Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-27 00:00:00

І. Стислий виклад позицій учасників справи. У квітні 2016 р. [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] (далі - [PERSON] , [PERSON] , відповідачі) про визнання їх та малолітньої дитини [PERSON] (далі - [PERSON] ) такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] , та виселення. Під час розгляду справи в суді позивач змінив предмет позову - просив визнати [PERSON] , [PERSON] та малолітню [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири, та усунути перешкоди у здійсненні ним права володіння, користування та розпоряджання власністю шляхом зняття відповідачів з реєстраційного обліку за адресою спірної квартири. Вимоги позивача обґрунтовані такими обставинами. 14.09.2013 було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16.04.2014 у справі про поділ майна подружжя за [PERSON] визнано право власності на квартиру [ADDRESS] . 11.02.2016 позивач зареєстрував за собою право власності на вищевказану квартиру, а 24.02.2016 йому стало відомо, що у належній йому квартирі зареєстрована його колишня дружина [PERSON] разом з своїми дітьми [PERSON] та [PERSON] . Оскільки за рішенням суду право власності [PERSON] на спірну квартиру припинилося, вона втратила право на користування житловою площею вказаної квартири. Права членів сім`ї власника на об`єкт власності є похідними від права самого власника, а тому припинення права власності [PERSON] на спірну квартиру припиняє і право її дітей на користування нею. Більше того, що рішенням суду про поділ майна подружжя за [PERSON] визнано право власності на квартиру [ADDRESS] , а тому житлові права відповідачів, зокрема, малолітньої дитини, жодним чином не порушуються. Наявність реєстрації відповідачів у спірній квартирі позбавляє позивача можливості вільно користуватися та розпоряджатися належною йому власністю. Відповідач [PERSON] позов не визнала посилаючись на те, що вона та її син [PERSON] проживають у спірній квартирі з 1998 р., а відтак припинення сімейних відносин з позивачем не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Її малолітня дитина [PERSON] також користується спірним житлом абсолютно законно, оскільки на вселення до батьків неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Відповідач [PERSON] не подав письмових заперечень та/або відзиву на позов, про день та час розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку за зареєстрованим місцем його проживання. У поясненняхщодо позову Служба у справах дітей Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації виклала аргументи на підтримку прав та інтересів малолітньої дитини [PERSON] та просила винести рішення відповідно до вимог чинного законодавства з максимально можливим урахуванням інтересів дитини (а.с. 25-26). Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація подала заяву про розгляд справи за відсутності її представника. ІІ. Рух справи, заяви (клопотання) учасників справи та процесуальні дії суду. Ухвалою від 30.05.2016 суд (під головуванням судді Парамонова М.Л.) відкрив провадження у справі та призначив справу до судового розгляду (а.с. 23). 06.06.2016 Службою у справах дітей Дарницької районної у місті Києві подано пояснення по справі (а.с. 25-26). 05.07.2016 суд залучив до участі у справі в якості третьої особи Дарницьку районну у місті Києві державну адміністрацію (а.с. 31). 10.08.2016 позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог (а.с. 41-43). 24.11.2016 Дарницькою районною в місті Києві державною адміністрацією подано клопотання про розгляд справи за відсутності її представника (а.с. 62). 01.12.2016 представник відповідача [PERSON] [PERSON] подав письмові заперечення на позов (а.с. 64-65). 26.07.2017 справу передано до провадження судді Комаревцевої Л.В. (а.с. 120). 01.11.2018 справу передано до провадження судді Трусової Т.О. (а.с. 188). Ухвалою від 05.11.2018 справу прийнято до провадження судді Трусової Т.О. та призначено до судового розгляду на 21.02.2019 (а.с. 189). 21.02.2019 у зв`язку з хворобою судді розгляд справи перенесено на 11.04.2019 (а.с. 198). 27.03.2019 Дарницькою районною в місті Києві державною адміністрацією подано клопотання про розгляд справи за відсутності її представника (а.с. 208). 03.04.2019 Службою у справах дітей Дарницької районної у місті Києві подано заяву про розгляд справи за відсутності її представника (а.с. 210). 11.04.2019 представник позивача подав заяву про відкладення судового засідання (а.с. 211). 11.04.2019 розгляд справи відкладено на 11.07.2019 (а.с. 212). Ухвалою від 11.07.2019 (протокольною) суд вирішив розглядати справу в порядку загального позовного провадження та оголосив перерву до 28.10.2019 (а.с. 218-219). 28.10.2019 представник позивача [PERSON] подав заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи за відсутності сторони позивача, інші учасники справи до суду не з`явилися, у зв`язку з чим суд розглянув справу без фіксування судового засідання технічними засобами. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом. 07.08.1998 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб. Спільних дітей у подружжя не було. 14.09.2013 шлюб [PERSON] та [PERSON] був розірваний Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, про що складено актовий запис № 387. 16.04.2014 Дарницький районний суд м. Києва ухвалив рішення у цивільній справі № 753/16037/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя (а.с. 6-8). Вказаним рішенням суд припинив право спільної сумісної власності колишнього подружжя на однокімнатну квартиру [ADDRESS] та визнав право власності на дану квартиру за [PERSON] , а [PERSON] виділив двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 15.10.2014 вищевказане рішення суду було скасоване та ухвалене нове рішення про поділ майна, проте 21.01.2015 Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ постановив ухвалу, якою скасував рішення суду апеляційної інстанції та залишив в силі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16.04.2014 (а.с. 9-11, 12-14). Право власності позивача на спірну квартиру зареєстроване у встановленому законом порядку, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 15). З довідки житлово-експлуатаційної організації - Комунального підприємства з експлуатації та ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» від 24.02.2016 та відомостей електронного реєстру територіальної громади м. Києва (отриманих станом на 19.12.2017) вбачається, що у належній позивачу квартирі з 02.07.1999 зареєстроване місце проживання його колишньої дружини [PERSON] і її сина [PERSON] , а 14.08.2015 [PERSON] зареєструвала за вказаною адресою місце проживання своєї малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , народженої у новому шлюбі (а.с. 16, 156, 66, 67). IV. Зміст спірних правовідносин, оцінка суду, норми права та мотиви їх застосування. Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (статті 124, 129 Конституції України, стаття 18 ЦПК України). З встановлених судом обставин вбачається, що на підставі чинного рішення суду про поділ спільного майна подружжя відповідач [PERSON] втратила будь-які права на спірну квартиру, а позивач [PERSON] набув право особистої власності на усю квартиру. За приписом статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321 ЦК України, у якій закріплений конституційний принцип непорушності права власності, проголошує, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 383 цього Кодексу, яка регламентує основні права власників житлового будинку або квартири, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб… Стаття 391 ЦК України надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі власника будинку або квартири, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та існування перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право, та з яких підстав. Спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, є Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», за положеннями якого зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставісудового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (стаття 7). Системний аналіз змісту наведених норм дає підстави для висновку, що особа втрачає право користування житлом внаслідок припинення права власності на нього. Право членів сім`ї власника житла на користування житлом, а також підстави та умови, за яких член сім`ї власника втрачає право на користування житлом, врегульовані нормами статті 405 ЦК України та статті 156 Житлового кодексу УРСР, за змістом яких члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство (стаття 64 Житлового кодексу УРСР), мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (частина 2 статті 405 ЦК України). Отже ураховуючи, що самостійного права на житло члени сім`ї власника житла не набувають, а їх право на користування житлом є особистим сервітутом, похідним від прав власника житла, припинення права особи на житло припиняє і право членів її сім`ї на користування ним. За обставинами справи встановлено, що право власності [PERSON] на спірну квартиру припинилося на підставі рішення суду, а відтак вона та члени її сім`ї втратили право користування нею. Всупереч доводам [PERSON] підстав для збереження за нею та її сином і дочкою права користування спірною квартирою судом не встановлено, оскільки за рішенням суду вона отримала у власність іншу квартиру, до того ж двокімнатну і більшої площі. Відповідно до положень статей 3, 15 ЦК України підставою для судового захисту цивільного права або інтересу є його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 цього Кодексу визначає орієнтовний перелік способів судового захисту, до яких, зокрема, відноситься такий спосіб захисту як припинення дії, яка порушує право. За приписом статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку. Відтак з огляду на встановлені обставини, вищенаведені положення матеріального закону та ураховуючи, що реєстрація у спірній квартирі осіб, які втратили право користування нею, перешкоджає позивачу в повній мірі користуватися та розпоряджатися своєю власністю, суд вважає ефективним та достатнім способом захисту порушеного права позивача визнання відповідачів та малолітньої [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням. V. Розподіл судових витрат між сторонами. Судом встановлено, що при зверненні до суду з позовом [PERSON] було сплачено судовий збір за дві вимоги немайнового характеру в розмірі 1 102,42 грн. (а.с. 5). За положеннями статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд задовольнив лише одну вимогу позивача, суд покладає на відповідачів судовий збір в розмірі 551,20 грн., а саме: 2/3 - на відповідача [PERSON] як особу, що діяла у власних інтересах та в інтересах малолітньої дитини, та 1/3 - на [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: partial