Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-28 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Укрсибабнк», в якому просила визнати порушеним його право та визнати недійсними договір про надання споживчого кредиту № 11356928000 від 06.06.2008 року з наступними змінами відповідно до додаткових угод № 1 від 13.11.2009 року та № 2 від 30.11.2009 року та відповідно договір іпотеки від 06.06.2008 року та договір поруки № 209552 від 06.06.2008 року. Позов мотивовано тим, що 06 червня 2008 року між ним та банком був укладений кредитний договір, за умовами якого йому він отримав кредитні кошти в сумі 45000 доларів США під 15,00 % річних до 05 червня 2023 року. На забезпечення виконання умов кредитного договору, цього ж дня між ПАТ «Укрсиббанк» та [PERSON] укладений договір поруки № 209552 від 06.06.2008 року. Крім того, на забезпечення виконання умов кредитного договору, 06 червня 2008 року він передав в іпотеку банку належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] . Вказував, що у порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», відповідач не надав йому, як позичальнику, повної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту. Банком навмисно було приховано та невірно відображено фактичні дані і відомості відносно значення реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від тієї реальної процентної ставки за кредитом, що обумовлена між сторонами кредитного договору та того розміру абсолютного подорожчання кредиту, які узгоджені між сторонами кредитного правочину в його умовах, у змісті оспорюваного кредитного договору не встановлено та не визначено для позичальника умови договору щодо збереження реальної вартості предмету іпотеки, встановлено несправедливі умови та видано кредит в іноземній валюті. А тому його волевиявлення на укладання кредитного договору у вигляді та розмірах, зазначених у кредитному договорі, суперечило його волевиявленню на його укладення саме на таких умовах. Посилаючись на вищевикладене, позивач просив визнати порушеним його право, як споживача фінансових послуг банку; визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту споживчого кредиту № 11356928000 від 06.06.2008 року з наступними змінами відповідно до додаткових угод № 1 від 13.11.2009 року та № 2 від 30.11.2009 року та відповідно договір іпотеки від 06.06.2008 року та договір поруки № 209552 від 06.06.2008 року. Короткий зміст відзиву Представник АТ «Укрсиббанк» заперечує проти задоволення позову, вказав, що Національним Банком України було видано акціонерному комерційному інноваційному банку «Укрсиббанк» (правонаступником якого є відповідач) банківську ліцензію № 75 від 24.12.2001 року та дозвіл № 75-2 від 19.11.2002 року на право здійснювати банківські операції визначені ч. 1 та п. 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банку та банківську діяльність». Також зазначив, що п. 1.3.1 Договору було встановлено змінювану процентну ставку, а тому шляхом підписання наведеного договору позивач визнав та засвідчив ознайомлення з даним пунктом договору. Окрім того, позичальник був попереджений про валютні ризики отримання кредиту в доларах США згідно наданого інформаційного листа згідно ч. 2 ст. 11 Закону України № 1023-XII. Також було зазначено, що графіком платежів визначено реальну процентну ставку, абсолютне значення подорожчання кредиту. Крім того, зазначив, що кредитний договір було укладено 08.06.2008 року, а позивач звернувся до суду із позовом про визнання договору лише 17.11.2017 року, тобто після спливу загального строку позовної давності тривалістю у три роки. Позиція суду Вивчивши матеріали справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні докази суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. Фактичні обставини справи, встановлені судом 06 червня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого позичальнику були надані кредитні кошти у розмірі 45000,00 доларів США з відсотковою ставкою 15,00% річних до 05 червня 2023 року (а.с. 50-53). Додатком № 1 до кредитного договору сторони визначили «Графік погашення кредиту» (а.с. 54-56). Додатком № 2 до кредитного договору сторони визначили «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту» (а.с. 57-60). Додатком № 3 до кредитного договору визначено «Тарифи банку (а.с. 61)». Додатковою угодою № 1 до договору про надання споживчого кредиту від 13 листопада 2009 року сторони домовились про зміну графіка погашення кредиту та додатком № 1 був визначений новий «Графік погашення кредиту» та додаток № 2 «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту (а.с. 62-72); Додатковою угодою № 2 до договору про надання споживчого кредиту від 30 листопада 2009 року сторони домовились про викладення пункту 1.3.4 договору в новій редакції та викладення Додатку № 1 до договору про надання споживчого кредиту та заставу майна від 069.06.2008 року в новій редакції згідно з додатком № 1 до цієї Додаткової угоди (а.с. 73-76) На забезпечення виконання умов кредитного договору, цього ж дня між ПАТ «Укрсиббанк» та [PERSON] укладений договір поруки № 209552 від 06.06.2008 року. Крім того, на забезпечення виконання умов кредитного договору, 06 червня 2008 року [PERSON] передав в іпотеку банку належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] . Нормативно-правове обґрунтування Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Згідно з пунктом 7.13 кредитного договору підписання даного договору позичальником свідчить про те, що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього; перед підписанням даного договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до чинного законодавства України, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів». Кредитний договір укладено в письмовій формі, підписано сторонами та скріплено печаткою банку, тобто він є чинним. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Установивши, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови, банк надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, процентної ставки та деталізованого графіку погашення боргу, суд застосовує положення статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», статей 626-628 ЦК України, та доходить висновку про безпідставність позовних вимог та відсутність підстав для визнання кредитного договору від 06 червня 2008 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та [PERSON] , а також похідних від нього договорів поруки та іпотеки від 06 червня 2008 року. Матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема позивачем не спростовано, що під час укладення договору про надання споживчого кредиту він діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши при цьому характер правочину і всі його істотні умови, а також отримав кредитні кошти і протягом певного часу виконував умови кредитного договору. Суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність обставин щодо укладання оспорюваного договору обманним шляхом та під тиском, оскільки такі обставини в силу статті 230 ЦК України позивачем належним чином не обґрунтовані. Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них. Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). Враховуючи вищевикладене, суд не находить правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсними договору про надання споживчого кредиту, відхиляючи також посилання позивача про наявність правових підстав для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним з підстав надання кредитних коштів у іноземній валюті. Відповідно до положень частини третьої статті 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», у статті 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. Відповідно до приписів пункту 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483, у разі, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією, на здійснення якої Національним банком України надана банківська ліцензія та письмовий дозвіл, є уповноважений банк, то використання іноземної валюти як засобу платежу на території України за цією операцією дозволяється без індивідуальної ліцензії Національного банку України. Наведене дає підстави для висновку про правомірність надання банками кредиту в іноземній валюті на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями, що видаються Національним банком України. ПАТ «УкрСиббанк» має банківську ліцензію № 75 від 24 грудня 2001 року, видану Національним банком України, та має право здійснювати банківські операції. Крім того, відповідно до дозволу № 75 від 24 грудня 2001 року та дозвіл № 75-2 від 19 листопада 2002 року, виданого Національним банком України АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», тобто відповідач має право здійснювати операції з валютними цінностями, зокрема неторговельні операції з валютними цінностями, ведення рахунків клієнтів (резидентів та нерезидентів) в іноземній валюті, ведення кореспондентських рахунків в уповноважених банках України в іноземній валюті та здійснення операцій з ними, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. Висновки за результатами розгляду За таких обставин суд вважає, що дії ПАТ «УкрСиббанк», пов`язані із укладенням спірного кредитного договору, чинного законодавства України не порушують. А тому, суд приходить до висновку щодо відмови в задоволенні позовної заяви [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: dismissed