Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-12 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача. 21.05.2012 між ТОВ «Порше Лізинг Україна» і [PERSON] був укладений договір про фінансовий лізинг № 00004904 (надалі договір лізингу), невід'ємними частинами якого є Загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу та Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів. На підставі та на виконання умов договору лізингу позивач придбав у власність об'єкт лізингу - автомобіль марки VW, моделі Polo sedan 1.6 I benzin, 2012 року виробництва, шасі № [NUMBER], двигун № [NUMBER]. 30.05.2012 актом прийняття-передачі автомобіль був переданий лізингоодержувачеві - [PERSON], який згідно з п.3.2 та 3.1 Загальних умов зобов'язався придбати його у власність. Сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов лізингу: вартості об'єкту лізингу у еквіваленті в іноземній валюті 16950,00 доларів США; авансового платежу в еквіваленті в іноземній валюті 2542,50 доларів США; обсягу фінансування у еквіваленті в іноземній валюті 14407,50 доларів США; кількості лізингових платежів - 84; строку лізингу - 84 місяці; щомісячного лізингового платежу в еквіваленті в іноземній валюті 274,18 доларів США; адміністративного платежу в еквіваленті в іноземній валюті 254,26 доларів США. Договірні зобов'язання позивач виконав повністю, в той час як відповідач неодноразово прострочував сплату лізингових платежів, що стало підставою для направлення йому вимоги від 05.10.2015 про сплату заборгованості, повернення автомобіля та повідомлення про відмову від договору лізингу, яка була проігнорована [PERSON] 21.01.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу вчинено виконавчий напис щодо повернення автомобіля ТОВ «Порше Лізинг Україна», на підставі якого 19.06.2017 було відкрите виконавче провадження. У подальшому автомобіль заарештовано і повернуто позивачеві актом приймання-передачі транспортного засобу від 30.06.2017. Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 12.01.2018 встановлена нікчемність договору лізингу, отже, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала від виконання правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Таким чином, для повернення позивача у первісний стан відповідач має повернути йому новий автомобіль, а оскільки це зробити неможливо - повинен відшкодувати вартість одержаного майна за цінами на момент відшкодування. За час користування [PERSON] автомобілем з 30.05.2012 по 30.06.2017 (дата вилучення об'єкту лізингу) його вартість значно знизилася. Після вилучення автомобіля згідно зі звітом про оцінку його вартість становила 245215,00 гривень, що еквівалентно 9475,08 доларів США за курсом НБУ на день оцінки 06.08.2017. Тобто, вартість автомобіля зменшилася на 7474,92 доларів США, що еквівалентно 193450,93 грн (за курсом НБУ 25.88 грн за станом на 06.08.2017). Позивач просив суд стягнути з [PERSON] на його користь суму відшкодування різниці у вартості автомобіля у розмірі 193450,93 грн, судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2901,77 грн та витрати на оплату правової допомоги в сумі 12000,00 грн. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Відповідачем [PERSON] надано судові відзив на позовну заяву, в якому він пред'явлені вимоги не визнав. Зазначив, що вказаний у позові договір на описаних умовах дійсно укладався між ним і позивачем. По листопад 2014 року включно він виконував умови договору належним чином, а з грудня 2014 року припинив оплату лізингових платежів у зв'язку із важким матеріальним станом. З травня 2012 року по листопад 2014 року на користь позивача ним були сплачені платежі на загальну суму 13940,66 доларів США, а саме: авансовий платіж - 2542,50 доларів США; адміністративний платіж - 254,26 доларів США; лізингові платежі за 29 місяців: по 386,43 долара США щомісяця з 01.06.2012 по 31.07.2014 та по 274,18 доларів США щомісяця з 01.08.2014 по 30.11.2014. Ці платежі здійснювалися ним у гривневому еквіваленті, що відображено у банківських квитанціях. Автомобіль у нього було вилучено і зараз він перебуває у позивача. Рішенням суду від 12.01.2018 були залишені без задоволення вимоги ТОВ «Порше Лізинг Україна» до нього про стягнення заборгованості у зв'язку із нікчемністю договору. Теперішня вимога позивача про застосування наслідків недійсності правочину не є реституційною, оскільки товариство дбає лише про себе і відновлення свого становища. Сплачені ним позивачеві платежі на загальну суму 13940,66 доларів США не тільки повністю компенсують різницю між вартістю нового автомобіля і автомобіля, вилученого у нього, а й перевищують її на 6465,74 доларів США, при цьому ним не заявлено зустрічного позову про витребування цієї суми, оскільки він розуміє, що позивач планував отримати від договору певну вигоду. Задоволення позову призведе до отримання ТОВ «Порше Лізинг Україна» неправомірної вигоди, оскільки фактично його вимоги вже задоволені, принцип двосторонньої реституції порушиться. Просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. У наданих письмових поясненнях відповідач уточнив, що ним за період з 22.05.2012 по 12.11.2014 на користь позивача було сплачено платежів на загальну суму 126279,61 грн, що еквівалентно 14231,70 доларам США. При цьому визначення еквіваленту у доларах США проводилось у трьох варіантах: відповідно до умов договору лізингу за курсом долару США на дату виставлення розрахунку, який міститься на офіційному сайті Порше Фінанс Груп, за офіційним курсом НБУ долару США на дату виставлення та на дату оплати рахунку. До судового засідання відповідач [PERSON] не з'явився, у наданому письмовому клопотанні просив розглядати справу за його відсутності. Представник відповідача адвокат [PERSON] підтримала в судовому засіданні позицію, викладену у відзиві, просила відмовити у задоволенні позову. Представник позивача ТОВ «Порше Лізинг Україна» [PERSON] у судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі, обґрунтовуючи їх викладеними у позові обставинами. Проти визначеної відповідачем сплаченої останнім за період з 22.05.2012 по 12.11.2014 загальної суми лізингових платежів у суму 126279,61 грн, що еквівалентно 14231,70 доларам США, не заперечував. Також представником позивача надані судові додаткові письмові пояснення, в яких зауважено, що сплата лізингових платежів відповідачем припинилася раніше, ніж відбулося фактичне повернення автомобіля. У розрізі положень ст.216 ЦК України здійснені [PERSON] платежі, на думку позивача, є відшкодуванням вартості одержаного, яке полягає у користуванні майном. У зв'язку з недійсністю договору лізингу ці кошти належать позивачеві. Отже, відповідач має відшкодувати позивачеві збитки у розмірі різниці у вартості автомобіля в сумі 193 450,93 грн. Клопотання відповідача про витребування доказів, подане суду 20.09.2018, не розглядалося судом внаслідок відмови представника від клопотання. Клопотання представника про проведення судових засідань в режимі відеоконференції судом задоволено. Інших клопотань в порядку ст.222 ЦПК України учасниками справи суду не надано, підстави для вирішення справи шляхом укладення мирової угоди відсутні. ІІІ. Процесуальні дії у справі. 17.04.2018 ухвалою судді Салькової В.С. відкрите загальне позовне провадження у даній справі, призначене підготовче засідання на 16.05.2018, ухвалою суду від 14.06.2018 підготовче провадження закрите та справу призначено до судового розгляду на 25.06.2018. 25.06.2018 судове засідання не відбулося і було відкладене за клопотаннями представника сторін. Розпорядженням керівника апарату суду № 17 від 05.07.2018 призначено повторний автоматизований розподіл справи у зв'язку із закінченням 27.06.2018 у судді Салькової В.С. строку повноважень судді. Протоколом повторного автоматизованого розподілу від 05.07.2018 справа розподілена до провадження судді Редько Ж.Є. Ухвалою судді від 09.07.2018 справа прийнята суддею до свого провадження, призначено підготовче засідання на 25.09.2018. Ухвалою суду від 11.10.2018 підготовче провадження у справі закрите, справу призначено до розгляду на 08.11.2018. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. 21.05.2012 між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та [PERSON] було укладено договір про фінансовий лізинг № 00004904, додатком до якого є Загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу та Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів, які є невід'ємними частинами договору лізингу (а.с.11-31). Об'єктом лізингу згідно з договором є транспортний засіб марки VW, моделі Polo sedan 1.6 I benzin, 2012 року виробництва, шасі № [NUMBER], двигун № [NUMBER], вартість якого складає 16950,00 доларів США. 24.01.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г.В. вчинено виконавчий напис про повернення ТОВ «Порше Лізинг Україна» даного автомобіля (а.с.45). 19.06.2017 на підставі виконавчого напису державним виконавцем Подільського ВДВС м. Києва ГТУЮ в м. Києві відкрито виконавче провадження (а.с.46). Відповідно до акту державного виконавця від 30.06.2017 автомобіль було повернуто ТОВ «Порше Лізинг Україна» (а.с.48). Віповідно до звіту № 350 про оцінку транспортного засобу від 06.08.2017 ринкова вартість автомобіля після повернення його до ТОВ «Порше Лізинг Україна» на дату оцінки складає 245215,00 грн (у т.ч. ПДВ 40869,17 грн) (а.с.56-62). Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 12.01.2018 у цивільній справі № 226/1750/17 за позовом ТОВ «Порше Лізинг Україна» до [PERSON] про стягнення заборгованості відмовлено внаслідок нікчемності правочину - договору фінансового лізингу. Дане рішення набрало законної сили 16.02.2018 (а.с.50-55). Відповідачем [PERSON] за період з 22.05.2012 по 12.11.2014 сплачено в якості лізингових платежів ТОВ «Порше Лізинг Україна» 126279,61 грн (а.с.110-129). V. Оцінка суду. Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 1 ст.13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як передбачено у ч.3 ст.12, ч.1, ч.6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Правовідносини, що виникли у праві, регулюються Цивільним кодексом України. Згідно з ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вказаною нормою закону передбачено відшкодування вартості того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, лише у разі неможливості повернення в натурі всього, що кожна із сторін одержала на виконання недійсного правочину. Тобто, наслідком визнання договору недійсним є реституція: одностороння - якщо зобов'язання за договором було виконано тільки однією стороною, або двостороння - у разі виконання договору обома його сторонами. Відповідно до ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду), з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До правовідносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю - продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч.2 ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Отже, договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст.628 ЦК України. Враховуючи правову природу договору лізингу як договору, який містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, та обраний позивачем спосіб захисту, суд вбачає, що двостороння реституція в даному правочині можлива лише шляхом повернення відповідачем об'єкту лізингу та відшкодування вартості використання (оренди) автомобіля, а також повернення позивачем відповідачеві усіх платежів, здійснених ним на виконання даного договору. У додаткових письмових поясненнях відображена позиція ТОВ «Порше Лізинг Україна», що всі лізингові платежі, здійснені [PERSON], є відшкодуванням вартості одержаного, яке полягає у користуванні майном - автомобілем, і ці грошові кошти є власністю позивача. В той самий час, будь-яких відомостей та доказів щодо вартості використання (оренди) автомобіля, який був об'єктом лізингу, позивач не надав. У справі, що розглядається, не встановлено неможливості повернення в натурі позивачеві автомобіля, а навпаки, автомобіль повернуто позивачу ще до встановлення судом нікчемності правочину, що підтверджено відповідним актом від 30.06.2017. Оскільки закон зобов'язує сторін недійсного правочину повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, та таке повернення з боку відповідача вже відбулося, підстав для стягнення з нього різниці між вартістю нового автомобіля та вартістю автомобіля на час його повернення немає. Відшкодування втраченої вартості об'єкту лізингу у зв'язку з його експлуатацією відповідачем, на думку суду, не є тотожним відшкодуванню вартості його використання (оренди) та суперечить приписам ч.1 ст.216 ЦК України, на яку посилається позивач як на правову підставу свого позову. Вказаною нормою не визначено обов'язку особи, яка прийняла певне майно на виконання нікчемного договору, відшкодувати різницю у його вартості, якщо вона змінилася. Відшкодування різниці у вартості майна може мати місце не в порядку реституції, а в порядку відшкодування збитків, зокрема, у випадку, коли таке майно було пошкоджено. Матеріали справи, досліджені судом, не містять доказів на підтвердження наявності пошкодження автомобіля відповідачем. Суд також звертає увагу на те, що нікчемність договору лізингу встановлена через недотримання нотаріальної форми посвідчення цього договору, в чому відсутня вина відповідача. Крім того, в якості лізингових платежів [PERSON] сплачено позивачеві загалом 126279,61 грн, що еквівалентно 14231,70 доларів США, і ці кошти звернені ТОВ «Порше Лізинг Україна» на свою користь, реституція щодо них не відбувалася і не пропонувалася позивачем як стороною нікчемного договору. Відтак, висунуті позивачем вимоги створюють суттєвий дисбаланс у правах та інтересах сторін нікчемного договору і за своєю суттю не є наміром на приведення сторін у первісний стан. Посилання позивача на правовий висновок щодо припинення договору оренди лише на майбутнє у разі визнання його недійним за рішенням суду, який викладений у постанові Верховного Суду України від 19.10.2016 (справа № 910/21153/14), не може бути застосований до правовідносин про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, оскільки зазначений позивачем правовий висновок стосується оспорюваного правочину (ч.3 ст.215 ЦК України), в той час, як договір про фінансовий лізинг № 00004904 від 21.05.2012 є нікчемним (ч.2 ст. 215 ЦК України) з моменту його укладення, його недійсність встановлена законом, а не судом. З огляду на викладене, у задоволенні позовних вимог має бути відмовлено. З огляду на ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України, якою передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволенню позовних вимог, а інші судові витрати у разі відмови у позові - на позивача, понесені ТОВ «Порше Лізинг Україна» судові витрати щодо сплати судового збору в сумі 2901,17 грн та оплати правової допомоги фахівцем в галузі права ТОВ «КПД Консалтінг» у сумі 12000 грн відшкодуванню не підлягають. На підставі ст.ст.216, 628, 806 ЦК України, Закону України «Про фінансовий лізинг», ст.ст.12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

Outcome: dismissed