грн. (а.с. 163) та на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 6 250 грн., що підтверджується договором про надання правової допомоги від 15.09.2019, додатковими угодами до нього, ордером серії АА № 71007917 від 15.10.2019 та меморіальним ордером від 17.09.2019 на вказану суму (а.с. 157-158, 159, 160, 161, 162). Отже з огляду на результат розгляду справи суд покладає на відповідачку в повному обсязі усі понесені позивачем судові витрати в загальному розмірі 16 317,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved