Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-22 00:00:00

Михайлівська сільська рада Вільнянського району Запорізької області звернулась до суду з вказаним позовом, який згодом неодноразово доповнювала та уточнювала (а.с. 45-53, 75-76, 126-129). На обґрунтування позову зазначено, що у 1987 році було створено Садівниче товариство «ЗМІ-2», якому виділено у користування 5,0 га землі у с. Андріївка Вільнянського району Запорізької області для організації колективного саду. Цього ж року садівничому товариству видано відповідний Державний акт на право користування земельною ділянкою. Рішенням виконкому Вільнянської районної ради № 43/2 від 14 березня 1991 року під розширення Садівничого товариства «ЗМІ-2» додатково виділено земельну ділянку загальною площею 0,36 га в с. Андріївка Вільнянського району Запорізької області для робітників ЗВО «Моторобудівник». Разом з тим, у порушення вимог ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України, Садівниче товариство «ЗМІ-2» право користування земельною ділянкою площею 0,36 га не оформило, зміни до Державного акту на право користування земельною ділянкою не внесло. Таким чином, до моменту реєстрації земельних ділянок загального користування Садівничого товариства «ЗМІ-2» в Державному земельному кадастрі щодо набуття права власності фізичними та юридичними особами, розпорядником цих земель є територіальна громада в особі Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області. В подальшому землевпорядною організацією була складена схема поділу земель колективної власності Садівничого товариства «ЗМІ-2» на земельні частки з відображенням кількості земельних ділянок, їх меж та розмірів. на кресленні схеми запроектовані земельні ділянки були пронумеровані в зростаючому порядку з нанесенням на неї розміру меж кожної земельної ділянки. 04 грудня 2003 року [PERSON], в числі інших членів садівничого товариства, подав до Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області заяву про передачу у приватну власність виділеної йому земельної ділянки № 134 загальною площею 0,078 га та довідку, надану головою Садівничого товариства «ЗМІ-2», з визначенням площі земельної ділянки, наданої йому у користування. З невідомих причин під час розгляду заяви Михайлівською сільською радою не було звернуто увагу на внесені [PERSON] виправлення площі земельної ділянки, як в заяві, так і в довідці, з 0,078 га на 0,098 га. Рішенням № 6 від 25 грудня 2003 року Михайлівською сільською радою надано дозвіл на передачу у власність [PERSON] земельної ділянки загальною площею 0,098 га. Рішенням № 16 від 21 жовтня 2004 року Михайлівською сільською радою затверджено технічну документацію зі складання державних актів на право власності на землю членам Садівничого товариства «ЗМІ-2» для ведення садівництва, в тому числі [PERSON] була затверджена площа вже 0,1125 га без будь-якої на те підстави. На підставі вказаного рішення [PERSON] отримав Державний акт серії ЗП № 090504 на земельну ділянку площею 0,1125 га з кадастровим номером 2321584000:07:001:0048. Михайлівська сільська рада посилається на те, що Державний акт [PERSON] був отриманий на підставі рішень сільської ради, в основу яких були покладені підроблені документи, без розроблення необхідної технічної документації та проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Крім того, в сільській раді відсутня заява [PERSON] щодо збільшення площі земельної ділянки, як з 0,078 га до 0,098 га, так і з 0,098 га до 0,1125 га. Питання щодо збільшення площі земельної ділянки № 134, наданої [PERSON], з 0,078 га до 0,1125 га сільською радою у період з 01 грудня 2003 року до 15 листопада 2005 року (дата реєстрації Державного акту) не розглядалось. 17 листопада 2011 року за результатами обстеження комісією по вирішенню земельних спорів (актом № 1) був встановлений факт самовільного додаткового захоплення [PERSON] 0,0260 га земель Михайлівської сільської ради, з яких 0,0110 га земельної ділянки № 135, 0,0150 га земель загального користування (підїзд до земельної ділянки № 135). 20 червня 2012 року комісією по вирішенню земельних спорів було повторно проведено обстеження земельних ділянок № 134 і № 135 щодо вирішення існуючого спору. Комісія знову зробила висновок, що земельна ділянка, яка належить [PERSON] була приватизована з порушенням земельного законодавства, зазначеними в акті № 1 від 17 листопада 2011 року. Зокрема, на території земельної ділянки № 134 знаходиться санітарна та охоронна зони підземних комунікацій (газ, питна вода, каналізація, телекомунікаційний кабель). На підставі викладеного позивач просить суд визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1125 га, яка розташована на території Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, серії ЗП № 090504 від 15 листопада 2005 року, виданий на імя [PERSON] на підставі рішень Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області № 6 від 25 грудня 2003 року та № 16 від 21 жовтня 2004 року, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010526000100. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав, пояснив, що порядок припинення права на землю регулюється главою 22 Земельного кодексу України. Вичерпний перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку визначений ст. 140 Земельного кодексу України, проте жодної з підстав, вказаних у статті, позивач у своєму позові не зазначає. З приводу посилання позивача на відсутність технічної документації на земельну ділянку [PERSON], представник відповідача зазначив, що вказана документація знаходиться на зберіганні в Управлінні Держгеокадастру у Вільнянському районі Запорізької області. На підставі викладеного, просить відмовити у позові в повному обсязі. Представник третьої особи - Вільнянської районної державної адміністрації у судове засідання не зявився, надав суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову заперечує, вказавши на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог (а.с. 136-137). Представник третьої особи - Управління Держгеокадастру у Вільнянському районі Запорізької області у судове засідання не зявився, третя особа про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином (а.с. 135), про причини неявки свого представника не повідомила, будь-яких клопотань на адресу суду не надала. У звязку з чим причина неявки визнана судом неповажною. На підставі викладеного, суд вважає можливим розглядати справу у відсутності третіх осіб. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що на підставі державного акту на право користування землею у користуванні СТ «ЗМІ-2» перебуває земельна ділянка загальною площею 5,0 га (а.с. 13-15). Рішенням виконкому Вільнянської районної ради № 43/2 від 14 березня 1991 року під розширення СТ «ЗМІ-2» додатково виділено земельну ділянку загальною площею 0,36 га в с. Андріївка Вільнянського району Запорізької області (а.с. 16). З приводу придбання [PERSON] у власність земельної ділянки встановлено, що 04 грудня 2003 року відповідач подав до Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області заяву на приватизацію земельної ділянки загальною площею 0,098 га (а.с. 17). Рішенням Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області № 6 від 25 грудня 2003 року членам СТ «ЗМІ-2», згідно списку, передано у власність земельні ділянки для ведення садівництва, які розташовані на території Михайлівської сільської ради в с. Андріївка (а.с. 18). Згідно з додатком до рішення, [PERSON] передано у власність земельну ділянку площею 0,098 га (а.с. 19-20). Рішенням Михайлівської сільради № 16 від 24 жовтня 2004 року затверджено технічну документацію зі складання державних актів на право власності на землю членам садового товариства «ЗМІ-2» для ведення садівництва (а.с. 21). Згідно зі списком членів СТ «ЗМІ-2», яким передається у власність земельні ділянки, [PERSON] передана у власність земельна ділянка № 135 загальною площею 0,1125 га (а.с. 22-23). На підставі вказаного рішення сільської ради [PERSON] отримав Державний акт на право приватної власності на землю серії ЗП № 090504 (а.с. 25). Позивач стверджує, що [PERSON] при приватизації земельної ділянки допущені порушення, які виразилися у самовільній приватизації 0,0260 га, із них: 0,0110 га земельної ділянки № 135 і 0,0150 га земель загального користування, а також у відсутності акту погодження меж з власниками та землекористувачами сусідніх земельних ділянок. Відповідно до ч. 1 ст. 35 Земельного кодексу України, громадяни України із земель державної і комунальної власності мають право набувати безоплатно у власність або на умовах оренди земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва. Статтею 118 Земельного кодексу України встановлено, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Судом, в результаті дослідження у судовому засіданні доказів, порушень вимог законодавства при приватизації земельної ділянки [PERSON]не встановлено, оскільки технічна документація, на підставі якої прийнято рішення про передачу [PERSON] земельної ділянки у власність, суду не надана, за клопотанням сторін не витребовувалась та не досліджувалась у судовому засіданні. Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. У порушення вказаних вимог законодавства позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження обставин, зазначених у позовній заяві. При цьому суд не приймає до уваги посилання позивача на листи відділу Держземагенства у Вільнянському районі Запорізької області № 1248 від 17 квітня 2013 року, Головного управління Держземагенства у Запорізькій області № 09.03.11/9264 від 19 листопада 2013 року та Вільнянського районного відділу Державної інспекції техногенної безпеки у Запорізькій області № 136/1 від 10 квітня 2013 року (а.с. 31-34), надані на підтвердження факту відсутності технічної документації, на підставі якої прийнято рішення про передачу [PERSON] земельної ділянки у власність, оскільки лише лист Головного управління Держземагенства у Запорізькій області містить інформацію про відсутність в даній установі технічної документації із землеустрою щодо передачі у власність [PERSON] земельної ділянки з кадастровим номером 2321584000:07:001:0048, з даного приводу Головне управління Держземагенства у Запорізькій області запропонувало Михайлівській сільській раді звернутися до відділу Держземагенства у Вільнянському районі Запорізької області, правонаступником якого на даний час виступає третя особа - Управління Держгеокадастру у Вільнянському районі Запорізької області. Листи ж відділу Держземагенства у Вільнянському районі Запорізької області та Вільнянського районного відділу Державної інспекції техногенної безпеки у Запорізькій області взагалі не містять будь-якої інформації про місцезнаходження технічної документації із землеустрою щодо передачі у власність [PERSON] земельної ділянки з кадастровим номером 2321584000:07:001:0048, взагалі не стосуються даного питання. Так само у порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України не підтверджені жодним належним та допустимим доказом і посилання позивача на підробку документів, а саме внесення [PERSON] виправлень площі земельної ділянки, як в заяві, поданій ним 04 грудня 2003 року до Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, про передачу у приватну власність виділеної йому земельної ділянки № 134 ,так і в довідці, наданій головою Садівничого товариства «ЗМІ-2», з 0,078 га на 0,098 га. Таким чином, суд приходить до висновку, що на момент розгляду справи, позивачем не надано належних та допустимих доказів у розумінні ст. 57-60 ЦПК України на підтвердження позовних вимог. Також суд вважає за необхідне зазначити, що Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи №№ 2, 4, 7, 11 до Конвенції. Згідно зі ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання «справедливого балансу» між загальними інтересами суспільства та вимогами фундаментальних прав окремої особи (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льонрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст. 1 Першого протоколу. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності, мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обовязок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості. Разом з тим, ця свобода оцінювання, тим не менше, йде пліч-о-пліч з Європейським наглядом. Тому Суд повинен впевнитись, чи були надані Урядові межі розсуду перевищені, тобто чи було доктрину ultra vires (хоча і законну саму по собі) застосовано з урахуванням принципу пропорційності (п. 28-29 рішення у справі «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). У рішенні від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» Європейський суд з прав людини вказав, що поняття «суспільний інтерес» обовязково має розширене тлумачення ... Суд, вважаючи природним, що мають бути широкі межі розсуду, які надаються законодавцям для здійснення соціальної та економічної політики, поважає рішення законодавців стосовно того, що є «суспільний інтерес», коли ці рішення будуть засновані на розумних міркуваннях. Відчуження власності, яке здійснюється відповідно до законодавчої, соціальної, економічної політики чи з іншою метою, може відповідати «суспільним інтересам» навіть якщо суспільство в цілому безпосередньо не використовує цю відчужену власність або не володіє нею. У рішенні «Стретч проти Обєднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії» від 24 червня 2003 року (п. 32-35) Європейський суд з прав людини зазначив про те, що майном у значенні ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. Неприпустимим є визнання недійсним договору, відповідно до якого покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення його майна на підставі того, що державний орган порушив закон. У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчиненні з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення ст. 1 Першого протоколу Конвенції». Отже, позиція Європейського суду з прав людини полягає в тому, що особа - субєкт приватного права не може відповідати за помилки державних органів при укладенні останніми відповідних договорів, а державні органи не можуть вимагати повернення в попередній стан, посилаючись на те, що вони при укладанні цих договорів припустилися помилки. Відповідно до п. 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі від 20 жовтня 2011 року «Рисовський проти України», принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. ... «Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються ...» Таким чином, навіть за наявності допущених органами публічної влади порушень при визначенні умов та порядку передачі у власність земельної ділянки не можуть бути безумовно підставою для визнання договорів або рішень щодо цієї землі недійсними, повернення майна державі в порушення права власності набувача, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого набувача. Разом з тим, жодних доказів на підтвердження допущених відповідачем [PERSON] порушень при оформленні прав на земельну ділянку надано не було, тому ці права ним набуті на законних підставах. За таких обставин, суд не вбачає підстав для визнання недійсним визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,1125 га, яка розташована на території Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, серії ЗП № 090504 від 15 листопада 2005 року, виданого на імя [PERSON]

Outcome: dismissed