Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-03 00:00:00

Ленінська районна у м. Дніпропетровську рада 07 серпня 2013 року звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], третя особа Дніпропетровська міська рада, про зобов'язання вчинити певні дії. Уточнивши позовні вимоги, позивач посилався на те, що відповідач самовільно зайняв земельну ділянку площею 90 кв.м. шляхом побудови кам'яного паркану навколо житлового будинку в районі буд. [ADDRESS]. Групою по самоврядному контролю за використанням та охороною земель Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради 30 травня 2012 року було здійснено перевірку та складено акт. Документи на право користування чи право власності відсутні. Відповідача було зобов'язано звільнити самовільно зайняту земельну ділянку до 30 червня 2012 року, однак відповідач зазначені порушення не усунув. 28 листопада 2013 року групою по самоврядному контролю за використанням та охороною земель Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради було здійснено повторну перевірку та складено акт про те, що [PERSON] не усунув порушення ст. ст. 125, 126 ЗК України та не звільнив самовільно зайняту земельну ділянку площею приблизно 90 кв.м. шляхом побудови кам'яного паркану навколо житлового будинку в районі буд. [ADDRESS]. Позивач просив суд зобов'язати відповідача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку загальною площею 90 кв.м. в [ADDRESS] шляхом прибирання кам'яного паркану, що виступає на червону лінію [ADDRESS]; зобов'язати [PERSON] знести самочинну споруду, а саме: паркан в районі буд. [ADDRESS], що виходить на червону лінію та привести земельну ділянку в районі буд. [ADDRESS] в придатний для використання стан за власний рахунок шляхом знесення кам'яного паркану, що виходить за червону лінію в районі буд. [ADDRESS]. У своїй заяві від 04 квітня 2014 року представник позивача Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради - Блинова О.С. просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] просила розглядати справу без її участі та відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представник Дніпропетровської міської ради не з'явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Письмових заяв не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] є власником домоволодіння [ADDRESS] на підставі договору дарування домоволодіння від 13 грудня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 1892, зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради 06 лютого 2012 року за реєстраційним № 35331583 (а.с. 13, 16). Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою. Право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону, або договором оренди землі та договором відчуження права оренди землі, зареєстрованими відповідно до закону. 30 травня 2012 року Ленінською районною у м. Дніпропетровську радою було здійснено перевірку дотримання вимог земельного законодавства групи по самоврядному контролю за використанням та охороною земель та складено акт № 1/5, в якому зазначено, що [PERSON] використовує земельну ділянку захоплену самовільно, приєднавши її до свого домоволодіння площею приблизно 90 кв.м. для будівництва нового будинку. Документи на право володіння чи користування земельною ділянкою площею 90 кв.м. відсутні (а.с. 6). В акті № 1/8 про дотримання вимог земельного законодавства групи по самоврядному контролю за використанням та охороною земель від 01 серпня 2012 року зазначено, що станом на 01 серпня 2012 року [PERSON] порушення ст. ст. 125, 126 ЗК України не усунув (а.с. 7). 28 листопада 2013 року Ленінською районною у м. Дніпропетровську радою було здійснено перевірку дотримання вимог земельного законодавства групи по самоврядному контролю за використанням та охороною земель та складено акт № 39, в якому зазначено, що [PERSON] порушення ст. ст. 125, 126 ЗК України від 30 травня 2012 року не усунув, самостійно не звільнив самовільно зайняту земельну ділянку площею приблизно 90 кв.м. шляхом побудови кам'яного паркану навколо житлового будинку по [ADDRESS]. Даний паркан виступає за межі червоної лінії та розташований на відстані 300-500 мм від водопроводу (а.с. 25). При цьому, у відповідності до Порядку планування та проведення перевірок з питань здійснення державного контролю за використанням та охороною земель, затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах 12.12.2003 № 312, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.12.2003 року за № 1223/8544, при виявленні порушення земельного законодавства спеціально уповноважений орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у сфері державного контролю за використанням та охороною земель зобов'язаний з'ясовувати обставини та суть скоєного порушення земельного законодавства; установити особу, яка здійснила порушення земельного законодавства; установити, чи є в діях чи бездіяльності особи, яка вчинила порушення земельного законодавства, ознаки адміністративного правопорушення чи склад злочину; обстежити земельну ділянку і встановити, чи завдана юридичними чи фізичними особами шкода земельним ресурсам внаслідок їхньої господарської та іншої діяльності. Як вбачається із наданих суду актів та плану-схеми до них, перевірка стану дотримання вимог земельного законодавства проведена без присутності свідків. Акт містить орієнтовну площу фактичного використання та місця розташування земельної ділянки, однак, у ньому взагалі відсутні площа земельної ділянки згідно із земельно-кадастровою документацією, категорія земель та склад угідь, цільове призначення та фактичний стан використання (освоєння) земельної ділянки. Згідно ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Відповідно до ст. 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Разом з тим у п. 3.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 травня 2011 року № 6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних правовідносин» зазначено, що відповідно до вимог чинного законодавства обов'язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність таких документів може свідчити про самовільне зайняття земельної ділянки. Разом з тим, у вирішенні питання про застосування відповідальності за самовільне зайняття земельної ділянки судам необхідно враховувати, що саме по собі встановлення судом наявності фактичного користування земельною ділянкою без документів, що посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття. У вирішенні таких спорів необхідно досліджувати, чи передбачено спеціальним законом отримання правовстановлюючих документів на земельну ділянку для розміщення певних об'єктів, причини відсутності таких документів у особи, що використовує земельну ділянку, наявність у особи права на отримання земельної ділянки у власність чи в користування, вжиття нею заходів до оформлення права на земельну ділянку тощо. Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв'язку у сукупності, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позовні вимоги Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд враховує, що позивач від сплати судових витрат не звільнений, його позовні вимоги не належать до задоволення, у зв'язку з чим відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed