Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-26 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Харківський міський центр зайнятості (далі - позивач) звернувся до Московського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення 7 615, 66 коп. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що відповідач перебував на обліку у позивача з 09.11.2020 року та наказом № НТ201112 від 13.11.2020 відповідачу надано статус безробітного та призначено виплату допомоги по безробіттю. Однак в подальшому було встановлено, що під час перебування на обліку в центрі зайнятості відповідач отримав свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю з 25.11.2020 року, однак в порушення вимог п. п. 4 п. 2 ст. 44 Закону України «Про зайнятість населення» не проінформував про вказані обставини центр зайнятості. Таким чином, відповідач з 25.11.2020 по 02.12.2020 (три робочих дні) відносився до категорії зайнятого населення, не мав права перебувати в статусі безробітного та отримувати допомогу по безробіттю. З урахуванням вказаних обставин керівником позивача було прийнято наказ № 49 від 20.01.2021 про повернення коштів, виплачених як допомога по безробіттю за період з 25.11.2020 по 20.12.2020 в сумі 7 615, 66 грн., які відповідачем у добровільному порядку повернуті не були. У зв`язку з цим позивач вирішив звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів. Відповідач проти задоволення позову заперечив, посилаючись на те, що відповідач практично одразу скористався своїм правом зупинити свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, про що майже одразу після отримання свідоцтва подав відповідну заяву. Враховуючи віддаленість фактичного місця проживання відповідача та знаходження Ради адвокатів Донецької області, подати таку заяву наступного робочого дня не виявилося за можливе. Адже вручення свідоцтв проходило урочисто та тривало до пізнього часу. До свого постійного місця мешкання відповідач потрапив лише 26.11.2020 року. 27.11.2020 року припадало на п`ятницю, відповідно короткий робочий день, а також день, коли Радою адвокатів Донецької області проводяться кваліфікаційні іспити, і враховуючи санітарно-епідеміологічні умови недопущення скупчення великої кількості людей в одному місці, Радою адвокатів Донецької області рекомендовано не відвідувати приміщення Ради в дні складання іспитів. 28 та 29 листопада 2020 року припали на вихідні дні. Тому враховуючи віддаленість місця знаходження Ради адвокатів Донецької області відповідач зміг особисто прибути до неї лише 02.12.2020 року. Відтак, обставини, що зумовлювали втрату статусу безробітного, відпали. З огляду на ці обставини, відсутність будь-яких даних щодо фактичного зайняття незалежною професійною діяльністю адвоката, як самозайнятої особи, у період з 25.11.2020 по 02.12.2020 відповідач не міг здійснювати адвокатську діяльність. З урахуванням короткої тривалості цього періоду, позбавлення відповідача права на одержання допомоги по безробіттю з формальних підстав є непропорційним. При цьому, відповідач посилається на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 28.10.2019 у справі № 137/558/17, рішеннях Європейського Суду з прав людини у справах «Gaygusuz v. Austria» та «Klein v. Austria» та ін. Крім того, відповідач зазначає, що він не тільки не здійснював адвокатської діяльності, а навіть не планував її здійснення, адже не отримував посвідчення адвоката, ордерної книжки, не ставав на облік як самозайнята особа до органів податкової, не є засновником чи учасником адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання. За таких обставин, позивач жодним чином не довів зазначених у позовній заяві порушень з боку відповідача. Крім того, відповідач зазначив, що ним були понесені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 60 000, 00 грн., докази на підтвердження чого будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення, про що зробив відповідну заяву. Позивач у відповіді на відзив з доводами відповідача не погодився, посилаючись на те, що Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не передбачено необхідності особисто подавати заяву про зупинення адвокатської діяльності, а тому доводи відповідача про неможливість подати заяву про зупинення адвокатської діяльності наступного робочого дня з дати отримання свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю є необґрунтованими. Отже, з 25.11.2020 року, тобто з дати отримання свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, відповідач відносився до категорії самозайнятих осіб та відповідно до п.п. 4 п. 2 ст. 44 Закону України «Про зайнятість населення» мав обов`язок протягом трьох робочих днів повідомити позивача про отримання ним свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. Посилання відповідача на рішення Європейського Суду з прав людини у справах «Gaygusuz v. Austria» та «Klein v. Austria» не є релевантними до обставин даної справи. У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд задовольнити їх з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явились, проте представник відповідача подав до суду заяву з проханням розглядати справу без його участі за наявними у справі доказами та відмовити у задоволенні позову. ІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. 09.11.2020 року відповідач звернувся до позивача із заявою № 20201109-73178 від 09.11.2020 про надання статусу безробітного та заявою № 20201109-73178/2 про призначення виплати допомоги по безробіттю, на підставі чого йому було відкрито персональну картку № [NUMBER] . У пункті 4.2.7. Індивідуального плану працевлаштування безробітного від 16.11.2020 відповідачу було роз`яснено його обов`язок інформувати Центр зайнятості протягом трьох робочих днів про обставини, що впливають на припинення реєстрації безробітного, у разі необхідності та відповідно до законодавства повертати суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг, що передбачено ч. 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». Відповідно до відомостей, які містяться в Єдиному реєстрі адвокатів України відповідач 25.11.2020 року отримав свідоцтво № 5896 про право на заняття адвокатською діяльністю. 02.12.2020 року право відповідача на заняття адвокатською діяльністю було зупинено згідно з п. 1 ч. 1 ст. 31 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» з 02.12.2020 року на підставі заяви адвоката від 02.12.2020 року. Згідно Акту № 11 розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення від 19.01.2021, розслідуванням було встановлено, що відповідач в період перебування на обліку в центрі зайнятості отримав свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю. Відповідач перебував на обліку в статусі безробітного з 10.11.2020 по 21.12.2020. Допомога по безробіттю призначалась як застрахованій особі з урахуванням страхового стажу на період з 10.11.2020 по 06.08.2021. Факт отримання свідоцтва з 25.11.2020 підтверджується даними, отриманими на сайті Національної асоціації адвокатів України. Адвокатська діяльність є незалежною професійною діяльністю відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а тому відповідач вважається зайнятою особою з часу отримання свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. За таких обставин, відповідач під час перебування на обліку в статусі безробітного одночасно перебував у складі Національної асоціації адвокатів України, про що свідчить свідоцтво № 5896, яке видано Радою адвокатів Донецької області від 25.11.2020. Кошти, нараховані та перераховані відповідачу на його особистий рахунок як допомога по безробіттю з 25.11.2020 підлягають поверненню. Відповідно до довідки позивача про нараховане та перераховане матеріальне забезпечення, яке підлягає поверненню, відповідач має повернути позивачу виплачені як допомога по безробіттю 7 615, 66 грн. Наказом керівника позивача № 49 від 20.01.2021 було вирішено вжити заходів по поверненню виплачених відповідачу як допомога по безробіттю за період з 25.11.2020 по 20.12.2020 в сумі 7 615, 66 грн. 22.01.2021 року позивач звернувся до відповідача з листом-претензією № ХМЦЗ-02-764 про повернення коштів в сумі 7 615, 66 грн., яка відповідачем задоволена не була. ІІІ. Мотиви, з яких виходить суд при ухваленні рішення та застосовані норми права. Правові, економічні та організаційні засади реалізації державної політики у сфері зайнятості населення, гарантії держави щодо захисту прав громадян на працю та реалізації їхніх прав на соціальний захист від безробіття визначає Закон України «Про зайнятість населення». Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення» безробіття - соціально-економічне явище, за якого частина осіб не має змоги реалізувати своє право на працю та отримання заробітної плати (винагороди) як джерела існування. Безробітний - особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи (п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення»). Частиною 1 ст. 4 Закону України «Про зайнятість населення» передбачено, що до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно (у тому числі члени особистих селянських господарств), проходять військову чи альтернативну (невійськову) службу, на законних підставах працюють за кордоном та які мають доходи від такої зайнятості, а також особи, які навчаються за денною або дуальною формою здобуття освіти у закладах загальної середньої, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти та поєднують навчання з роботою. Відповідно до ч. 2 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. Пунктом 4 ч. 2 ст. 44 Закону України «Про зайнятість населення» зареєстровані безробітні зобов`язані інформувати територіальний орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, протягом трьох робочих днів про обставини припинення реєстрації, визначені у частині першій статті 45 цього Закону. Згідно з ч. 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг. Таким чином, стягнення виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі можливе тільки за двох умов: зловживання з боку застрахованої особи та/або подання ним недостовірних даних. Даний перелік є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» видами забезпечення є допомога безробіттю. В той же час, відповідно до ст. 1215 ЦК України передбачено загальне правило, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Так, відповідно до статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, але за умови відсутності: а) рахункової помилки зі сторони платника; б) недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. Згідно з частиною першою зазначеної статті не підлягає поверненню заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. При цьому, правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Зі змісту наведеної норми вбачається, що умовою стягнення виплаченого забезпечення є умисне невиконання застрахованою особою своїх обов`язків та зловживання ними. Відтак, позивач, в даному випадку, повинен довести вину застрахованої особи у формі прямого умислу, спрямованого саме на свідоме неповідомлення про працевлаштування з метою незаконного отримання допомоги по безробіттю. Зобов`язання у зв`язку з безпідставним набуттям майна виникають за наявності трьох умов: набуття або зберігання майна; набуття або зберігання майна за рахунок іншої особи; відсутність правових підстав для такого набуття чи зберігання або припинення таких підстав згодом. За наявності певних обставин законодавець вважає недоцільним повертати майно одній особі, навіть якщо інша особа набула таке майно за відсутності правових підстав. Позивач, який є суб`єктом владних повноважень, повинен довести вину застрахованої особи у формі прямого умислу, спрямованого саме на свідоме неповідомлення про працевлаштування з метою незаконного отримання допомоги по безробіттю. При цьому добросовісність набувача презюмується, і відповідно тягар доказування недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум, тобто на позивача, що повністю узгоджується із висновками щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, прийнятої у справі № 545/163/17 (провадження № 61-33727сво18) від 06 лютого 2019 року, постанові Верховного Суду у справі № 757/17820/17-ц від 24.04.2019 року та постанові Верховного Суду у справі № 802/1206/17 від 19.12.2018 року (пункт 45). Таким чином, суд вважає, що умовою стягнення виплаченої позивачем відповідачу допомоги по безробіттю є доведення саме позивачем вини застрахованої особи у формі прямого умислу, спрямованого саме на свідоме неповідомлення про працевлаштування з метою незаконного отримання допомоги з безробіття та недобросовісності набувача, добросовісність якого, в свою чергу, презюмується. Суд вважає, що призначення допомоги по безробіттю, пов`язується саме із наявністю/відсутністю роботи (праці) в особи як можливості діяти. Необхідними умовами для визнання особи безробітною і для виплати відповідної грошової допомоги, є не формальна реєстрація особи як суб`єкта підприємницької діяльності, фізичної особи - підприємця чи самозайнятої особи, а реальне заняття підприємницькою діяльністю та отримання доходу (прибутку) від такої діяльності, який необхідний людині для забезпечення її фізичного існування. Зазначене повністю узгоджується із висновками щодо застосування норм права, що викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, прийнятої у справі № 545/163/17 (провадження № 61-33727сво18) від 06 лютого 2019 року, постанові Верховного Суду у справі № 757/17820/17-ц від 24.04.2019 року, яка прийнята з врахування зазначених висновків Об`єднаної палати. Відповідно до п. 14.1.226 ст. 14 Податкового кодексу України, самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою-підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб. Ознак, які б свідчили, що відповідач підпадає під категорію самозайнятих осіб - відсутні. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Пунктом 1 ч. 1 ст. 31 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» передбачена можливість зупинення права на заняття адвокатською діяльністю у разі подання адвокатом відповідної заяви. В даному випадку, суд дійшов висновку, що у період з 25.11.2020 року по 02.12.2020 відповідач не міг здійснювати адвокатську діяльність, оскільки набувши відповідного статусу 25.11.2020 року - 02.12.2020 року (на п`ятий робочий день після отримання свідоцтва) зупинив свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю. Вирішуючи вказаний спір, виходячи із принципів пропорційності, виваженості і справедливості, суд, враховуючи ті обставини, що відповідач практично одразу скористався правом зупинити свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, про що через незначний проміжок часу після отримання свідоцтва подав відповідну заяву, іншого доходу, окрім допомоги по безробіттю, у цей період часу не отримував, а тому з урахуванням незначної тривалості цього періоду, позивач не довів вину застрахованої особи у формі прямого умислу, спрямованого саме на свідоме неповідомлення про працевлаштування з метою незаконного отримання допомоги з безробіття та умислу на зловживання своїми обов`язками. Таким чином, враховуючи та аналізуючи усі надані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено наявність у діях відповідача прямого умислу на зловживання своїми обов`язками чи свідомого надання неправдивих відомостей. ІV. Питання щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача. Що стосується витрат відповідача на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 8 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Статтею 246 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу. У резолютивній частині рішення суду вказується про призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дату, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру понесених нею судових витрат (пункт 5 частини 7 статті 265 Цивільного процесуального кодексу України). За таких обставин, оскільки відповідач відповідно до вимог ч. 8 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України зробив заяву про те, що докази на підтвердження понесених ним витрат на професійну правничу допомогу будуть подані ним протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, суд вважає за необхідне призначити судове засідання для вирішення питання про витрати відповідача на професійну правничу допомогу.

Outcome: dismissed