Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-07 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. [PERSON] (далі - Позивач) звернулася до суду з позовом до Українсько-кіпрського товариства з обмеженою відповідальністю та іноземними інвестиціями «Карич-Днепр» про визнання припиненими трудових відносин. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 21.11.2015 року її, [PERSON] , було призначено на посаду директора Українсько-кіпрського товариства з обмеженою відповідальністю та іноземними інвестиціями «Карич-Днепр» (далі - Відповідач). Трудовий договір з директором між позивачем та відповідачем не укладався. Відповідно до ст.ст. 29, 30 Закону України «Про товариства з обмеженою відповідальністю та додатковою відповідальністю» вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори учасників. Відповідно до ст. 39 Закону України «Про товариства з обмеженою відповідальністю та додатковою відповідальністю» директор підзвітний загальним зборам учасників, організовує виконання їх рішень. Учасниками товариства є фірма «Сідра Трейдінг Лімітед» (Кіпр), яка має 70 відсотків голосів у вищому органі управління товариства та громадянин України [PERSON] , який має 30 відсотків голосів у вищому органі управління товариства. На даний час учасники товариства не займаються та не опікуються своїм підприємством, найманих працівників не мають, директор також не є найманою особою, також, підприємством не виконуються поставлені економічні завдання. Як наслідок, директор не має матеріальної (економічної) та будь -якої іншої зацікавленості у перебуванні на посаді директора в Українсько-кіпрському товаристві з обмеженою відповідальністю та іноземними інвестиціями «Карич-Днепр». Далі позивач зазначає, що з огляду на відсутність доходів (заробітної плати) від перебування на посаді директора товариства, невиконання учасниками товариства вимог Законів України «Про господарські товариства», «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб -підприємців та громадянських формувань» та інших вона неодноразово зверталась до учасників товариства із заявами про звільнення за власним бажанням. Однак жодної відповіді від товариства та його засновників на свої заяви позивачем отримано не було. У зв`язку з вищевикладеним, позивач змушена звернутися до суду та просити суд її, [PERSON] , трудові відносини з Українсько-кіпрським товариством з обмеженою відповідальністю та іноземними інвестиціями «Карич-Днепр» визнати припиненими 28 лютого 2018 року у зв`язку зі звільненням з посади директора, за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Відповідач у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк, відзив на позовну заяву не подав. Будь-яких інших заяв по суті справи до суду також не надходило. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Позивач в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву, в якій просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомили, ніяких письмових заяв чи клопотань до суду не надходило. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) судом не застосовувалися. У відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, який належним чином був повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки наявних у даній цивільній справі доказів достатньо для вирішення спору по суті та враховуючи, що належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання представник відповідача в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомили та не подали відзив, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, то суд у відповідності до норм ст. 280 ЦПК України ухвалив здійснювати заочний розгляд справи. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів сторін, суд ухвалює заочне рішення про задоволення позову з огляду на наступне. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Матеріалами справі підтверджено, що відповідно до інформації із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Українсько-кіпрське товариство з обмеженою відповідальністю та іноземними інвестиціями «Карич-Днепр» (код ЄДРПОУ 14353222), 16.11.1993 року було зареєстроване за адресою: 49000, м. Дніпро, вул. Мечнікова , буд. 14 , кв.12. Засновниками (учасниками) даного товариства є фірма «Сідра Трейдінг Лімітед» (юридична адреса: 00000, м. Нікосія, Кіпр) та громадянин України [PERSON] (адреса: [ADDRESS] ). Протоколом засновників № 3 від 12.10.1993 року був затверджений Статут Українсько-кіпрського товариства з обмеженою відповідальністю та іноземними інвестиціями «Карич-Днепр». Пунктом 6.1 Статуту Українсько-кіпрського товариства з обмеженою відповідальністю та іноземними інвестиціями «Карич-Днепр» передбачено, що вищим органом управління товариством є загальні збори учасників товариства, виконавчим органом товариства є директор товариства. Згідно підпункту 6.4 Статуту товариства, до виключної компетенції Загальних зборів учасників товариства належить питання виборів директора товариства та його відклик. Отже, до виключної компетенції Загальних зборів учасників Українсько-кіпрського товариства з обмеженою відповідальністю та іноземними інвестиціями «Карич-Днепр» належить питання припинення трудових відносин між директором та товариством. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 21 листопада 2015 року приступила до виконання обов`язків директора Українсько-кіпрського товариства з обмеженою відповідальністю та іноземними інвестиціями «Карич-Днепр», на підставі протоколу №1/11/2015 від 20.11.2015 року Загальних Зборів учасників Українсько-кіпрського товариства з обмеженою відповідальністю та іноземними інвестиціями «Карич-Днепр», що підтверджується наказом № 1/2015-К від 21.11.2015 року (а.с. 29). Відомості щодо керівника (директора) Українсько-кіпрського товариства з обмеженою відповідальністю та іноземними інвестиціями «Карич-Днепр» були внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань. Матеріалами справи підтверджено, що 19 грудня 2017 року позивач вперше подала на ім`я учасників Українсько-кіпрського товариства з обмеженою відповідальністю та іноземними інвестиціями «Карич-Днепр» заяву про звільнення її, [PERSON] , із займаної посади директора Українсько-кіпрського товариства з обмеженою відповідальністю та іноземними інвестиціями «Карич-Днепр» за власним бажанням з 31 грудня 2017 року (а.с.32-36). Матеріалами справи також підтверджено, що 13 лютого 2018 року позивач вдруге подала на ім`я учасників Українсько-кіпрського товариства з обмеженою відповідальністю та іноземними інвестиціями «Карич-Днепр» заяву про звільнення її, [PERSON] , із займаної посади директора Українсько-кіпрського товариства з обмеженою відповідальністю та іноземними інвестиціями «Карич-Днепр» за власним бажанням з 28 лютого 2018 року (а.с.32-36). Судом встановлено, що вказані заяви позивача від 19 грудня 2017 року та 13 лютого 2018 року про її волевиявлення щодо припинення трудових правовідносин так і не стали предметом розгляду Загальних зборів учасників Українсько-кіпрського товариства з обмеженою відповідальністю та іноземними інвестиціями «Карич-Днепр». Судом також встановлено, що 28 лютого 2018 року підписанням відповідного наказу № 1/2018- К від 28 лютого 2018 року Українсько-кіпрського товариства з обмеженою відповідальністю та іноземними інвестиціями «Карич-Днепр» позивач склала з себе повноваження директора. Оскільки через бездіяльність відповідача щодо звільнення позивача із займаної посади виник спір, то він підлягає вирішенню в судовому порядку. V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Згідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 38 Кодексу законів про працю України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Кодекс законів про працю встановлює загальні вимоги до порядку розірвання трудових відносин, не враховуючи специфіку становища керівника господарського товариства. По суті, директор об`єднує в собі і статус найманого працівника (який визначається на підставі норм трудового права) і статус виконавчого органу господарського товариства (який визначається на підставі норм корпоративного права). Ні норми трудового договору, ні положення Статуту не повинні погіршувати становище директора порівняно з тим обсягом гарантій, наданих йому трудовим законодавством. Тобто, директор завжди може скористатися ст. 38 КзПП України й ініціювати розірвання трудового договору за власним бажанням. Необхідно звернути увагу, що 28.12.2014 року Верховна Рада України прийняла Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці», яким ч. 3 ст. 24 КЗпП викладено у новій редакції: «Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України». Нормами ст. ст. 97, 99 ЦК України закріплено, що управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом. Загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад. Згідно із ст. ст. 28, 29 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» (далі - Закон) органами товариства є загальні збори учасників, наглядова рада (у разі утворення) та виконавчий орган. Загальні збори учасників є вищим органом товариства. Кожен учасник товариства має право бути присутнім на загальних зборах учасників, брати участь в обговоренні питань порядку денного і голосувати з питань порядку денного загальних зборів учасників. Загальні збори учасників можуть вирішувати будь-які питання діяльності товариства (ч. 1 ст. 30 Закону). Частиною 4 ст. 145 ЦК України передбачено, що до виключної компетенції загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю належить, зокрема, створення і відкликання виконавчого органу товариства. Зазначені положення закріплені також у п. 6.4 Статуту Українсько-кіпрського товариства з обмеженою відповідальністю та іноземними інвестиціями «Карич-Днепр», відповідно до якого до виключної компетенції загальних зборів належить вирішення таких питань як, призначення та відкликання виконавчого органу Товариства. Водночас слід враховувати, що директор є найманим працівником, на якого поширюються норми КЗпП. Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом є припинення правовідношення. Спори про дострокове розірвання трудового договору вирішуються в загальному порядку, встановленому для розгляду трудових спорів. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (ст.ст. 38, 39 КЗпП України). Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП директор, як і інші наймані працівники, має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, за два тижні письмово попередивши про це власника або уповноважений ним орган. Крім того, ч. 3 ст. 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавства про працю, умови колективного чи трудового договору. За змістом ст. 22 КЗпП України, відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Згідно положень ст. 38 КЗпП України, ст. 145 ЦК України, праву директора товариства на звільнення за власним бажанням кореспондує обов`язок учасників товариства провести загальні збори та розглянути заяву директора про звільнення. Однак, як вже зазначалось раніше, учасники Українсько-кіпрського товариства з обмеженою відповідальністю та іноземними інвестиціями «Карич-Днепр», не провели загальних зборів Товариства та заяву позивача про звільнення з посади директора не вирішили, тоді як позивач виконав вимоги закону щодо процедури звільнення за власним бажанням. Окрім цього, невнесення відповідачем відповідних змін про звільнення із посади директора до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань свідчить про те, що відповідач не визнає припинення трудових відносин з позивачем та продовжує вважати його керівником товариства. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Враховуючи викладене, відповідачем порушене право позивача на звільнення з роботи з ініціативи працівника, передбачене ч. 1 ст. 38 КЗпП України, оскільки не вирішення зборами учасників товариства заяви про звільнення позивача з посади директора є порушенням його права щодо вільного вибору праці. В даному випадку наявні всі факти з якими закон пов`язує припинення трудових відносин, зокрема це - заява працівника про розірвання трудового договору за власним бажанням, подальша робота працівника у роботодавця протягом двох тижнів з дня подачі заяви про звільнення за власним бажанням та фактичне припинення трудових відносин з відповідачем. Оскільки позивач не може продовжувати працювати за трудовим договором, не має можливості розірвати договір з незалежних від нього підстав, в порядку передбаченому зазначеними вище законодавчими актами, суд вважає заявлені вимоги щодо припинення трудових відносин обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Суд також зауважує, що відповідач, будучи належним чином повідомлений про розгляд даної цивільної справи по суті, в судове засідання не з`явився, заперечень на позов та доказів на їх обґрунтування суду не надав що дає суду право при заочному розгляді справи обмежитись доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Однак, відповідно до п.1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI позивач звільнений від сплати судового збору, а тому судові витрати у вигляді судового збору необхідно стягнути із відповідача на користь держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved