Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-14 00:00:00

І. Короткий зміст пред`явленого позову. Наприкінці березня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, який обґрунтовувала тим, що в період часу з 04 жовтня 2001 року по 22 травня 2007 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . За час перебування у шлюбі ними було придбано наступне майно: садовий будинок [ADDRESS] , та земельну ділянку площею 0,4805 га з кадастровим номером 3220881700:05:003:0561 з цільовим призначенням для колективного садівництва, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Оскільки, вказане майно було придбано в період зареєстрованого шлюбу, тому на нього розповсюджується режим спільної сумісної власності. Незважаючи на це, [PERSON] стало відомо, що [PERSON] у 2017 року продав вказане нерухоме майно, уклавши договір купівлі-продажу нерухомого майна з [PERSON] без відома та письмової згоди позивача. Вказаний правочин виходить за межі дрібного побутового, зважаючи на ціну продажу будинку у розмірі 15000000 гривень. У зв`язку з цим, [PERSON] просила визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки земельну ділянку площею 0,4805 га з кадастровим номером 3220881700:05:003:0561 з цільовим призначенням для колективного садівництва, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладений 03 травня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] , а також визнати недійсним договір купівлі-продажу садового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладений 03 травня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] [PERSON] також просила застосувати до спірних правовідносин правила ч.1 ст.216 ЦК України та визнати за нею та [PERSON] право власності на спірне нерухоме майно. В ході підготовчого провадження [PERSON] подала заяву про збільшення позовних вимог, якою просила також визнати недійсними договори купівлі-продажу земельної ділянки та купівлі-продажу садового будинку від 21 грудня 2018 року, які були укладені між [PERSON] та [PERSON] ІІ. Процесуальні дії у цивільній справі. Ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01 квітня 2019 року було відкрито провадження у цивільній справі та призначено підготовче засідання (а.с.30-31). Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2020 року було закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті (а.с.138). ІІІ. Ставлення учасників справи до пред`явленого позову. Представник позивача [PERSON] підтримав пред`явлений позов та наполягав на його задоволенні у повному обсязі. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] надав відзив на позовну заяву, яким вказав, що вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Так, в договорі купівлі-продажу садового будинку, зареєстрованого в реєстрі за №1040 вказано, що представник продавця стверджує, що продавець у шлюбі не перебуває та ні з ким не проживає однією сім`єю, садовий будинок, що відчужується, є особистою приватною власністю продавця, може відчужуватися ним самостійно і особи, які могли б поставити питання про визнання за ними право власності на відчужуваний будинок (чи його частку) відсутні. Таким чином, під час продажу садового будинку [PERSON] гарантував, що немає осіб, які б могли оспорити правочин. Дійсно, в період з 04 жовтня 2001 року по 22 травня 2007 року [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, але після розірвання шлюбу правовий режим майна змінився та [PERSON] став його одноособовим власником. При цьому, [PERSON] пропущений строк позовної давності при зверненні до суду з даним позовом, зважаючи на те, що їй було достовірно відомо про розірвання шлюбу. В той же час, земельна ділянка, яка є предметом спірного договору купівлі-продажу від 03 травня 2017 року, зареєстрованого в реєстрі за №1041, була набута [PERSON] у 2010 році, а право власності на неї зареєстровано у 2016 році. Тоді як шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний у 2007 році. За таких обставин представник відповідача просив відмовити у задоволені позову у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився та про своє ставлення до пред`явленого позову не повідомив. Про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. IV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що в період часу з 04 жовтня 2001 року по 22 травня 2007 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Вказана обставина підтверджується копією паспорта громадянина України, виданого на ім`я позивача, з відмітками про сімейний стан (а.с.13) та копією рішення про розлучення відділу з шлюбних питань №5 штату Нью-Йорк Верховного Суду, графства Каунті від 22 травня 2007 року, з письмовим перекладом (а.с.14-17). 03 травня 2017 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу садового будинку, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Бондар Т.М., зареєстрований в реєстрі за №1040. За цим договором [PERSON] передав у власність [PERSON] садовий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.9-12). В той самий день [PERSON] та [PERSON] уклали також договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Бондар Т.М., зареєстрований в реєстрі за №1041. Згідно з яким [PERSON] передав у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,4805 га з кадастровим номером 3220881700:05:003:0561, розташовану за адресою: Київська область, Бориспільський район, Вороньківська сільська рада, СТ «Берізка-1», цільове призначення - для колективного садівництва (а.с.5-8). В подальшому, [PERSON] відчужив на користь [PERSON] садовий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та земельну ділянку площею 0,4805 га з кадастровим номером 3220881700:05:003:0561, розташовану за адресою: Київська область, Бориспільський район, Вороньківська сільська рада, СТ «Берізка-1», цільове призначення - для колективного садівництва, згідно копії договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21 грудня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Куликовською Т.В., зареєстрованого в реєстрі №1539 (а.с.69-70) та копії договору купівлі-продажу садового будинку від 21 грудня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Куликовською Т.В., зареєстрованого в реєстрі №1540 (а.с.71-72). Правовідносини, що виникли між сторонами по справі, врегульовані гл.8 «Право спільної сумісної власності подружжя» розділу ІІ «Шлюб. Права та обов`язки подружжя» СК України, а також гл.16 «Правочини» розділу IV «Правочини. Представництво» ЦК України. V. Норми права та судова практика, якими керується суд при вирішенні спору. а. норми матеріального права щодо позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна. Відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст.60 СК України та ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За змістом ч.1 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. У відповідності до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. В силу положення ч.1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. За змістом положення ч.1 та ч.2 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Згідно з ст.31 ЦК України правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість. Відповідно до ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. У відповідності до ч.1 та ч.3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). б. норми матеріального права щодо вимоги про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності. Відповідно до положення ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Згідно з вимогами ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Таким чином, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15). в. норми матеріального права щодо вимоги про застосування до спірних правовідносин наслідків недійсності правочинів. Згідно з вимогами ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. г. норми процесуального права. За правилами ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. VI. Мотиви, якими керується суд при вирішенні спору. а. щодо позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна. За змістом п.1.2 договору купівлі-продажу садового будинку від 03 травня 2017 року садовий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] згідно свідоцтва № [NUMBER] про право власності не нерухоме майно, видане 22 листопада 2006 року Вороньківською сільською радою, виданого на підставі рішення виконкому №221 від 22 грудня 2005 року, право власності зареєстровано Бориспільським районним бюро технічної інвентаризації, що підтверджується Витягом №12617772 про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23 листопада 2006 року, зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 23 листопада 2006 року (а.с.9). Таким чином вказаний садовий будинок був набутий [PERSON] в період перебування у шлюбі з [PERSON] . Враховуючи, презумпцію права спільної сумісної власності подружжя. Вказаний садовий будинок належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності в рівних частках. Будь-яких доказів того, що вказане майно належало виключно [PERSON] матеріали справи не містять. [PERSON] відчужив спірний садовий будинок на підставі договору купівлі-продажу на користь [PERSON] . В той же час, договір купівлі-продажу не містить згоди [PERSON] на відчуження цього нерухомого майна. Крім цього, судом враховано, що продаж садового будинку було вчинено за 15288725 гривень 36 копійок, що свідчить про значну цінність спірного майна, та виключає можливість віднесення його до дрібного побутового правочину. Зважаючи на те, що договір купівлі-продажу садового будинку від 03 травня 2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , був укладений без згоди [PERSON] , яка є його співвласником в силу положення ст.60 СК України. Дана обставина не спростована в ході судового розгляду цивільної справи. Тому договір купівлі-продажу садового будинку від 03 травня 2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , є недійсним. У зв`язку з недійсністю договору купівлі-продажу садового будинку від 03 травня 2017 року [PERSON] вважається таким, що не набув право власності на садовий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Тому він не мав права відчужувати садовий будинок на підставі договору купівлі-продажу садового будинку від 21 грудня 2018 року у власність [PERSON] . Дана обставина вказує на те, що договір купівлі-продажу садового будинку від 03 травня 2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , суперечить вимога ч.1 ст.319 ЦК України. Тому вважає, що договір купівлі-продажу садового будинку від 03 травня 2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , належить визнати недійсним. Крім цього, в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за [PERSON] та [PERSON] слід визнати по Ѕ частці в садовому будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Разом з цим, суд погоджується з твердженням представника відповідачів стосовно того, що земельна ділянка площею 0,4805 га з кадастровим номером 3220881700:05:003:0561, розташована за адресою: Київська область, Бориспільський район, Вороньківська сільська рада, СТ «Берізка-1», цільове призначення - для колективного садівництва, не належить до об`єктів спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] . Так, за змістом п.1.2 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03 травня 2017 року земельна ділянка, що є предметом цього договору належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Заріною М.В., приватним нотаріусом КМНО 30 грудня 2010 року, та зареєстрованого в реєстрі за реєстровим №5797. Право власності на земельну ділянку зареєстровано державним реєстратором, Білим О.О., комунального підприємства «Бориспільське бюро технічної інвентаризації», Київська область, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 08 вересня 2016 року, номер запису про право власності: 16338377, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1023872832208 (а.с.5) Тобто вказана земельна ділянка була набута [PERSON] вже після розірвання шлюбу з [PERSON] , що свідчить про те, що на дане нерухоме майно не поширюється правовий режим спільного сумісного майна. Таким чином, у [PERSON] відсутні правові підстави для оспорювання договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03 травня 2017 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , з підстав порушення його форми, а саме відсутності згоди другого з подружжя. Крім цього, судом не встановлено підстав для застосування до правовідносин, що виникли між сторонами по справі правил ч.1 ст.216 ЦК України. Оскільки, позов про визнання недійсними договорів купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки пред`явлений [PERSON] , яка не є стороною цих договорів. В той же час, враховуючи, що за [PERSON] та [PERSON] визнано право власності по Ѕ частині садового будинку в порядку поділу майна подружжя. У такий спосіб судом захищено правове становище позивача та подальша реалізація нею своїх прав як власника майна. З цих підстав судом не вбачається підстав для застосування додаткових заходів відновлення порушених прав позивача. Доводи відповідачів, які відхилені судом, та мотиви їх відхилення. З доводів представника відповідачів, викладених у відзиві, вбачається, що при укладенні спірних договорів купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки [PERSON] запевнив, що нерухоме майно є його особистою приватною власністю, про що зазначено в договорах. У зв`язку з цим, [PERSON] не знав та не міг знати про колишню дружину продавця [PERSON] , тому у діях [PERSON] відсутні ознаки недобросовісності. В обґрунтування своїх доводів представник відповідачів вказав на правовий висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 30 березня 2016 року у справі №6-533цс16, зокрема укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Проте, пославшись на вказаний правовий висновок Верховного Суду України, представник відповідачів не звернув уваги на ту обставину, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 відступила від указаного висновку та зазначила, що закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Судом критично сприймаються доводи представника відповідачів з приводу пропуску [PERSON] строку позовної давності при зверненні до суду з даним позовом. Оскільки, сплив трирічного строку з часу розірвання шлюбу сам по собі не свідчить про пропуск строку позовної давності. В матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження тієї обставини, що [PERSON] вчиняв дії, які б свідчили про невизнання ним права [PERSON] на частку у спільному майні подружжя чи порушення права [PERSON] на спірне нерухоме майно, до моменту укладення спірного договору купівлі-продажу садового будинку від 03 травня 2017 року. Тому про порушення, тобто не визнання [PERSON] , права позивача на частку у спільному майні подружжя, їй стало відомо виключно після укладення спірних договорів купівлі-продажу. З огляду на це, судом не встановлено підстав для відмови у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності. Інших доказів, які б спростовували вищезазначені висновки суду, сторони не надали. Аналізуючи приєднані до матеріалів цивільної справи Витяг з ЄРДР від 04 квітня 2019 року про реєстрацію кримінального провадження №120191101000000597 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.192 КК України (а.с.91), протокол допиту потерпілого [PERSON] від 23 квітня 2019 року в ході досудового розслідування кримінального провадження №120191101000000597 (а.с.92-94), письмові пояснення [PERSON] , надані слідчому Бориспільського ВП ГУ НП в Київській області (а.с.95-96), рішення НБУ від 07 липня 2017 року «Про відмову публічному акціонерному товариству «Кредит Оптима Банк» у наданні попередньої згоди на здійснення капіталізації за спрощеною процедурою» (а.с.97,98-102), інформація з бази даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України» (а.с.115), Витяг з ЄРДР від 05 квітня 2019 року про реєстрацію кримінального провадження №120191101000000597 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.356 КК України (а.с.118), суд приходить до переконання, що вказані письмові докази не стосуються предмета доказування та не є належними доказами, в розумінні ст.77 ЦПК України. VІI. Розподіл судових витрат між сторонами. Згідно з ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З квитанцій (а.с.1) вбачається, що при зверненні до суду [PERSON] сплатила судовий збір у розмірі 11141 гривень 80 копійок, тобто за вимогу майнового характеру та дві вимоги немайнового характеру. Пред`явлений нею позов задоволений частково (9605+768,40) / 3). З огляду на це, з відповідачів на користь [PERSON] слід стягнути витрати на оплату судового збору у розмірі 3457 гривень 80 копійок. На підставі викладеного та

Outcome: partial