Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-22 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив суд зобов`язати відповідачів припинити будь-які дії щодо зміни (визначення) у будь-який спосіб місця проживання малолітнього [PERSON] до набрання законної сили рішенням суду у справі ЄУН № 757/4115/20-ц про визначення місця проживання дитини та зобов`язати Печерську районну в м. Києві державну адміністрацію не розглядати будь-які звернення щодо [PERSON] та не брати участь у будь-яких судових процесах, де розглядаються питання щодо нього у зв`язку із відсутністю відповідних повноважень за територіальною ознакою. В обґрунтування позову зазначено, що Печерським районним судом м. Києва на даний час розглядається цивільна справа ЄУН № 757/4115/20-ц про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] - спільного сина сторін. 28 січня 2020 року, на момент звернення позивача до суду із позовом про визначення місця проживання сина (ЄУН № 757/4115/20-ц), Службою у справах дітей та сім`ї Печерської районної в м. Києві державної адміністрації розглядалася заяви обох батьків: і [PERSON] , і його заява про визначення місця проживання дитини. У березні 2020 року Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної в м. Києві державної адміністрації повідомила його листом від 26 березня 2020 року № 105/78/Г-22/3 про припинення розгляду його заяви від 10 березня 2020 року, проте розгляд заяви [PERSON] - не було припинено. 20 жовтня 2020 року Службою було ініційовано організацію розгляду органом опіки та піклування Печерської районної в м. Києві державної адміністрації питання про визначення місця проживання дитини, нібито на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/4115/20-ц про відкриття провадження. Також в обґрунтування вказано, що сторонами не досягнуто згоди щодо місця проживання спільного сина [PERSON] . Печерською районною в м. Києві державною адміністрацією було видано розпорядження № 444 від 04 вересня 2020 року «Про визначення участі матері у вихованні дитини», яким фактично було визначено місце проживання [PERSON] , хоча відповідачі тлумачили його як таке, яким визначено порядок участі у вихованні дитини. Вказане розпорядження оскаржено до Печерського районного суду м. Києва шляхом подання позовної заяви у справі ЄУН № 757/52981/21-ц. Заявник наголошує, що, починаючи з лютого 2021 року, [PERSON] проживає у [ADDRESS] , а не у Печерському районі м. Києва, що підтверджується висновком виконавчого комітету Борщагівської сільської ради, про що неодноразово було письмово повідомлено Службу Печерської РДА і Управління поліції Печерського району. Представники Печерської районної в м. Києві державної адміністрації як органу опіки та піклування та її структурного підрозділу Служби у справах дітей не компетентні і не повноважні розглядати будь-які питання, пов`язані з його дітьми, оскільки, зокрема, відповідно до пп. 1 п. 3 Положення про Службу у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, затвердженого розпорядженням Печерської районної в м. Києві державної адміністрації від 28 березня 2018 року № 77-к, основним завданням Служби є реалізація на відповідній території державної політики з питань соціального захисту дітей, тобто на території Печерського району м. Києва. Позивач вказує, що відповідачем порушуються його права на об`єктивний розгляд справи у суді, права на спілкування та виховання дитини, право на спокій, у тому числі порушуються права дітей на спокій та на спілкування з обома батьками, оскільки через бездіяльність [PERSON] не виконує батьківські обов`язки і не приходить до дітей. Отже, на переконання позивача, дії відповідачів щодо ініціювання і розгляду питань, пов`язаних з місцем проживання малолітнього [PERSON] , слід припинити шляхом зобов`язання відповідачів припинити будь-які дії щодо визначення місця проживання дитини до набрання законної сили рішенням суду про визначення його місця проживання. Відповідачем Службою у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації у своєму відзиві позов не визнано, у заперечення зазначено, що 27 жовтня 2020 року Печерською РДА у межах розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Печерської РДА про визначення місця проживання дитини з батьком та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Печерської РДА про визначення місця проживання дитини з матір`ю (ЄУН № 757/4115/20-ц), було підготовлено та направлено до суду висновок № 105/01-2091/В-140 про доцільність визначення місця проживання дитини з матір`ю. Більше розгляд вказаного питання Печерською РДА як органом опіки та піклування не здійснювався. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 29 квітня 2021 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю Підпалого В. В. та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 05 травня 2021 року ухвалою судді Підпалого В. В. заявлено самовідвід від розгляду справи на підставі пункту 4 частини першої статті 36 ЦПК України /а. с. 78/. 12 травня 2021 року на підставі розпорядження № 131 керівника апарату суду Ліннік Н. В. здійснено повторний автоматизований розподіл справи, згідно з протоколом якого матеріали передано судді Литвиновій І. В. /а. с. 79-80/. 25 травня 2021 року ухвалою судді у справі відкрито провадження для розгляду справи у загальному провадженні /а. с. 81-82/. 04 серпня 2021 року до суду надійшла відповідь [PERSON] на відзив відповідача Служби у справах дітей Печерської РДА /а. с. 85-92/. 09 серпня 2021 року від відповідача Печерської РДА у м. Києві як органу опіки та піклування засобами поштового зв`язку до суду надійшов відзив. 13 жовтня 2021 року позивач подав до суду заяву про забезпечення позову /а. с. 103-108/. 13 жовтня 2021 року ухвалою суду відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову /а. с. 111, 112-114/. 19 жовтня 2021 року засобами поштового зв`язку до суду надійшла аналогічна заява [PERSON] про забезпечення позову, поданим ним у судовому засіданні і яка була розглянута судом постановленням судового рішення /а. с. 117-145/. У судовому засіданні позивач позов підтримав і просив суд задовольнити, з підстав наведених у заявах по суті. Представник відповідача Служби у справах дітей Печерської РДА у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на доводи відзиву. Від відповідача [PERSON] та третьої особи Служби у справах дітей Борщагівської територіальної громади заяви по суті не надходили до суду. Суд, заслухавши обґрунтування і заперечення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 лютого 2020 року у справі № 761/19044/19-ц. [INFO] під час шлюбу у сторін народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження № [NUMBER] від 28 грудня 2011 року. 04 вересня 2020 року Печерською районною в м. Києві державною адміністрацією як органом опіки та піклування розглянуто питання визначення участі [PERSON] у вихованні малолітнього [PERSON] , [INFO] , і видано розпорядження № 444 /а. с. 57/. Вказаним розпорядженням № 444 від 04 вересня 2020 року Печерською районною в м. Києві державною адміністрацією як органом опіки та піклування визначено участь [PERSON] у вихованні сина таким чином: з понеділка 08:00 год. по 19:00 год. неділі, забирати та повертати дитину за адресою: [ADDRESS] ; встановити черговість участі у вихованні дитини - тиждень через тиждень, починаючи з 07 вересня 2020 року до набрання законної сили рішення суду про визначення місця проживання дитини. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою, десятою статті 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з пунктом 3 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansenv. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78). Відповідно до приписів статей 141, 153 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою; розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини; мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (частини перша-третя статті 157 Сімейного кодексу України). Відповідно до частин першої, другої статті 158 Сімейного кодексу України встановлено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. У відповідності до пункту 73 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», у разі виникнення спору між батьками щодо участі у вихованні дитини, участь у вихованні дитини та у разі потреби порядок побачення з дитиною того з батьків, який проживає окремо від неї, встановлюються рішенням районної, районної у м. Києві та м. Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади з урахуванням висновку служби у справах дітей. За змістом частини другої статті 159 Сімейного кодексу України суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Згідно з пунктом 74 вищевказаного Порядку, під час розгляду судом спорів між батьками щодо виховання дитини районна, районна у мм. Києві та Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади подає суду письмовий висновок про способи участі одного з батьків у вихованні дитини, місце та час їх спілкування, складений на підставі відомостей, одержаних службою у справах дітей в результаті проведення бесіди з батьками, дитиною, родичами, які беруть участь у її вихованні, обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються зазначеної справи. За приписами частини третьої статті 19 Сімейного кодексу України, звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду. У разі звернення з позовом до суду орган опіки та піклування припиняє розгляд поданої йому заяви. Таким чином, законодавством встановлена варіативність вирішення цього питання, тобто батьки можуть вирішити його в судовому порядку або звернутися до відповідного органу опіки та піклування. У цій справі предметом спору є рішення органу опіки та піклування - розпорядження голови Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 04 вересня 2020 року № 444 «Про визначення участі матері у вихованні дитини», згідно з яким матір почергово з батьком тиждень через тиждень, а саме з понеділка 08:00 год. по 19:00 год. неділі, бере участь у спілкуванні з сином та його вихованні, для чого забирає його за адресою, де він проживає (станом на час розгляду питання): [ADDRESS] , та повертає дитину за цією ж адресою, починаючи з 07 вересня 2020 року до набрання законної сили рішення суду про визначення місця проживання дитини. Встановлено, що у провадженні Печерського районного суду міста Києва перебуває інша цивільна справа - № 757/4115/20-ц від 28 січня 2020 року за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини. Окрім цього, 28 квітня 2021 року [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] , третя особа: Служби у справах дітей Борщагівської територіальної громади, про визначення способу участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї, а 16 серпня 2021 року - [PERSON] з позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод та визначення способу участі у вихованні дитини. Усі вищевказані позовні вимоги розглядаються у межах однієї справи ЄУН № 757/4115/20-ц. На час постановлення рішення суду у цій справі, судове рішення у справі за позовом [PERSON] та зустрічним позовом [PERSON] про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] та визначення способу участі того з батьків, який не проживає з дитиною, не ухвалено. Позивач переконаний, що таке рішення Служби у справах дітей Печерської РДА порушує його право на об`єктивний розгляд справи у суді, право на спілкування та виховання дитини, право на спокій дітей і його, у тому числі порушуються права дітей на спілкування з обома батьками, оскільки через бездіяльність [PERSON] не виконує батьківські обов`язки і не приходить до дітей, ним фактично наперед визначено місце проживання [PERSON] . Вимоги позивача [PERSON] щодо зобов`язання відповідачів припинити будь-які дії щодо зміни (визначення) у будь-який спосіб місця проживання малолітнього [PERSON] до набрання законної сили рішенням суду у справі ЄУН № 757/4115/20-ц, як і про зобов`язання не розглядати будь-які звернення щодо [PERSON] та не брати участь у будь-яких судових процесах, а фактично про заборону розглядати і брати участь у судових справах, містить ознаки способу забезпечення позову, який розглядається самостійним провадженням - у згадуваній справі № 757/4115/20-ц. Спором у справі є юридичний конфлікт між учасниками правовідносин, який виникає внаслідок різного розуміння ними взаємних прав та обов`язків, що перешкоджає їх реалізації, або внаслідок бездіяльності чи неналежного виконання юридичних обов`язків порушуються права іншої сторони і таким чином викликаються протиріччя та в якому кожен із учасників захищає свої права. Отже спір має існувати на час звернення до суду, а вимоги позовної заяви мають містити ефективний спосіб захисту, направлений на усунення порушення або відновлення права, таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Окрім цього, варто відмітити, що позивач має захищати свій інтерес під час судового розгляду у справі за зазначеними позовними вимогами, а не ініціювати самостійну судову справу щодо оскарження рішення органу опіки та піклування. Це відповідає принципу процесуальної економії, відповідно до якого штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі № 370/408/19). Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Позивачем не надано суду доказів того, що Служба у справах дітей Печерської РДА діяла поза, наданими їй повноваженнями. Спірним розпорядженням визначається не місце проживання дитини, а порядок участі обох батьків, з метою здійснення ними своїх прав та виконання обов`язків на принципах паритетності, що сприяє якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Суд встановив, що спірним розпорядженням права батька на участь у вихованні дитини не порушені, оскільки час встановлений йому для спілкування з дитиною є навіть більший, ніж в матері, ним не встановлено додаткових обмежень для батька у часі, способі або методах участі у вихованні дитини. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18), положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов є безпідставним і тому у його задоволенні слід відмовити. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, судові витрати, понесені позивачем, а саме, судовий збір у розмірі 908, 00 грн за подання позовної заяви та 454, 00 грн - заяви про забезпечення позову, покладаються на нього. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed