Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-17 00:00:00

І. Стислий виклад позицій учасників справи. У березні 2018 року позивач [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) звернулася в Дарницький районний суд м. Києва з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі по тексту - ПАТ «Укрзалізниця», відповідач), назву якого було змінено на Акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі по тексту - АТ «Укрзалізниця», відповідач), в якому просила суд визнати незаконним та скасувати рішення правління ПАТ «Укрзалізниця» від 23.02.2018 року; визнати незаконним та скасувати наказ ПАТ «Укрзалізниця» від 23.02.2018 року № 119/вт «Про надання відпустки без збереження заробітної плати» повністю; визнати незаконним та скасувати наказ ПАТ «Укрзалізниця» від 23.02.2018 року № 297/ос «По особовому складу» повністю; визнати незаконним та скасувати наказ ПАТ «Укрзалізниця» від 23.02.2018 року № 298/ос «Про припинення трудового договору» повністю; визнати незаконним дії ПАТ «Укрзалізниця» щодо нарахування лікарняних з квітня 2017 року по липень 2017 року. В обґрунтування позову позивачем в заявах по суті справи зазначено (т.1 а.с.72, т.2 а.с.99), що [PERSON] працювала директором Департаменту управління персоналом та соціальної політики ПАТ «Укрзалізниця». Наказом від 29.03.2017 №586/ос позивача було звільнено з роботи у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи згідно п. 5 ч. 1 ст. 41 Кодексу законів про працю України (далі по тексту КЗпП України). Даний наказ [PERSON] оскаржила до суду (на час розгляду справи судом рішення не прийнято). З даним наказом [PERSON] ознайомлена 29.03.2017 коли знаходилася на лікарняному. Листок непрацездатності за період з 29.03.2017 по 11.04.2017 бухгалтерією оплачено майже вчасно. В оплаті інших листків непрацездатності, які [PERSON] вчасно надавала до ПАТ «Укрзалізниця», їй було відмовлено про що повідомлено листом від 27.07.2017 року № Ц/6- 24/141 -17 за підписом колишнього голови правління [PERSON] та [PERSON]. В наданні відпустки для догляду за дитиною до 6 років з 17.07.2017 по 26.04.2018 відповідно до заяви [PERSON] від 14.07.2017 позивачу було відмовлено листом від 27.07.2017 № Ц/6-24/141-17 за підписом колишнього голови правління [PERSON] та [PERSON]. 27.02.2018 на адресу [PERSON] надійшов лист за № Ц/6-25/7-18 від 23.02.2018 за підписом в.о. голови правління [PERSON] та члена правління [PERSON] , в якому повідомлялося про те, що на підставі рішення правління від 23.02.2018 (витяг з протоколу № Ц-64/20 Ком.т) скасовано наказ ПАТ «Укрзалізниця» по особовому складу від 29.03.2017 № 586/ос та поновлено [PERSON] на роботі з 30.03.2017 на посаді директора Департаменту управління персоналом та соціальної політики ПАТ «Укрзалізниця» на умовах трудового договору від 21.02.2017 №50. Листом № ц/6-25/8-18 від 23.02.2018, який позивачка отримала 27.02.2018, повідомлялося про те, що Керівництвом ПАТ «Укрзалізниця» розглянуто заяву [PERSON] про надання відпустки без збереження заробітної плати від 14.07.2017 та наказом ПАТ «Укрзалізниця» від 23.02.2018 №119/вт [PERSON] надано відпустку без збереження заробітної плати строком з 17.07.2017 по 23.02.2018. Позивач вважає, що після прийняття рішення про відмову в наданні відпустки, заява автоматично стає залишеною без розгляду, тобто не реалізованою. В подальшому позивачка не зверталась з приводу надання їй будь-якої відпустки. Окрім того, про початок відпустки працівники відділу кадрів (обліку персоналу тощо) мали повідомити [PERSON] до її початку, тобто до 17.07.2017 включно, в разі видання відповідного наказу. Видання наказу за період який минув, є неправомірним та таким, що порушує права позивача, оскільки вона не була у відпустці для догляду за дитиною. Листом № Ц/6-25/9-18 від 23.02.2018 року [PERSON] запропоновано надати відповідь протягом трьох днів з дня отримання повідомлення щодо прийняття пропозиції або відмови від запропонованих вакантних посад: заступника начальника відділу нагород та організації корпоративних заходів Управління соціальної політики, начальника відділу навчання та розвитку лінійно-управлінського персоналу Департаменту розвитку персоналу та кадрової політики ПАТ «Укрзалізниця». Однак, відповідно до Наказу від 29.03.2017 та листа від 23.02.2018 № Ц/6- 25/9-18 за підписом в.о. голови правління [PERSON]. та члена правління [PERSON] повідомлено [PERSON] про те, що її звільнено з 23.02.2018 згідно з п. 2 ст. 36 Кодексу законів про працю України. В день звільнення ПАТ «Укрзалізниця» не видало [PERSON] належним чином оформлену трудову книжку. Звільнення з посади за п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку трудового договору незаконно, оскільки строк дії трудового договору позивача не закінчився, так як є безстроковим трудовим договором. Представник відповідача АТ «Укрзалізниця» в заявах по суті справи (т.1 а.с.160. т.2 а.с.126) заперечував проти задоволення позовної заяви, посилався на те, що вимоги позивача є безпідставними, а обставини, на які посилається позивач, недоведеними та необґрунтованими. На обґрунтування зазначив, що рішенням правління ПАТ «Укрзалізниця» від 23.02.2018 скасовано наказ ПАТ «Укрзалізниця» від 29.03.2017 № 586/ос щодо звільнення [PERSON] , з посади директора Департаменту управління персоналом та соціальної політики ПАТ «Укрзалізниця». Наказом ПАТ «Укрзалізниця» від 23.02.2018 № 296/ос позивача поновлено на роботі з 30.03.2017 р. на посаді директора Департаменту управління персоналом та соціальної політики ПАТ «Укрзалізниця» на умовах трудового договору від 21.02.2017 № 50, наказ ПАТ «Укрзалізниця» від 23.02.2018 № 297/ос, про що своєчасно повідомлено позивача листом з додатками. Оскільки позивача було поновлено на роботі з 30.03.2017 усі листки непрацездатності, надані позивачем, подано до оплати на підставі протоколу Комісії від № 5 від 23.02.2018 р. Також ПАТ «Укрзалізниця» розглянуто заяву позивача від 14.07.2017 р. про надання відпустки без збереження заробітної плати на підставі довідки про потребу дитини (дитини-інваліда), оскільки вона не була відкликана позивачем, та наказом ПАТ «Укрзалізниця» від 23.02.2018 № 119/вт надано відпустку без збереження заробітної плати строком з 17.07.2017 по 23.02.2018 для догляду за дитиною до досягнення шестирічного віку, про що повідомлено позивача листом з додатками. На підставі укладеного з позивачем строкового трудового договору за погодженням сторін на визначений сторонами строк з 23.02.2017 по 23.02.2018 враховуючи те, що встановлений сторонами за погодженням сторін строковий трудовий договір діяв по 23.02.2018 включно, наказом ПАТ «Укрзалізниця» від 23.02.2018 р. № 298/ос позивача звільнено з посади директора Департаменту управління персоналом та соціальної політики ПАТ «Укрзалізниця» по закінченню строку трудовою договору п. 2 ст. 36 КЗпП України на підставі Договору та рішення правління ПАТ «Укрзалізниця» від 23.02.2018 р., про що позивача повідомлено. 23.02.2018 р. з позивачем проведено повний розрахунок згідно зі ст. 116 КЗпІІ України, про що повідомлено позивача. Також відповідачем було виконано умови п.2.3.5. трудового договору та повідомлено позивача листом від 17.01.2018 р. № ЦЦУП - 9/11 про те, що роботодавець не бажає продовжувати трудові відносини та про закінчення дії договору 23.02.2018. Позивач перебуваючи у трудових відносинах з відповідачем на підставі безстроковою трудового договору шляхом написання власноруч відповідних заяв, проставлення особистих підписів на строковому трудовому договорі, додаткових угодах до нього та відповідних наказах відповідача, неодноразово проявив власне волевиявлення щодо укладення з відповідачем саме строкового трудового договору, а отже недійсність Договору в частині, що стосується строку його дії, є необгрунтованою та недоведеною позивачем, а відповідно немає підстав для визнання судом даного Договору укладеним сторонами на невизначений строк (безстроково). Посилання позивача на те, що позивачу не було видано трудову книжку не відповідає дійсності, оскільки позивача двічі було повідомлено листами від 29.03.2017 р. № ЦКадр -14/42 та від 10.04.2017 № ЦКадр -14/48 та телеграмою від 29.03.2017 № 0-0800506156 про необхідність з`явитися у відділ обліку персоналу Департаменту управління персоналом та соціальної політики для отримання трудової книжки або надати письмову згоду на пересилання поштою чи оформити належним чином письмове доручення на її отримання довіреній особі. Проте, позивачем були проігноровані дані звернення від відповідача, оскільки позивач не з`явився у відділ обліку персоналу Департаменту у правління персоналом та соціальної політики для отримання трудової книжки та не надав письмову згоду на пересилання поштою чи оформлення належним чином письмового доручення на її отримання довіреній особі. Щодо ненадання трудової книжки після звільнення позивача з посади директора Департаменту управління персоналом та соціальної політики ПАТ «Укрзалізниця» на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України по закінченню строку трудового договору, необхідно зауважити, що оскільки позивач не звернувся за отриманням трудової книжки для самостійного працевлаштування, відповідачем даний факт розцінено як надання згоди на працевлаштування позивача відповідно до ст. 184 КЗпП України у зв`язку з чим відповідачем постійно здійснюється пошук та пропонуються вакантні посади позивачу. Наказом ПАТ «Укрзалізниця» від 05.03.2018 р. № 439/ос «По особовому складу» на виконання ст. 184 КЗпП України за позивачем з 24.02.2018 збережено середню заробітну плату на період працевлаштування, до досягнення дитиною шестирічного віку, але не більше трьох місяців. Позивачу листами від 23.02.2018 р. № Ц/6-25/9-18 та від 07.03.2018 р. № Ц 6-25/10-18 було запропоновано наступні вакантні посади: заступника начальника відділу нагород га організації корпоративних заходів Управління соціальної політики, начальника відділу навчання та розвитку лінійно-управлінського персоналу Департаменту розвитку персоналу та кадрової політики, дані посади повністю відповідають фаху та досвіду позивача, та повідомлено про збереження за позивачем середньої заробітної плати на період працевлаштування, до досягнення дитиною шестирічного віку, але не більше трьох місяців, про що повідомлено позивача. У даних листах зазначено прохання до позивача про надання відповіді щодо прийняття або відмови від запропонованих пропозицій щодо працевлаштування до відділу обліку персоналу Департаменту розвитку персоналу та кадрової політики ПАТ «Укрзалізниця». Станом на 17.05.2018 від позивача відповідь до відділу обліку персоналу Департаменту розвитку персоналу та кадрової політики ПАТ «Укрзалізниця» стосовно погодження або відмови від запропонованих посад не надходила, про що складено Акт від 07.03.2018 р. та Акт від 21.03.2018 р. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи та процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 28.03.2018 р. позовну заяву [PERSON] було залишено без руху. 10.04.2018 представником позивача було подано заяву про усунення недоліків та уточнену позовну заяву. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва 11.04.2018 було відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до ПАТ «Укрзалізниця» та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. (т.1 а.с.141) 08.05.2018 відповідачем було надано до суду клопотання про залишення позовної заяви без розгляду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 257 Цивільного процесуального кодексу України з огляду на те, що у провадженні Дарницького районного суду м. Києва та Печерського районного суду м. Києва перебувають справи зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. (а.с.20 т.2) 10.05.2018 відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якій зазначено про те, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] має бути відмовлено у повному обсязі з огляду на необгрунтованність, незаконність та недоведенність позовних вимог позивача. (т.1 а.с. 160) 18.05.2018 представником позивача [PERSON] було подано клопотання про вирішення питання укладення мирової угоди, у підготовчому засіданні була оголошена перерва до 06.07.2018р. 31.08.2018 представником позивача було подано до суду заперечення на заяву про залишення позову без розгляду, в якій зазначалось, що дана заява про залишення позову без розгляду не підлягає задоволенню, оскільки у провадженні у цивільній справі №757/13853/18-ц за позовом [PERSON] до ПАТ «Укрзалізниця» про визнання дій протиправними та скасування наказів та рішення від 23.02.2018 р. залишено без розгляду. 07.11.2018 системою автоматизованого розподілу дана цивільна справа була розподілена на суддю Заставенко М.О. з причин закінчення терміну повноважень судді Комаревцевої Л.В. 09.11.2018 представником позивача було подано клопотання про об`єднання справ, оскільки однією з позовних вимог по справі №753/5107/18 є скасування рішення правління від 23.02.2018 р. та наказу ПАТ «Укрзалізниця» від 23.02.2018 року №297/ос «По особовому складу», яким скасовано наказ ПАТ «Укрзалізниця» по особовому складу від 29.03.2017 р. №586/ос, який оскаржується по справі №753/8125/17, то вказані дві справи підлягають об`єднанню. 19.12.2018 ухвалою Дарницького районного суду м. Києва було відмовлено в клопотанні про об`єднання справ в одне провадження, закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до ПАТ «Укрзалізниця» про визнання дій протиправними та скасування наказу та рішення від 23.02.2018 року, встановлено позивачу додатковий строк для подання відповіді на відзив. (т. 2 а.с.69, 88) 16.01.2019 стороною позивача до суду подано відповідь на відзив (т.2 а.с.99) 30.01.2019 стороною відповідача поданий заперечення на відповідь на відзив (т.2 а.с.126) III. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. Оцінка суду. Відповідно до наказу (розпорядження) № 1220/ос від 01.08.2014 [PERSON] прийнята на роботу з 01.08.2014 на посаду начальника департаменту управління персоналом. Вид договору - безстроковий (т. 1 а.с. 226). Згідно даних трудової книжки [PERSON] , 30.03.2016 вона була призначена на посаду начальника Департаменту управління персоналом та соціальної політики. Наказ № 530/ос від 30.03.2016 р. (т. 2 а. с. 6). 20.02.2017 [PERSON] подала заяву про призначення її на посаду директора Департаменту управління персоналом та соціальної політики на умовах укладення трудового договору (т. 1 а.с. 227). 21.02.2017 між ПАТ «Укрзалізниця», в особі голови правління [PERSON] . та члена правління [PERSON] , та [PERSON] укладено трудовий договір № 50 та додаткова угода до нього. Відповідно до умов даного договору, працівник зобов`язується виконувати обов`язки, визначені договором, посадовою інструкцією та локальними нормативними актами товариства, а товариство зобов`язується створювати належні умови для матеріального забезпечення і організації праці працівника. Строк дії договору з 23.02.2017 по 23.02.2018 включно. (т. 1 а. с. 110 - 116). Наказом (розпорядженням) про переведення на іншу роботу № 278/ос від 20.02.2017 [PERSON] переведено з 23.02.2017 на посаду директора департаменту управління персоналом та соціальної політики за строковим трудовим договором (т. 1 а.с. 228). Відповідно до наказу ПАТ «Українська залізниця» № 586/ос від 29.03.2017 [PERSON] була звільнена з посади директора Департаменту управління персоналом та соціальної політики ПАТ «Укрзалізниця» у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи згідно п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. [PERSON] з Наказом від 29.03.2017 року не погодилась, про що зробила власноручний напис, у зв`язку з поганим почуттям по здоров`ю (28.03.2017 року зверталась до лікаря за допомогою). (т. 1 а. с. 19). З 29.03.2017 по 11.04.2017 [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні в Дорожній клінічній лікарні № 2 (т.1 а. с. 20). [PERSON] звернулася до керівництва ПАТ «Укрзалізниця» із заявою від 14.07.2017 (вх.18.07.2017) про надання їй відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною до шести років, а саме з 17.07.2017 року по 26.04.2018, додавши до заяви копію свідоцтва про народження, та медичну довідку про потребу дитини у домашньому догляді (том 1 а.с. 213, 214, 215). Листом ПАТ «Укрзалізниця» від 27.07.2017 № Ц/6-24/141-17 за підписом голови правління В. [PERSON] та члена правління [PERSON] позивача повідомлено про сплату листка непрацездатності [PERSON] з 29.03.2017 року по 11.04.2017 та про відмову в наданні відпустки по догляду за дитиною до 6 років з 17.07.2017 по 26.04.2018 відповідно до заяви [PERSON] (т.3 а.с. 87) Наказом № 297/ос від 23.02.2018 ПАТ «Укрзалізниця» [PERSON] поновлено на посаді директора Департаменту управління персоналом та соціальної політики ПАТ «Укрзалізниця» з 30.03.2017 р. на умовах трудового договору від 21.02.2017 (т. 1 а.с. 52). Листом від 23.02.2018 року № Ц/6-25/7-18 ПАТ «Укрзалізниця» повідомило [PERSON] про поновлення її на посаді (т. 1 а.с. 51). 23.02.2018 наказом № 119/вт [PERSON] надано відпустку без збереження заробітної плати на підставі її заяви від 14.07.2017 про що повідомлено позивача листом №Ц/6-25/8-18 (т. 1 а.с. 44,45). 23.02.2018 на підставі наказу (розпорядження) № 298/ос про припинення трудового договору [PERSON] звільнено з 23.02.2018 р. за п. 2 ст. 36 КЗпП по закінченню строку трудового договору. Листом від 23.02.2018 №Ц/6-25/9-18 ПАТ «Укрзалізниця», повідомило [PERSON] про звільнення з роботи з посади директора Департаменту управління персоналом та соціальної політики ПАТ «Укрзалізниця» з 23.02.2018 р. згідно з п. 2 ст. 36 КЗпП. Вказаним листом, з метою належного виконання ст. 184 КЗпП, також запропоновано позивачу вакантні посади та надано строк у три дні для надання відповіді щодо прийняття пропозиції або відмови. (т. 1 а. с. 37, 38). Згідно протоколу № 5 засідання комісії із соціального страхування ПАТ «Укрзалізниця» від 23.02.2018 р. було вирішено призначити виплати [PERSON] по тимчасовій непрацездатності за листками тимчасової непрацездатності серії АДВ № 313008 з 12.04.2017 по 25.04.2017 р., АП № 084937 з 26.04.2017 по 10.05.2017 р., АДА № 007176 з 11.05.2017 по 20.05.2017 р., АДВ №124411 з 22.05.2017 по 05.06.2017 р., АДВ №312758 з 06.06.2017 р. по 16.06.2017 р., АДВ № 962248 з 19.06.2017 р. по 30.06.2017 р., АДВ № 124540 з 03.07.2017 по 14.07.2017 р. (т. 1 а. с. 209). Наказом № 439/ос від 05.03.2018 року за [PERSON] з 24.02.2018 р. збережено середню заробітну плату на період працевлаштування, до досягнення дитиною шестирічного віку, але не більше трьох місяців (т. 1 а. с. 239). Відповідно до ст. ст. 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 1 ст.13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При вирішенні даного спору по суті суд враховує, що Конституцією України гарантується захист трудових прав працівників у судовому порядку. Згідно з п. 18 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Згідно зі ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до ст. 9 КЗпП України, умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення його строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. З цієї підстави може бути припинений трудовий договір, укладений лише на визначений строк. Припинення трудового договору по закінченні строку не потребує заяви чи якогось волевиявлення працівника. Відповідно до ч. 1 ст. 23 КЗпП України, трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Відповідно до ч. 2 ст. 23 КЗпП України, строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Відповідно до ст. 39-1 КЗпП України, якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23 Кодексу законів про працю України, вважаються такими, що укладені на невизначений строк. Трудові відносини між ПАТ «Укрзалізниця» та [PERSON] були розпочаті безстроково на підставі підписаного наказу № 1220/ОС від 01.08.2014, а 30.03.2016 було переукладено новий безстроковий трудовий договір на підставі наказу №530/ОС від 30.03.2016, дію якого не було припинено. 20.02.2017 між ПАТ «Укрзалізниця» та [PERSON] було укладено договір строком на 1 рік з 23.02.2017 по 23.02.2018 зі збереженням характеру роботи та посадових обов`язків, згідно з яким залишились всі посадові обов`язки, передбачені наказом про розподіл обов`язків між начальником департаменту та його заступниками. Визначено було строк продовження цих трудових відносин з іншою оплатою праці, оскільки в наказі зазначено: «перевести [PERSON] на роботу з 23.02.2017 по 23.02.2018». Трудові відносини мали бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, умов її виконання, а також інтересів працівника. Відповідно до вказаного договору до закінченню строку дії, якщо роботодавець не бажає продовжувати ці трудові відносини, то відповідно до п.2.3.5 трудового договору 50 від 21.02.2017 року зобов`язується повідомити працівника про закінчення дії Договору не пізніше ніж одного місяця до закінчення строку дії. Після закінчення строку дії роботодавець зобов`язаний перевести працівника на умови праці, передбачені договором, укладеним на невизначений строк, а саме - на умови, передбачені наказом № 530/ОС від 30.03.16. Відповідно до ч. 2 ст. 39-1 КЗпП України трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк. В даному випадку трудові договори переукладались, а не припиняли дії. При розгляді справ про звільнення за п. 2 ст. 36 КЗпП України судам слід враховувати, що звільнення з цих підстав вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (або понад три роки, але не більше, ніж до 6 років, якщо дитина за медичним висновком в цей період потребує домашнього догляду), одиноких матерів (жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама) при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда провадиться з обов`язковим працевлаштуванням (ч. 3 ст. 184 КЗпП України). Не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав цей обов`язок по працевлаштуванню, якщо працівниці не була надана на тому ж або на іншому підприємстві (в установі, організації) інша робота або запропоновано роботу, від якої вона відмовилась з поважних причин (наприклад, за станом здоров`я). Листом від 15.04.2011 р. за № 3961/0/14-11/10 Міністерства соціальної політики України надано роз`яснення: «Звільнення жінок, зазначених у частині третій статті 184 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку трудового договору має свої особливості. Таке звільнення можливе, однак власник зобов`язаний при цьому працевлаштувати жінку на цьому ж або іншому підприємстві відповідно до її фаху. Розрив у часі між звільненням і працевлаштуванням у цьому випадку не допускається. Однак відносини між власником (підприємством) і працівницею з дня закінчення строку трудового договору мають істотну специфіку. Передбачено збереження за жінкою на період працевлаштування середньої заробітної плати, однак не більше ніж на три місяці з дня закінчення строкового трудового договору, а не з дня звільнення. Власник повинен тільки попередити жінку, що після закінчення строкового трудового договору вона до роботи допущена не буде, що на період пошуку підходящої роботи може перебувати вдома, що вона повинна буде з`явитися на підприємство, коли буде знайдена можливість її працевлаштувати для продовження роботи (при працевлаштуванні на цьому підприємстві) або для одержання трудової книжки і розрахунку по заробітній платі (при працевлаштуванні на іншому підприємстві). За наявності зазначеного попередження можливий і інший варіант: продовження жінкою тієї ж (або за її згодою - іншої) роботи на цьому ж підприємстві до вирішення питання про її працевлаштування. Якщо жінка відмовляється від працевлаштування за фахом без поважних причин, то вона може бути звільнена на підставі пункту 2 статті 36 Кодексу законів про працю України, навіть якщо після закінчення строку трудового договору пройшов певний час». Отже, листом № Ц/6-25/7-18 від 23.02.2018 за підписом в.о. голови правління [PERSON]. та члена правління [PERSON] повідомлено про те, що [PERSON] поновлено на роботі з 30.03.2017 на посаді директора Департаменту управління персоналом та соціальної політики ПАТ «Укрзалізниця» на умовах трудового договору № 50 від 21.02.2017. ПАТ «Укрзалізниця» неодноразово повідомляло [PERSON] про те, що вона звільнена 29.03.2017 і не перебуває в трудових відносинах з ПАТ «Укрзалізниця», окрім того, [PERSON] ніхто не повідомляв з приводу поновлення на роботі завчасно. Лише листом № Ц/6-25/9-18 від 23.02.2018 повідомлено про її звільнення з роботи з 23.02.2018 відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Згідно ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За трактуванням норм Кодексу законів про працю України звільнення працівника - це припинення трудового договору. Статтею 43 Конституції України визначено, що держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно з ст. 2 КЗпП України право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 47 КЗпП України у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. В день звільнення ПАТ «Укрзалізниця» не видало [PERSON] належним чином оформлену трудову книжку. Окрім того, разом з листом за № Ц/6-25/9-18 від 23.02.2018 року було направлено розрахунок заробітної плати за лютий 2018 р., однак відповідно до довідки форми ОК-7 з Пенсійного фонду від 02.03.2018 року, останній місяць нарахування щодо сплати єдиного внеску є квітень 2017 року. (т. 1 а.с.138). Доводи відповідача в частині належного виконання п. 2.3.5 Договору щодо обов`язку повідомити працівника про закінчення дії Договору не пізніше ніж одного місяця до закінчення строку дії, суд вважає хибними, оскільки суду не надано підтвердження отримання відповідачем листа від 17.01.2018 № ЦЦУП - 9/11, яким позивача повідомлено про закінчення дії договору 23.02.2018. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позивач була звільнена з посади за п.2 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку трудового договору на підставі наказу «Про припинення трудового договору» № 298/ос від 23.02.2018 незаконно, оскільки строк дії трудового договору позивача не закінчився, так як є безстроковим трудовим договором. Ст. 2 Закону України «Про відпустки» закріплено, що право на відпустку мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про відпустки» одним із видів відпусток є соціальні відпустки. До соціальних відпусток належать відпустки без збереження заробітної плати (абз. 5 п.5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про відпустки»). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 25 Закону України «Про відпустки» відпустка без збереження заробітної плати за бажанням працівника надається в обов`язковому порядку матері або іншим особам, зазначеним у частині третій статті 18 та частині першій статті 19 цього Закону, в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку, а в разі якщо дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), - не більш як до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку. Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону такими особами є: батько дитини, баба, дід чи інші родичі, які фактично доглядають за дитиною, або особа, яка усиновила чи взяла під опіку дитину, та однин із прийомних батьків. Така ж норма закріплена у Кодексі законів про працю України. Відповідно до ч. 6 ст. 179 КЗпП України, яка визначає, що у разі, якщо дитина потребує домашнього догляду, жінці в обов`язковому порядку надається відпустка без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку. Відпустки для догляду за дитиною, передбачені частинами третьою, четвертою та шостою цієї статті, можуть бути використані повністю або частинами також батьком дитини, бабою, дідом чи іншими родичами, які фактично доглядають за дитиною (ч. 7 ст. 179 Кодексу законів про працю України). Про початок відпустки відповідач був зобов`язаний повідомити [PERSON] до початку відпустки, тобто до 17.07.2017 включно, в разі видання відповідного наказу. Видання наказу за період який минув, є незаконним та таким, що порушує права позивача, оскільки фактично вона не була у відпустці для догляду за дитиною. Типовою формою № П-З, яка затверджена наказом Держкомстату України від 05.12.2008 р. № 489, передбачено, що працівника під особистий підпис має бути ознайомлено з наказом про надання відпустки. Відповідно до матеріалів даної справи вбачається, що відповідач не ознайомив під особистий підпис [PERSON] з наказом про надання відпустки до початку відпустки, оскільки відпустка була оформлена за період, що минув. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що наказ «Про надання відпустки без збереження заробітної плати» № 119/вт від 23.02.2018 видано із порушенням вимог чинного законодавства, а тому вимоги про визнання його незаконним підлягають задоволенню. Вимоги позивача в частині скасування наказів, які визнані судом незаконними, задоволенню не підлягають, оскільки скасування наказу належить до компетенції работодавця в порядку виконання рішення суду про визнання наказу незаконним. Вимоги позивача в частині визнання незаконними та скасування рішення правління ПАТ «Укрзалізниця» від 23.02.2018 про поновлення на роботі з 30.03.2017 на посаді директора Департаменту управління персоналом та соціальної політики ПАТ «Укрзалізниця» [PERSON] . та наказу № № 297/ос від 23.02.2018 «По особовому складу» прийнятому на виконання вищезазначеного рішення правління, задоволенню не підлягають оскільки позивачем не доведено, що даним рішенням та наказом, були порушені її права. Оскільки відповідачем було оплачені листки непрацездатності позивача за період з квітня 2017 по липень 2017, що не заперечувалось сторонами під час розгляду справи, враховуючи, що права позивачки не порушені, вимоги в частині визнання дії відповідача незаконними задоволенню не підлягають за необґрунтованістю. ІV. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог судовий збір в сумі 1409 грн. 60 коп., який сплачено позивачем при зверненні з даним позовом до суду.

Outcome: partial