Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-29 00:00:00

І. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача 1. 21 червня 2019 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Одеської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», в якому просить зняти арешт з належного йому нерухомого майна, накладеного постановою про відкриття виконавчого провадження виданого 03 листопада 2010 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Біляївського районного управління юстиції Одеської області в межах виконавчого провадження номер 22320863, реєстраційний номер обтяження 10444923. 2.Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 10.08.2010 року у справі №2-930/10 з позивача було стягнуто на користь ООД ПАТ «Райффайзен Банк аваль» 21859,61 грн. заборгованості за кредитним договором. З листопада 2010 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання вищевказаного рішення. Пунктом 5 зазначеної постанови було накладено заборону на здійснення відчуження будь-якого накладеного йому майна. Станом на сьогоднішній день рішення суду виконане в повному обсязі, що підтверджується банківськими квитанціями. Після звернення до виконавчої служби, позивач отримав відповідь про те, що в провадженні відділу не перебуває виконавчих проваджень по виконанню виконавчих документів про стягнення з позивача будь-якого боргу. Однак, до теперішнього часу існує заборона відчуження, що підтверджується відомостями з Єдиного реєстру відчуження об`єктів нерухомого майна від 04.02.2019 року №154907772, де вбачається наявність обтяження за №10444923, накладеного вищевказаною постановою державного виконавця. У зв`язку з чим позивач звернувся до суду з вказаним позовом. 3. Відповідачі відзив на позов не надали. \~ \~ \~ \~ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. 4. У судове засідання представник позивач не з`явився, але надіслав заяву про розгляд справи без його участі, та просив проводити розгляд справи без його участі. ІІІ. Інші процесуальні дії у справі. 5. Згідно автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.06.2019 року, цивільну справу № 496/2242/19, передано в провадження судді Біляївського районного суду Одеської області Галич О.П. 6. Ухвалою судді Біляївського районного суду Одеської області Галич О.П. від 24 червня 2019 року було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Окрім того, відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. 7. Ухвалою судді Біляївського районного суду Одеської області Галич О.П. від 03 жовтня 2019 року було закрито підготовче провадження та призначено до розгляду цивільну справу. 8.\~Відповідачі Біляївський міськрайонний\~відділ державної\~виконавчої служби\~Головного територіального\~управління в\~Одеській області,\~Одеська обласна\~дирекція ПАТ\~«Райффайзен Банк\~Аваль» в установлений ч. 7 ст. 178 ЦПК України строки не подали до суду відзив на позовну заяву, будучи повідомленими належним чином про наявність ухвали про відкриття провадження та необхідністю подання відзиву, а тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч. 8 ст. 178 ЦПК України. 9. Оскільки відповідачі були належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання (ст. 128 Цивільно-процесуального кодексу України) та в судове засідання не з`явилися без поважних причин, а представник позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи, Судом було постановлено ухвалу про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам\~статей 280-281 ЦПК України. 10. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. \~ \~ \~ \~ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. 7. Судом встановлено, що рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 10 серпня 2010 року у справі №2-390/10 позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про стягнення заборгованості було задоволено та стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором у розмірі 21859,61 грн. (а.с. 4). 8. Згідно постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 03.11.2010 року було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2-930 виданого 28.10.2010 року та накладено арешт на все майно, що належить [PERSON] (а.с. 5) 9. Постановою державного виконавця від 28.12.2012 року виконавчий лист №2-930 виданий 28.10.2010 року Біляївським районним судом Одеської області про стягнення з [PERSON] на користь ООД ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» грошової суми 22198,21 грн. повернуто стягувачу (а.с. 6), що також підтверджується довідкою ВП-спецрозділ (а.с.8). 10. Згідно листа Біляївського міськрайонного ВДВС ГТУЮ в Одеській області №3186/25 від 06.03.2019 року вбачається, що перевіркою бази даних автоматизованої системи виконавчого провадження встановлено, що на даний час на виконанні у Біляївському міськрайонному ВДВС відкриті виконавчі провадження про стягнення з [PERSON] не перебувають. 28.12.2012 року виконавче провадження в рамках якого було накладено арешт майна, завершено на підставі п.4 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження», про що винесено відповідну постанову, матеріали справи передано до архіву та знищено на підстав наказу Міністерства юстиції України №1699/5 від 28.07.2010 року «Про внесення змін до Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби» згідно якого строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання до архіву становить 3 роки. У зв`язку з чим, Біляївський ВДВС немає підстав для зняття вищевказаного арешту (а.с.7) 11. Згідно наданих копій банківських квитанцій рішення Біляївського районного суду Одеської області, виконане в повному обсязі (а.с.9-18) \~ \~ \~ \~V. Оцінка Суду. 12. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. 13. Згідно ст. 41 Конституції України, кожний має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю. 14. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. 15. Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «Пайн Велі Девелопментс ЛТД та інші проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. 16. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п. 36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого Королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). 17. Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. 18. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 19. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. 20. Відповідно до ч. 2 ст. 30 ЦПК України позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцем знаходження цього майна або основної його частини. 21. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час накладення арешту), арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: - винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; - винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; - винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; - проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. 22. Виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу з підстав передбачених ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час повернення виконавчого документа). 23. У разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. 24. У разі, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника (ч.ч. 1, 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час повернення виконавчого документа). 25. Так, з матеріалів справи вбачається, що 28.12.2012 року державним виконавцем винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». 26. Постановою державного виконавця про накладення арешту в межах виконавчого провадження та у відповідності до ст.ст. 40, 50 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час відкриття виконавчого провадження) арешт знятий не був. Таким чином, на час повернення виконавчого документу стягувачеві, підлягав зняттю арешт, накладений на майно боржника, а також скасування заборони та інші вжиті державним виконавцем заходи забезпечення примусового виконання рішення. Проте вказані дії державним виконавцем здійснено не було. 27. Позивач має право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, однак не може цього робити через наявність обтяження на належне йому майно. 28. На думку суду, подальший арешт всього майна не забезпечує справедливого балансу між несприятливими наслідками та цілей, на досягнення яких спрямований арешт майна. 29. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 30. Виходячи з вищевикладеного, на час звернення із заявою до суду за наявності арешту (обтяження) накладеного на майно порушується право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб шляхом зняття арешту з майна. 31. Оцінюючи усі докази, досліджені в ході розгляду справи в їх сукупності, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги [PERSON] у повному обсязі.

Outcome: approved