Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-29 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. 24.06.2020 року позивачка звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 02.03.2012 року розірвано. Від спільного життя у [PERSON] та [PERSON] [INFO] син [PERSON] , який після розірвання шлюбу між сторонами залишився проживати з матір`ю та перебуває на її утриманні. Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області по справі № 373/340/13-ц з [PERSON] на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] . Позивачка зазначає, що [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків фактично самоусунувся, аліментні зобов`язання не виконує, у зв`язку з чим має заборгованість зі сплати аліментів, яка утворилася з 2013 року, участі у вихованні сина не приймає, відносин з ним не підтримує, не цікавиться його життям та здоров`ям, не виявляє бажання спілкуватися з сином, хоча [PERSON] перешкод відповідачу у цьому не чинить. Посилаючись на викладене, враховуючи те, що відповідач проявляє повне ігнорування батьківських обов`язків, що в подальшому може негативно вплинути на усталений уклад життя дитини, бути перешкодою для його відпочинку та навчання за кордоном, позивачка просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Процесуальні дії та аргументи учасників справи. 25.06.2020 року ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області відкрито провадження по справі, призначено справу до підготовчого засідання за правилами загального позовного провадження на 22.07.2020 року (а.с 24). 22.07.2020 року ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області закрито підготовче провадження по вказаній справі , справу призначено до розгляду на 30.07.2020 року (а. с. 35). Позивачка в судове засідання не з`явилась, надала клопотання про розгляд справи без її участі, позов підтримує. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав та суду пояснив, що з позивачкою у них відносини не склалися, він працює не офіційно, сплачує аліменти на дитину, іноді виникає заборгованість по сплаті аліментів через відсутність стабільного заробітку, намагається спілкуватися з сином, але позивачка йому не дозволяє, на зв`язок не виходить, так як заблокувала його номер телефону, в зв`язку з неприязними відносинами, які між ними склалися. З сином бажає підтримувати стосунки, заперечує проти позбавлення його батьківських прав. Представник служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи без його участі (а. с. 27) Суд, проаналізувавши матеріали справи, дослідивши письмові докази, вислухавши відповідача, вважає, що позов задоволенню не підлягає виходячи з наступного. Фактичні обставини справи, встановлені судом та мотиви суду. У відповідності зі ст.ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Судом встановлено, що [INFO] народився [PERSON] , батьками якого записані [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 04.11.2007 року серії [NUMBER] (а.с. 15). Заочним рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 02.03.2012 року по справі № 2/1019/136/12 розірвано шлюб, зареєстрований між [PERSON] та [PERSON] від 09.06.2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Переяслав-Хмельницького міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис № 131 (а.с. 17-18). Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а також здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно вимог ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. За приписами п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України однією з підстав для позбавлення батьківських прав визначено ухилення батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. В п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» визначено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справ, зокрема ставлення батьків до дітей. Суд зазначає, що за загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Позбавлення батьківських прав може застосовуватися лише тоді, коли батьки не просто не виконують свої обов`язки по вихованню дитини, але і ухиляються від їх виконання, тобто за умови доведення винної поведінки того з батьків, який свідомо нехтує здійсненням своїх обов`язків, передбачених ст. 150 СК України, незважаючи на всі заходи попередження та впливу. Під час розгляду вказаної справи судом не встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. На переконання суду, [PERSON] , через те, що з колишньою дружиною не склалося сімейне життя, шлюб розірвано, не знаходить порозуміння щодо спілкування, не в повній мірі приділяє уваги вихованню свого малолітнього сина, його духовному та моральному розвитку, як це передбачено ст. 150 СК України, однак позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, тобто його застосування можливе тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Натомість, в справі відсутні докази застосування до відповідача будь-яких заходів впливу з метою спонукання його до належного виконання батьківських обов`язків, а саме відомості про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст.ст. 183-1, 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення, профілактичні бесіди, проведені з ним посадовими особами органів внутрішніх справ, попередження органу опіки та піклування. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка в якості доказів надала лише свої паспортні дані, копію свідоцтва про народження дитини, рішення про розірвання шлюбу та ухвалу про відкриття провадження по справі за її позовом про стягнення аліментів, що жодним чином не доводять факту умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно свого сина [PERSON] . Суд зазначає, що відповідач сплачує аліменти на утримання сина, про що представив для дослідження в судовому засіданні оригінали платіжних документів, хоч і мається заборгованість, як він вказує через відсутність стабільного заробітку, так як підробляє неофіційно по найму. При цьому суд також враховує, що в судовому засіданні відповідач категорично заперечував проти позбавлення батьківських прав, стверджував, що по можливості спілкується з сином, телефонує, відвідує, хоч позивачка проти цього заперечує, однак, він, як батько проявляє інтерес до сина та переймається його життям, для нього син є важливим у житті. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В ст. 129 Конституціє України гарантована реалізація принципу змагальності сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Таким чином, позивачкою не доведено, що поведінка відповідача відносно їх спільного сина є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками, що може мати негативний вплив на життя дитини, а також не доведено в чому саме полягає захист інтересів малолітнього [PERSON] шляхом позбавлення його батька, по відношенню до нього, батьківських прав. Доводи позивачки про те, що відповідач не сплачує аліменти на утримання сина, суд не приймає до уваги, так як у підтвердження вказаних доводів позивачкою не додано належних, допустимих, переконливих доказів, а відповідач в судовому засіданні пояснив, що аліменти сплачує, у підтвердження чого надав копії чеків про сплату ним аліментів. Враховуючи вищевикладене, та виходячи, в першу чергу з інтересів дитини, суд вважає необхідним надати відповідачу можливість змінити своє ставлення до виконання батьківських обов`язків, тому позовні вимоги є передчасними, оскільки достатніх підстав для задоволення позову на даний час не вбачається. Висновок суду. Таким чином, аналізуючи приведені докази та даючи їм оцінку, вирішуючи позов у межах заявлених вимог з урахуванням принципів розумності, справедливості, виваженості, пропорційності, виходячи з розумного балансу інтересів сторін, меж дозволеного втручання, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову за необґрунтованістю вимог, оскільки позбавлення батьківських прав відповідача, відносно його сина не забезпечуватиме інтересів самої дитини. Стосовно судових витрат. Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, тому з відповідача на користь позивачки судові витрати стягненню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed