Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-24 00:00:00

КОМУНАЛЬНЕ ПІДПРИЄМСТВО «БІЛГОРОД-ДНІСТРОВСЬКТЕПЛОЕНЕРГО» (далі за текстом КП «БДТЕ») звернулося до суду з зазначеною позовною заявою до відповідачки, в якій просить стягнути з відповідачки заборгованість за централізоване опалення в сумі 26082,16 грн., а також судові витрати, посилаючись на те, що відповідачка являється абонентом КП «БДТЕ», яке надає послуги з опалення її оселі, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідачкою послуги належним чином не сплачувались, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на квітень 2020 року становить 26082,16 грн. 20 лютого 2018 року КП «БДТЕ» звернулось до Білгород-Дністровського міськрайонного суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з боржниці заборгованості за опалення, однак Білгород-Дністровський міськрайонний суд відмовив у задоволені заяви про стягнення заборгованості. Таким чином, за вищевказаний період відповідачка повинна сплатити 26082,16 грн. згідно тарифів на послуги за централізоване опалення для населення. Вказані вище обставини і стали підставою для звернення позивача до суду з позовом. У судове засідання представник позивача не з`явилася, але надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Крім того, до суду від представника позивачки надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої просила суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на те, що відповідачка не скористалася правом перевірки наявності заборгованості за комунальні послуги у попереднього власника. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, але від неї до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги не визнала та заперечувала проти їх задоволення. Також, надала суду відзив та заперечення на відповідь на відзив, згідно яких позовні вимоги позивача не визнала та заперечувала проти їх задоволення, посилаючись на те, що в березні 2011 року вона набула право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 30 березня 2011 року і до цього моменту не була споживачем послуг позивача за вказаною адресою, відповідно і не отримувала таких послуг, а тому дії позивача щодо переведення на відповідачку заборгованості за період до 30 березня 2011 року є неправомірними і порушують права відповідачки, як споживача. Крім того, відповідачка зазначила, що позивач звернувся до суду щодо стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію з суттєвим пропуском загального та спеціального строку позовної давності та просила суд відмовити в задоволенні заявленого позивачем позову з застосуванням позовної давності. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, від яких надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає положенням ч. 3 ст. 211 ЦПК України, судом, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, надані докази, давши їм оцінку в сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із зобов`язального права, пов`язані з ухиленням споживача від виконання своїх обов`язків з оплати житлово-комунальних послуг, тому, при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Цивільним Кодексом України. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається\~зДоговору купівлі-продажу від 30 березня 2011 року (а.с. 39-40, 53), Витягу про державну реєстрацію прав № 33240979 від 14 квітня 2011 року (а.с. 41), [PERSON] , відповідачка по справі, набула права власності на квартиру [ADDRESS] з 30 березня 2011 року. 11\~червня 2013\~року між\~КП «БДТЕ»\~(а.с.\~68-71)\~та [PERSON] (а.с. 61) був укладений договір № 6945 про надання послуг з централізованого теплопостачання та гарячої води, відповідно до якого позивач зобов`язався своєчасно надавати споживачеві, відповідачці по справі, послуги з централізованого опалення за адресою: [ADDRESS] , опалювальна площа 44,60 кв.м., а споживач, відповідачка по справі, зобов`язалася своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, що передбачені договором (а.с. 6-12). Ухвалою Білгород-Дністровського\~міськрайонного суду\~від 20\~лютого 2018\~року відмовлено\~у видачі\~судового наказу\~про стягнення\~з [PERSON] заборгованості за централізоване опалення на підставі заяви позивача (а.с. 4-5). З наданого до суду позивачем розрахунку заборгованості за опалення № 01-1-346 від 04 вересня 2020 року, вбачається, що за період з січня 2002 року по квітень 2020 року станом на 01 березня 2020 року у відповідачки перед позивачем заборгованість складає загальну суму 26082,16 грн. (а.с. 3, 48-50). За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За правилами ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень Суд першої інстанції при вирішенні справи виносить рішення на підставі належних та допустимих доказів, досліджених в судовому засіданні відповідно до глави 5 ЦПК України. Стаття 81 ЦПК України зобов`язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказами згідно зі ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази мають відповідати вимогам, зазначеним у статтях 77-80 ЦПК України. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Підстави виникнення цивільних прав та обов`язків визначені статтею 11 ЦК України. Поняття зобов`язання та підстави його виникнення визначені у статті 509 ЦК України. Відповідно до зазначеної правової норми зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Як передбачено статтею 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Згідно з Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (надалі Правила), затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 за № 630, централізоване опалення - це послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири, яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем теплопостачання. У відповідності до п. 18 діючих Правил, розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк. Відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач житлово-комунальних послуг зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Відповідно до статей 66, 67, 162 ЖК України за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги. Пунктом 1 частини першої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини другої статті 7 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Крім того, відповідно до статті 322 ЦК України на власника покладається тягар утримання майна. Частиною другою статті 382 ЦК України встановлено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Таким чином, новий власник майна не зобов`язаний повертати борги попереднього власника, якщо суд установить, що він не брав на себе обов`язку з їх сплати. Договори про надання послуг не обтяжують майна, тому за відсутності відповідної умови в договорі щодо відчуження нерухомого майна суд повинен відмовляти в задоволенні позовних вимог до нового власника, оскільки належним відповідачем є попередній власник. Посилання представника позивача на те, що відповідачка не скористалася правом перевірки наявності заборгованості за комунальні послуги у попереднього власника, суд до уваги не приймає, оскільки відповідно до ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. При цьому договір купівлі-продажу від 30 березня 2011 року, згідно з яким відповідачка стала власником спірної квартири, не містить застережень про переведення боргу попереднього власника й не містить згоди кредитора на таку заміну, що узгоджується з положеннями статті 520 ЦК України (заміна боржника у зобов`язанні). Згідно із преамбулою Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», він визначає особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку, регулює правові, організаційні та економічні відносини, пов`язані з реалізацією прав та виконанням обов`язків співвласників багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління. Стаття 7 Закону Закон України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» присвячена обов`язкам співвласників багатоквартирного будинку. Положеннями цієї статті є встановлення у її частині другій правила, відповідно до якого кожний співвласник несе зобов`язання щодо належного утримання, експлуатації, реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна багатоквартирного будинку пропорційно до його частки співвласника. Крім того, частина третя цієї ж статті передбачає, що у разі відчуження квартири чи нежитлового приміщення набуття новим власником усіх обов`язків попереднього власника як співвласника. Тлумачення наведеної норми права у системному зв`язку з вищеприведеними нормами надає можливість дійти висновку про те, що у даному випадку йдеться про перехід від попереднього власника до нового власника обов`язків саме як співвласника багатоквартирного будинку, передбачені законом, а не боргів попереднього власника з оплати за житлово-комунальні послуги. Тобто з моменту переходу права власності на квартиру попередній власник втрачає права і обов`язки співвласника багатоквартирного будинку, а новий власник набуває прав і обов`язків співвласника такого будинку. Адже згідно з частиною першою статті 2 Закон України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі реалізації прав та виконання обов`язків власників квартир та нежитлових приміщень як співвласників багатоквартирного будинку. Отже, діючим законодавством не передбачено обов`язку покупця квартири сплачувати борги попередніх власників (наймачів) квартири за отримані ними раніше житлово-комунальні послуги, якщо це прямо не оговорено в договорі купівлі-продажу. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 01 вересня 2020 року (справа № 686/6276/19, провадження № 61-3604св20). Враховуючи наведене, позовні вимоги в частині стягнення з відповідачки заборгованості за спожиту\~теплову енергію\~попередніх власників\~квартири за\~період до\~30\~березня 2011\~року,\~є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Щодо обчислення строків давності суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з приписами статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Стаття 264 ЦК України передбачає переривання перебігу позовної давності. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Частина 1 ст. 265 ЦК України встановлює, що залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Згідно ст. 267 ЦК України (наслідки спливу позовної давності) особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. З позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 07 лютого 2019 року по справі № 309/108/17 (провадження № 61-41796св18) вбачається, що позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи. У зобов`язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку. Разом з тим, за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання не визнає. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо. За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову особою, право якої порушене, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). За загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду в іншому судовому провадженні про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється. В позовній заяві від 19 травня 2020 року КП «БДТЕ» просив стягнути з відповідачки заборгованість за період з травня 2004 року по квітень 2020 року. Відповідачка натомість надала до суду заяву про застосування строку позовної давності. Суд приймає до уваги той факт, що позивач вже звертався до суду з відповідним вимогами щодо стягнення заборгованості в порядку наказного провадження. Заява про видачу наказу була подана до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області 13 лютого 2018 року, що підтверджується звітом про автоматизований розподіл (а.с. 95-96), однак ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20 лютого 2018 року відмовлено у прийнятті заяви про видачу судового наказу у зв`язку із зверненням до суду за межами позовної давності (а.с. 4-5). Суд зазначає, що допустимі докази сплати боргу відповідачкою у спірний період саме за ті послуги, за які позивач бажає стягнути борг у цій цивільній справі, суду не надані. А саме по собі звернення до суду із заявою про видачу судового наказу не є підставою для переривання строку позовної давності. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для часткового задоволення позову та на користь позивача з відповідачки підлягає стягненню сума заборгованості за період з лютого 2015 року по квітень 2020 року - з урахуванням строку загальної позовної давності, у розмірі 19028,08 грн. (за період з лютого по квітень 2015 року 660,05 грн. (а.с. 73); за період з травня 2015 року по квітень 2016 року 2929,74 грн. (а.с. 3 зворот); за період з травня 2016 року по квітень 2017 року 2493,78 грн. (а.с. 3 зворот); за період з травня 2017 року по квітень 2018 року 4992,32 грн. (а.с. 3 зворот); за період з травня 2018 року по квітень 2019 року 6274,16 грн. (а.с. 3 зворот); за період з травня 2019 року по квітень 2020 року 1678,03 грн. (а.с. 3 зворот)). Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до роз`яснень, викладених в абз. 1 п. 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом «Про судовий збір»). Загальна сума заявлених позовних вимог складала 26082,16 грн., судовий збір сплачений в сумі 2102,00 грн. (а.с. 14, 15). Рішенням суду задоволено позовні вимоги у розмірі 19028,08 грн., що становить 72,40 % від суми заявлених позовних вимог. Таким чином, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам (2102,00 грн. х 72,95 %), що становить 1533,41 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial