Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-29 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача: Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про зменшення розміру аліментів. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 21.06.2003 року він уклав шлюб з [PERSON] , від якого вони мають спільну дитину, [PERSON] , [INFO] . Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06.09.2013 року шлюб між сторонами розірваний. В липні 2013 року відповідачка звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання доньки у розмірі 1/4 частини його доходів щомісяця до повноліття дитини. Рішенням Іллічівського районного м. Маріуполя Донецької області від 08.08.2013 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини його доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, до досягнення дитиною повноліття, починаючи утримання з 24 липня 2013 року. У 2014 році позивач вдруге зареєстрував шлюб з [PERSON] , від якого народився син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] в розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно до досягнення сином повноліття. Майновий стан позивача погіршився у зв`язку із тим, що з нього стягуються аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] в розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходу) та на утримання доньки [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини його доходів, що складає майже 50% частини його заробітку. На підставі викладеного, просив зменшити розмір аліментів, стягнутих на підставі рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 08.08.2019 року, з 1/4 частини усіх видів заробітку, на 1/6 частину його доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця до досягнення дитиною повноліття, починаючи утримання з дня набрання рішенням законної сили. Не погоджуючись із заявленими вимогами, представником відповідача [PERSON] , який діє на підставі довіреності, подано до суду письмовий відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зазначивши, що позивачем не доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами наявність обставин, які є правовими підставами для можливості зменшення судом розміру аліментів. Крім того, відповідач має заборгованість по сплаті аліментів. ІІ. Процесуальні дії у справі: Ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06.10.2020 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про зміну розміру аліментів залишено без руху. 13.10.2020 року позивачем [PERSON] усунуто недоліки на виконання ухвали суду від 06.10.2020 року. Ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15.10.2020 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у порядку загального позовного провадження. Роз`яснено відповідачу право подати відзив на позов, а позивачу відповідь на відзив. Ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 03.03.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. ІІІ. Заяви (клопотання) учасників справи: Представник позивача - адвокат Орєхов М.В. надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача [PERSON] надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в задоволенні позовних вимог просив відмовити. Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилось у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі. ІV. Фактичні обставини справи, які стосуються предмету спору та встановлені судом: Судом встановлено та не заперечується сторонами, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] . 29 серпня 2013 року Іллічівським районним судом м. Маріуполя Донецької області видано виконавчий лист про стягнення з [PERSON] , [INFO] аліментів на користь [PERSON] , 1976 року народження на утримання неповнолітньої дитини - дочки [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини його доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, до досягнення дитиною повноліття, починаючи утримання з 24 липня 2013 року. Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29 травня 2020 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуті аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/6 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 31 березня 2020 року, до досягнення дитиною повноліття. З відомостей Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України вбачається, що розмір доходу [PERSON] за 2017 рік склав 77192,40 грн., 2018 рік - 190548,37 грн., 2019 рік - 228016,25 грн., за період з січня по червень 2020 року - 193972,67 грн. Згідно посвідчення серії [NUMBER] липня 2018 року [PERSON] є учасником бойових дій. Згідно розрахунку Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) заборгованість за виконавчим листом №264/5533/13-ц, виданим Іллічівським районним судом м. Маріуполя Донецької області 29.08.2013 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] станом на 24.11.2020 року становить 21140,36 грн., за період з червня по листопад 2020 року аліменти [PERSON] не сплачувались. V. Норми права, які застосовує суд при вирішенні спору: Як передбачено, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК). Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Суд на підставі ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Зазначені правовідносини регулюються Сімейним Кодексом України. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч. 2 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Згідно з частинами 8, 9 статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. У статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, згідно з законами України. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, за рішенням суду відповідно до статті 181 СК України. Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. За змістом даної норми права рішення суду, що набрало законної сили, може бути переглянуто у судовому порядку у разі виникнення істотних юридичних обставин. Під юридичними обставинами у цій нормі мається на увазі: зміни матеріального стану; зміни сімейного стану; погіршення або поліпшення здоров`я платника або одержувача аліментів. Зміна юридичних обставин щодо стану, який існував на момент призначення аліментів, приводить до зменшення або збільшення їх розміру. Отже, за змістом даної норми зміна розміру аліментів у бік зменшення можлива у випадку зміни матеріального стану платника, в результаті якого у нього погіршився матеріальний стан, наприклад, зменшився дохід чи у його розпорядженні залишається менша сума грошових коштів тощо, або змінився сімейний стан платника, в результаті чого у нього з`явилися нові утриманці, або погіршився стан здоров`я, що потягло додаткові грошові витрати. Вказані обставини мають виникнути після ухвалення судового рішення про стягнення аліментів. Крім того, враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Під зміною матеріального положення розуміється, зокрема, погіршення майнового положення платника аліментів. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, не дозволяє йому утримувати дитину, він може зменшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Таким чином, особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, може звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, змінився сімейний стан чи стан його здоров`я. Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини»). У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом (частина перша статті 192 СК України). Отже, за наявності правових підстав, батько може звернутись до суду з вимогою про зменшення розміру аліментів. Позивач, звертаючись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, посилався на те, що погіршився його майновий стан, у зв`язку із тим, що з нього стягуються аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] в розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходу) та на утримання доньки [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини його доходів, що складає майже 50% частини його заробітку. Проводячи оцінку представлених доказів, досліджених судом обставин, суд виходить з того, що доказом погіршення матеріального стану позивача є факт народження у нього другої дитини. Крім того, наявність у позивача старшої доньки - [PERSON] та стягнення на неї аліментів у розмірі 1/4 частини доходів позивача враховані судом під час стягнення аліментів на дитину - [PERSON] у розмірі 1/6 частини доходів позивача. Приписами ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків. Отже, з урахуванням установлених судом обставин, необхідно дійти, що 1/4 частини аліментів на доньку [PERSON] , 1/6 частини аліментів на сина [PERSON] сукупно становить 5/12 частини (41 %) та не перевищують граничного розміру відрахувань із доходів позивача. При цьому, під значним погіршення матеріального становища батька необхідно розуміти втрату або зміну заробітку (доходу) у бік зменшення, важке захворювання, що зумовлює додаткові витрати на лікування тощо. Суд зауважує, що з урахуванням приписів статті 192 СК України, стягнення з позивача аліментів на дитину [PERSON] у розмірі 1/6 частини не може свідчити про таке погіршення матеріального стану позивача, що позбавляє його можливості утримувати свою старшу доньку та не може бути розцінене судом, як підстава для зменшення розміру стягнутих з нього аліментів. Заслуговує і на увагу наявність у позивача заборгованість зі сплати аліментів, що свідчить про недобросовісність виконання ним рішення суду про їх стягнення. Крім того, народження другої дитини не повинно обмежувати права та інтереси дітей, народжених раніше та саме по собі не є підставою для зменшення розміру аліментів за відсутності доказів щодо погіршення майнового стану платника аліментів. А таких доказів позивачем не надано й погіршення його майнового стану не доведено. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Беручи до уваги, що [PERSON] не довів підстави позову про зменшення розміру аліментів, у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Виходячи з того, що суд відмовляє в задоволенні позову, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір, що був сплачений при зверненні до суду слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed