Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-22 00:00:00

І. Виклад позиції позивача та відповідача. [PERSON] 01.09.2021 звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно, згідно якого просить суд визнати за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] право власності на Ѕ частину квартири за адресою: [ADDRESS] . Позов обґрунтований тим, що на підставі реєстраційного посвідчення про право власності, виданого КП «Бюро технічної інвентаризації» Іллічівської міської ради 23.04.2007 їй (позивачці) та [PERSON] належить на праві приватної власності у рівних частках (по Ѕ кожному) на праві власності квартира за адресою: [ADDRESS] . Право власності на зазначену квартиру зареєстровано КП «Бюро технічної інвентаризації» в реєстрову книгу № И 15 за реєстровим №704, сторінка №142. [PERSON] помер [INFO] . Заповіту після своєї смерті він не залишав. Позивачка вказує в позові, що після смерті батька частину вищезазначеної спільної квартири фактично успадкувала вона, так як в ній постійно проживає та зареєстрована в зазначеній квартирі, вона є спадкоємцем першої черги. Іншим спадкоємцем першої черги є рідна сестра позивача - [PERSON] . На підставі заяви позивача, 25 червня 2021 року Кодимською районною державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа у спадковому реєстрі за №178/2021. Державним нотаріусом Кодимської районної державної нотаріальної контори у липні 2021 року позивачці повідомлено про те, що видати свідоцтво про право власності на нерухоме майно неможливо у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно та рекомендовано звернутись до судових органів для визнання права власності на спадкове майно. На підставі викладеного позивач звернувся до суду з відповідним позовом. Позивач був належним чином сповіщений про судовий розгляд справи, однак до суду не з`явився, просив суд розглядати справу без його участі. Відповідач відзиву на позов не надав, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позов визнав, просив суд його задовольнити. ІІ. Інші процесуальні дії у справі. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судом ухвалено рішення про задоволення позову в підготовчому засіданні з наступних підстав. Так, за змістом частини четвертої статті 200 ЦПК ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Частиною четвертою статті 206 ЦПК передбачено, що у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, ЦПК допускає ухвалення рішення в підготовчому судовому засіданні і в правовідносинах, що виникли між сторонами відповідач позов визнав, таке визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тобто в даному випадку наявні законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову в підготовчому судовому засіданні. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що на підставі реєстраційного посвідчення про право власності, виданого КП «Бюро технічної інвентаризації» Іллічівської міської ради 23.04.2007 їй (позивачці) та [PERSON] належить на праві приватної власності у рівних частках (по Ѕ кожному) на праві власності квартира за адресою: [ADDRESS] (а.с.17). Право власності на зазначену квартиру зареєстровано КП «Бюро технічної інвентаризації» в реєстрову книгу № И 15 за реєстровим №704, сторінка №142 (а.с.17). [PERSON] помер [INFO] . Заповіту після своєї смерті він не залишав. Після смерті батька частину вищезазначеної спільної квартири фактично успадкувала позивачка, так як в ній постійно проживає та зареєстрована в зазначеній квартирі, вона є спадкоємцем першої черги. На підставі заяви позивача, 25 червня 2021 року Кодимською районною державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа у спадковому реєстрі за №178/2021. Державним нотаріусом Кодимської районної державної нотаріальної контори у липні 2021 року позивачці повідомлено про те, що видати свідоцтво про право власності на нерухоме майно неможливо у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно та рекомендовано звернутись до судових органів для визнання права власності на спадкове майно (а.с.20). ІV. Оцінка Суду. Частиною 1 ст.328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Саме таку правову позиції висловив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ у своїй Постанові №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Цивільним законодавством України передбачено спадкування, а саме відповідно до ст.1216 ЦК України, права та обов`язки фізичної особи, яка померла (спадкодавець), переходять до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.ст.1216-1218 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого, статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Статтею 1296 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Враховуючи те. що до складу спадщини входить нерухоме майно, виконуючи свій обов`язок визначений ст.1297 ЦК України, відповідно до якої, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до ч.1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Статтею 392 ЦК України регламентовано, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання , у разі якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Судом встановлено, що позивач по справі є співвласником квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с.17). Після смерті [PERSON] залишилася спадщина, до складу якої входить 1/2 частина квартири за адресою: [ADDRESS] . Факт наявності частини даного нерухомого майна померлому підтверджуються копією свідоцтва про право власності на житло (а.с.17). В силу ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Приймаючи до уваги те, що визнання права власності на спадкове майно є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, відсутність у спадкодавця державної реєстрації права власності на нерухоме майно, унеможливлює оформлення спадкових прав спадкоємця у нотаріальному порядку. Відповідно до ст.16 ЦК України способом захисту цивільних прав може бути визнання права власності. Постановою Пленуму Верховного Суду України від30.05.2008року №7«Про судову практику у справах про спадкування» (пункт 23) передбачено звернення до суду за правилами позовного провадження осіб, яким нотаріус відмовив в оформленні права на спадкування. Відповідно до Постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі №6-164цс12 зазначено, що у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Як передбачено у підпунктами 4.15, 4.18 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу I цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Отже, вимоги позову є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог. З цих підстав,

Outcome: approved