Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-13 00:00:00

Між позивачкою та приватним підприємцем [PERSON] 1 квітня 2005 року було укладено безстроковий трудовий договір, згідно умов якого вона виконувала обов'язки продавця з виплатою їй заробітною плати в розмірі не менше мінімальної, встановленої законодавчо. 29 вересня 2012 року її було звільнено з посади за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. [PERSON], уточнивши в судовому засіданні свої вимоги та посилаючись на те, що під час роботи вона жодного разу не отримувала заробітну плату, яка їй також не була виплачена і в день звільнення, просила стягнути її в судовому порядку в сумі 73939 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 30 вересня 2012 року по 14 січня 2014 року в сумі 16940 грн. На підтримку своїх вимог вона посилалась на те, що між сторонами з часу укладення трудового договору існувала домовленість про те, що вона не буде отримувати заробітну плату, а ці кошти будуть йти на розвиток підприємницької діяльності відповідача, за що вона в майбутньому повинна отримати в ній частку. Відповідач та його представник позов не визнали повністю, посилаючись на те, що ніякої домовленості між сторонами не було, їй своєчасно виплачувалась заробітна плата, про що свідчать податкові розрахунки сум доходу, звіти про суми нарахованої заробітної плати, розрахунки сум страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування. Згідно наданих нею документів фактично з 20 вересня 2012 року вона здійснює підприємницьку діяльність, а тому на суму її доходу повинна бути зменшена сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, хоча він був проведений в день її звільнення, а тому ці вимоги також не підлягають задоволенню. Заслухавши сторони та їх представників, свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Згідно ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. За трудовим договором відповідач повинен був виплачувати позивачці заробітну плату щомісячно в розмірі мінімальної заробітної плати, але не менше законодавчо встановленого її розміру. Відповідно до ст. ст. 47, 116 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати в день звільнення працівнику належно оформлену трудову книжку та виплатити йому всі належні кошти, а в разі наявності спору щодо них - виплатити неоспорювану ним суму. Також за ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника належних працівнику сум при наявності спору щодо них та задоволенні вимог позивача про виплату цих кошті при звільненні в цьому ж розмірі, власник повинен виплатити в повному об'ємі середній заробіток за весь час затримки розрахунку. Позивачка, посилаючись на наявність домовленості з відповідачем про дольову участь у його підприємницькій діяльності, обґрунтовувала невиплату їй протягом всього часу роботи заробітної плати. Так як вона вимушена була звільнитися та не отримала цю частку, то просила стягнути невиплачену їй заробітну плату за весь період роботи з 1 квітня 2005 року по 29 вересня 2012 року в загальній сумі 73939 грн., виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, яка була протягом всього цього періоду. Заперечуючи її вимоги, відповідач та його представник посилались на те, що вона своєчасно отримувала заробітну плату, доказом чого є податкові розрахунки сум доходу, звіти про суми нарахованої заробітної плати, розрахунки сум страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, де при відсутності прізвищ працівників вказані їх ідентифікаційні коди, в тому числі і позивачки. Проте єдиним доказом отримання заробітної плати можуть бути відомості на її виплату, оскільки вказані вище документи свідчать лише про нарахування заробітку та сплату з нього податків і обовязкових платежів до різних державних установ. В ході розгляду справи провадження по ній зупинялось до закінчення досудового розслідування по факту викрадення у відповідача відомостей на виплату заробітної плати найманим працівникам саме за вказаний період. Проте до цього часу воно не завершене, а тому фактично відсутні докази дійсної виплати позивачці заробітної плати. При таких обставинах суд вважає, що на момент звільнення фізична особа - підприємець повинна була провести повний розрахунок з працівником, що здійснено не було, навіть якщо враховувати пояснення відповідача з приводу існування спору між сторонами про розмір належних [PERSON] при звільненні коштів. Відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України при наявності вини власника та спору щодо розміру належних працівникові сум, в разі визначення їх розміру органом, що розглядає спір, середній заробіток за час затримки розрахунку стягується за весь період з моменту звільнення особи до розгляду справи судом. В даному випадку цей період становить з 30 вересня 2012 року по 14 січня 2014 року, з розрахунку розміру мінімальної заробітної плати у серпні-вересні 2012 року - 1102 грн., загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку становить 16940 грн., яка і підлягає стягненню за судовим рішенням з врахуванням вимог, що містяться у п.20 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці». Суд не може прийняти до уваги посилання відповідача та його представника на ч. 3 ст. 117 КЗпП України, як підставу відмови у стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки у позивачки з 20 вересня 2012 року оформлене зайняття підприємницькою діяльністю, що доводить наявність у неї доходів, так як відповідно до змін у законодавстві з 2005 року вказана частина статті з неї виключена. Таким чином вимоги позивачки підлягають задоволенню в повному об'ємі, в зв'язку з чим з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в сумі 908,79 грн. На підставі ст. ст. 47, 115-117 КЗпП України,

Outcome: approved