Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-10 00:00:00

Керівник Києво-Святошинської\~місцевої прокуратури\~Київської області\~в інтересах\~держави в\~особі Київської\~обласної державної\~адміністрації звернувся\~до суду\~з позовною\~заявою до\~ [PERSON] ,\~Державного підприємства\~«Київське лісове\~господарство» про\~визнання недійсною\~угоди щодо\~взаємної охорони\~та благоустрою\~лісової ділянки\~та її\~повернення,\~в якій\~просив визнати\~недійсною угоду\~від 22.05.2009\~року №\~149\~щодо взаємної\~охорони та\~благоустрою земельної\~ділянки,\~укладену між\~ [PERSON] \~та ДП\~«Київське лісове\~господарство»,\~зобов язання\~ [PERSON] \~повернути ДП\~«Київське лісове\~господарство» лісову\~ділянку,\~площею 0,21\~га,\~що знаходиться\~в 43\~кварталі 5\~виділу приміського\~лісництва ДІІ\~«Київське лісове\~господарство» в\~адміністративних межах\~Петрушківської сільської\~ради Києво-Святошинського\~району Київської\~області у\~придатному для\~використання стані,\~демонтувавши,\~при цьому,\~самовільно встановлений\~паркан та\~споруди,\~які знаходяться\~на ділянці. Свої вимоги мотивував тим, що під час вивчення Києво-Святошинською місцевою прокуратурою матеріалів щодо додержання вимог природоохоронного законодавства при розпорядженні та використанні земель лісового фонду на території Києво-Святошинського району Київської області встановлено, що 22.05.2009 року між ДП «Київське лісове господарство» та [PERSON] укладено угоду № 149 щодо взаємної охорони та благоустрою лісової ділянки площею 0,21 га, що знаходиться в 43 кварталі 5 виділу Приміського лісництва ДП «Київське лісове господарство». Основною метою Угоди є покращення рекреаційних, культурно-оздоровчих властивостей земельної ділянки її санітарного стану, охорони від самовільних рубок, пожеж, засмічення побутовими та промисловими відходами без обмеження виконання своїх службових обов`язків лісовою охороною. Встановлено, що [PERSON] незаконно використовує землі лісогосподарського призначення, а саме лісову ділянку площею 0,21 га, що знаходиться в 43 кварталі 5 виділу Приміського лісництва ДП «Київське лісове господарство». Так, актом огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства від 03.04.2017 року встановлено, що на даній ділянці встановлено огорожу, побудовано два приміщення на бетонній основі та влаштовано ігровий майданчик, що, в свою чергу, обмежує доступ працівників державної лісової охорони до ділянки та створює перешкоди у веденні лісогосподарської діяльності. Відповідно до чинного законодавства охорону і захист лісів на території України здійснює лише державна лісова охорона, яка діє у складі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, та яка має статус правоохоронного органу, а також лісова охорона інших постійних лісокористувачів і власників лісів. Делегування функцій охорони лісів постійними лісокористувачами окремим громадянам не передбачено чинним законодавством України. Враховуючи викладене, угода щодо взаємної охорони та благоустрою лісової ділянки від 22.05.2009 № 149, укладена між ДП «Київське лісове господарство» та [PERSON] , суперечить вимогам ст. ст. 19, 28-1, 86, 89 Лісового кодексу України. Використання лісових ділянок в культурно-оздоровчих та рекреаційних цілях повинно здійснюватися в рамках договору строкового платного використання лісових ділянок, виходячи з наступного. Право загального природокористування виникає з приводу використання природних ресурсів як необхідної умови, джерела, засобу і місця забезпечення життєдіяльності людини, частини довкілля, що задовольняє пізнавальні, естетичні, освітні, наукові, рекреаційні, оздоровчі, туристичні та інші потреби людини. Право загального природокористування як природне право формує ті умови життєдіяльності людей, які об`єктивно необхідні для забезпечення нормального функціонування як конкретної особи, так і суспільства в цілому. Громадяни мають право в лісах державної та комунальної власності, а також за згодою власника в лісах приватної власності вільно перебувати, безоплатно без видачі спеціального дозволу збирати для власного споживання дикорослі трав`яні рослини, квіти, ягоди, горіхи, гриби тощо, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законодавчими актами України. Враховуючи зазначене, очевидним є факт того, що Угода є за своєю природою договором довгострокового тимчасового користування лісовою ділянкою, який, є обов`язково платним. Тимчасові користувачі на умовах як короткострокового, так і довгострокового користування мають право виключно за погодженням із власниками лісів, постійними лісокористувачами у встановленому порядку споруджувати тимчасові будівлі та споруди, необхідні для ведення господарської діяльності, зберігання і первинної обробки заготовленої продукції. Право тимчасового користування лісами припиняється в разі порушення правил і норм, умов спеціальних дозволів на використання лісових ресурсів, використання лісових ресурсів способами, які негативно впливають на стан і відтворення лісів, призводять до погіршення навколишнього природного середовища, використання лісової ділянки не за цільовим призначенням. Враховуючи відсутність обмежень у загальному лісокористуванні громадян, у тому числі на лісовій ділянці, виділеній у довгострокове тимчасове користування, [PERSON] внаслідок спорудження паркану не тільки створюються перешкоди у веденні лісогосподарської діяльності, але й порушено санкціоновану державою і встановлену законом можливість громадян на вільний доступ до спірної лісової ділянки для реалізації права загального природокористування. Згідно з ч. 4 ст. 18 Лісового кодексу України, довгострокове тимчасове користування лісами державної власності здійснюється без вилучення земельних ділянок у постійних користувачів лісами на підставі рішення відповідних органів виконавчої влади, прийнятого в межах їх повноважень за погодженням з постійними користувачами лісами та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства. Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 31 Лісового кодексу України обласні державні адміністрації у сфері лісових відносин у межах своїх повноважень на їх території передають у власність, надають у постійне користування для ведення лісового господарства земельні лісові ділянки, що перебувають у державній власності, на відповідній території. Таким чином, в даному випадку вбачається порушення інтересів держави в особі Київської обласної державної адміністрації, як органу до компетенції якого віднесено забезпечувати захист державних інтересів зі спірних питань. Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З огляду на положення ст. 261 Цивільного кодексу України, статті 56 ЦПК України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» перебіг строку позовної давності починається не з дня виявлення прокурором порушень законодавства під час здійснення перевірки, а з моменту коли орган, в інтересах якого звертається прокурор, довідався або міг довідатися про порушення своїх прав. Зокрема, оскільки вимоги прокурора є похідними від вимог органу, який, на думку прокурора, мав відповідні повноваження щодо спірного майна, то й перебіг позовної давності мав розпочатися з моменту, коли про порушення прав та інтересів держави дізнався саме відповідний орган, а не прокурор. Закон пов`язує початок перебігу позовної давності не з моментом поінформованості про вчинення певної дії чи прийняття рішення, а з моментом коли саме повноваженому органу, право якого порушено внаслідок прийнятого незаконного рішення, стало відомо про таке порушення. Київській обласній державній адміністрації про вказані порушення раніше не було відомо, оскільки не була стороною спірної угоди та про укладання цієї угоди поінформована також не була. Органами державного контролю своєчасно не виявлено вказані порушення у межах строку загальної позовної давності, передбаченої ст. 257 ЦК України, у зв`язку з чим Київська обласна державна адміністрація на захист порушених прав держави до суду не звертався. \~ \~ \~ \~ Водночас, інтереси держави було порушено унаслідок передачі земель лісогосподарського призначення на підставі спірної незаконної угоди. Київська обласна державна адміністрація, яка відповідно до закону є розпорядником спірних земельних ділянок, про факт первинного порушення інтересів держави, саме внаслідок укладення угоди державним підприємством «Київське лісове господарство» відомо не було, вказана інформація у загальнодоступних базах даних також відсутня. Оскільки про вказане порушення законодавства Київська обласна державна адміністрації не була проінформована, то прокурор звертається до суду з даним позовом в межах строків, передбачених ст. ст. 257, 261 Цивільного кодексу України. Враховуючи викладене, Керівник Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області з посиланням на вимоги ст. ст. 13, 13-1 Конституції України, ст. ст. 7, 8, 16, 17, 18, 19, 20, 21, 22, 23, 28-1, 31, 66, 78, 86, 89 Лісового кодексу України, ст. ст. 202, 215, 235, 256. 257, 261 ЦК України, ст. 9 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», просив визнати недійсною Угоду від 22 травня 2009 року № 149 щодо взаємної охорони та благоустрою лісової ділянки, укладену між [PERSON] та ДП «Київський лісгосп» Приміське лісництво; Зобов`язати [PERSON] повернути ДП «Київське лісове господарство» лісову ділянку площею 0,21 га, що знаходиться в 43 кварталі 5 виділу Приміського лісництва ДП «Київське лісове господарство» в адміністративних межах Петрушківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області у придатному для використання стані, демонтувавши самовільно встановлений паркан та споруди, які знаходяться на ділянці. В судовому засіданні прокурор позов підтримав і просив його задовольнити. В судове засідання представник Київської обласної державної адміністрації не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи Київська обласна державна адміністрація повідомлялась належним чином. В судовому засіданні представник відповідача Державного підприємства «Київське лісове господарство» позов визнав і не заперечував проти його задоволення. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позов не визнав і заперечував проти його задоволення, посилаючись на те, що з матеріалів позовної заяви прокурора вбачається, що земельна ділянка, яка є предметом спірного договору, знаходиться на території Києво-Святошинського району Київської області, віднесена до земель державного лісового фонду. Крім того, прокурор вказує в позові на те, що для цілей, які є предметом спірного договору, створено та функціонує Державна лісова охорона ДП «Київське лісове господарство», тобто з огляду на приписи ст. 89 Лісового кодексу України, зона діє із статусом державного правоохоронного органу. В свою чергу, згідно ст. 90 Лісового кодексу України основними завданнями державної лісової охорони є: здійснення державного контролю за додержанням лісового законодавства; забезпечення охорони лісів від пожеж, незаконних рубок, захист від шкідників і хвороб, пошкодження внаслідок антропогенного та іншого шкідливого впливу, а згідно п. 13 ст. 91 цього ж кодексу, визначено, що посадові особи державної лісової охорони мають право, в т.ч. направляти позови до суду. Таким чином, з матеріалів позовної заяви та вказаних норм матеріального права вбачається, що прокурором в порушення ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру» та норм ЦПК України не вказано органу, на який покладено державний контроль в сфері лісового господарства та враховуючи наявність у цього органу права на самостійне звернення до суду з позовом, неправильно визначено свій статус, в якості позивача у даній справі. Згідно вимог ст. 9 Закону України, ст. 12 ЦПК України правосуддя в Україні здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Таким чином, участь прокурора у судовому процесі має бути обґрунтована, не допускається здійснення прокурором представництва інтересів у суді особи або органу без наявності чіткого та законного обґрунтування необхідності такої участі, оскільки інакше буде порушено принцип рівності сторін при розгляді цивільного спору. Отже, з огляду на вищевказане, всупереч вимог ЦПК України (судочинство у цивільний справах здійснюється на засадах змагальності; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень), прокурор доказів на підтвердження своїх позовних вимог у статусі позивача не надав. Згідно п. 4 ч. 4 ст. 185 ЦПК України визначає випадки, за яких позовна заява підлягає поверненню, зокрема, якщо відсутні підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави або для звернення до суду особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи. Звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів інших осіб у випадках, не передбачених законом, розгляду не підлягають. У разі надходження такого звернення суддя повертає заяву (заяву від імені позивача подано особою, яка не має повноважень на ведення справи), а якщо такий характер звернення встановлено у попередньому судовому засіданні або під час судового розгляду суд залишає заяву без розгляду. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи. Вказана земельна ділянка знаходиться на узбіччі дороги, була постійно засмічена побутовими та промисловими відходами, траплялись випадки порушення пожежної безпеки, спроби самовільних вирубок та інші негаразди. Саме для запобігання цим явищам і було укладено оскаржувану угоду. Відповідач не використовує вказану ділянку, а здійснює (у відповідності з Угодою №149 від 22 травня 2009 року - надалі Угода №149) взаємну охорону та благоустрій вказаної лісової ділянки з метою покращення її рекреаційних, культурно-оздоровчих властивостей, санітарного стану, охорони від самовільних вирубок, пожеж, засмічення побутовими та промисловими відходами без обмеження виконання своїх службових обов`язків лісовою охороною. Укладення оскаржуваної Угоди №149 здійснювалось з метою охорони земельної ділянки, покращення її культурно-оздоровчих властивостей, санітарного стану, охорони від самовільних вирубок, пожеж, засмічення побутовими та промисловими відходами На виконання умов оскаржуваної угоди Відповідачем за власний рахунок, встановлений паркан, навіс від дощу, спортивний майданчик (брусся 3 шт,, турнік 4 шт., «шведська» драбина, тренажер), дитячий ігровий майданчик (гірка 2шт., гойдалка 2шт., спортивні кільця, дерев`яний танк, сітка, канатна дитяча доріжка та інше). Двері забору до ділянки не зачиняються на ключ, так як вони не обладнані замком, а секції забору мають таку конструкцію кріплення, що у разі необхідності можуть бути негайно зняти зі стовпчиків однією людиною. З моменту встановлення паркану замків не встановлювалось (або інших замикаючих пристроїв), так як на огородженій території знаходиться трансформаторна підстанція, до якої необхідний постійний доступ працівників обслуговуючих електромережі. Крім того було з`ясовано, що з вказаної території було вивезено багато сміття, вона була розчищена та облагороджена і в подальшому на дитячому майданчику гралися та відпочивали всі бажаючи діти. Вказані обставини спростовують твердження Позивача стосовно того, що обмежується доступ працівників державної лісової охорони до ділянки та створюються перешкоди у веденні лісогосподарської діяльності. Тобто позиція Позивача ґрунтується на хибному твердженні, щодо обмеження доступу працівників державної лісової охорони та громадян до ділянки та створення перешкоди у веденні лісогосподарської діяльності або культурного відпочинку. Такий факт не встановлений актом огляду від 03.04.2017 року, та вказаний висновок нічим не підкріплений. Зазначений акт лише підтверджує наявність паркану та зазначених вище споруд (встановлених у відповідності з Угодою №149), але не доводить наявність яких би то не було перешкод щодо здійснення лісовою охороною покладених на них функцій. Відповідач не згоден з думкою прокурора щодо неможливості делегування функцій охорони лісів постійними лісокористувачами іншим особам, так як ДП «Київське лісове господарство», як окремий суб`єкт права, є суб`єктом господарювання та має право з метою виконання своїх завдань укладати правочини, в тому числі і щодо залучення інших організацій, установ та осіб до охорони та благоустрою лісових ділянок на договірних засадах. Крім того, твердження Позивача щодо порушення інтересів держави та суспільства з посиланням на ч. 1 ст.203 ЦК є безпідставним, так як Угода про взаємну охорону та благоустрій не суперечить вимогам діючого в Україні законодавства. При цьому, Позивачем взагалі не зазначено, що саме в цій угоді суперечить інтересам держави. Позиція Позивача щодо відсутності порушення позовної давності у відповідності зі ст. 261 ЦК України має право на увагу лише у випадку з`ясування ключового моменту: коли орган (в інтересах якого звертається прокурор) міг довідатися про порушення інтересів держави. На думку відповідача, Київська обласна державна адміністрація у період часу з 2009 року (дати укладання Угоди) по 2015 рік (3 роки відколи було подано позов) неодноразово перевіряла ДП Київське лісове господарство, і навіть якщо вважати, що укладання Угоди є порушенням інтересів держави і цей факт не був виявлений перевіряючими, то він міг бути виявленим більш ніж за три роки до подання позову у цій справі за умови здійснення своїх функцій перевіряючими у відповідності до посадових обов`язків. Тому відповідач вважав у даному випадку, що строки позовної давності сплили і просить застосувати позовну давність у даній справі. Представник відповідача «Київське лісове господарств» зазначив, що ліси та землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання земельних ділянок. Правовий статус земельних ділянок лісового фонду визначається нормами земельного та лісового законодавства відповідно до їх цільового призначення. Спірна земельна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення відповідно до картографічних матеріалів лісовпорядкування та розташована в кварталі 43 виділ 5 Приміського лісництва. Документами, які підтверджують право лісогосподарських підприємств на землі лісогосподарського призначення є державні акти на право постійного користування земельними лісовими ділянками або планово - картографічні матеріали лісовпорядкування. Відсутність у лісогосподарського підприємства свідоцтва про право власності на земельну ділянку не свідчить про відсутність такого права, оскільки за положеннями п. 5 розділу VIII Прикінцеві положення Лісового кодексу України такими документами є планово - картографічні матеріали лісовпорядкування. Відповідно до ст. 48 Лісового кодексу України затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів. Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства АР Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища АР Крим територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища. Планово - картографічні матеріали лісовпорядкування на спірну земельну ділянку виготовлялись Українським державним проектним лісовпорядним виробничим об`єднанням «Укрдержліспроект», який є єдиним виконавцем робіт з лісовпорядкування в Україні. Згідно протоколу другої лісовпорядної наради від 14.04.2005 року з розгляду проекту організації і розвитку лісового господарства Київського держлісгоспу Київської області на 2004-2013 р.р. (складений за даними розширеного безперервного лісовпорядкування 2003 року), матеріали лісовпорядкування затверджені Начальником обласного управління лісового господарства в Київській області та погоджені Державним управлінням екології та природних ресурсів в Київській області як того вимагає ч. 4 ст. 48 Лісового кодексу України. При виїзді на місце розміщення даної ділянки було виявлено, що хвіртка зачинена на ключ. Це ще раз підтверджує той факт, що відповідач порушив п. 1.2, 1.3, 2.2 оскаржуваної угоди. З урахуванням викладеного, представник відповідача Державного підприємства «Київське лісове господарство» позовні вимоги прокуратури підтримав і просив позов задовольнити. Суд, вислухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, з`ясувавши дійсні обставини та дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно вимог ч. 1\~ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 22.05.2009 між ДП «Київське лісове господарство» та [PERSON] укладено угоду № 149 щодо взаємної охорони та благоустрою лісової ділянки площею 0,21 га, що знаходиться в 43 кварталі 5 виділу Приміського лісництва ДП «Київське лісове господарство». В Угоді зазначено, що її метою є покращення рекреаційних, культурно-оздоровчих властивостей земельної ділянки її санітарного стану, охорони від самовільних рубок, пожеж, засмічення побутовими та промисловими відходами без обмеження виконання своїх службових обов`язків лісовою охороною. Актом огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства від 03.04.2017 року встановлено, що [PERSON] на землі лісогосподарського призначення, а саме лісовій ділянці площею 0,21 га, що знаходиться в 43 кварталі 5 виділу Приміського лісництва ДП «Київське лісове господарство», встановлено огорожу, побудовано два приміщення на бетонній основі та влаштовано ігровий майданчик, що, в свою чергу, обмежує доступ працівників державної лісової охорони до ділянки та створює перешкоди у веденні лісогосподарської діяльності. Представник відповідача [PERSON] визнав, що на даній земельній ділянці встановлений паркан, навіс від дощу, спортивний майданчик (брусся 3 шт,, турнік 4 шт., «шведська» драбина, тренажер), дитячий ігровий майданчик (гірка 2шт., гойдалка 2шт., спортивні кільця, дерев`яний танк, сітка, канатна дитяча доріжка та інше). Право постійного користування ДП «Київське лісове господарство» лісовими ділянками, які знаходяться в 43 кварталі 5 виділу Приміського лісництва, підтверджується проектом організації та розвитку лісового господарства ДП «Київське лісове господарство», планшетом лісових насаджень в 43 кварталі 5 виділу Приміського лісництва ДП «Київське лісове господарство». Розпорядження Київської обласної державної адміністрації про надання [PERSON] в довгострокове тимчасове користування лісами державної власності з без вилучення земельних ділянок у постійного користувача, прийняте за погодженням з постійним користувачем лісами та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, відсутнє. Статтею 13 Конституції України визначено право кожного громадянина на користування природними об`єктами (землями, лісами, водами тощо) відповідно до закону. Статтею 9 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» закріплено право громадян України на здійснення загального і спеціального використання природних ресурсів. Право загального природокористування виникає з приводу використання природних ресурсів як необхідної умови, джерела, засобу і місця забезпечення життєдіяльності людини; частини довкілля, що задовольняє пізнавальні, естетичні, освітні, наукові, рекреаційні, оздоровчі, туристичні та інші потреби людини. Право загального природокористування як природне право формує ті умови життєдіяльності людей, які об`єктивно необхідні для забезпечення нормального функціонування як конкретної особи, так і суспільства в цілому. Відповідно до умов ст. ст. 7, 8 Лісового кодексу України, ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу, від імені якого права власника на ліси здійснюють органи державної влади. Згідно зі ст. 16 Лісового кодексу України право користування лісами здійснюється в порядку постійного та тимчасового користування лісами. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Лісового кодексу України у постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи. Відповідно до п. 5 розділу VIII Прикінцеві положення Лісового кодексу України документами, які посвідчують право постійного користування, є планово - картографічні матеріали лісовпорядкування. Нормами Лісового кодексу України, зокрема, ст. ст. 23, 66 ЛК України, визначено, що громадяни мають право в лісах державної та комунальної власності, а також за згодою власника в лісах приватної власності вільно перебувати, безоплатно без видачі спеціального дозволу збирати для власного споживання дикорослі трав`яні рослини, квіти, ягоди, горіхи, гриби тощо, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законодавчими актами України. Виходячи з положень ч. З ст. 18 Лісового кодексу України, довгострокове тимчасове користування лісами - засноване на договорі строкове платне використання лісових ділянок, які виділяються, зокрема в культурно-оздоровчих, рекреаційних цілях. Згідно з ч. 4 ст. 18 Лісового кодексу України довгострокове тимчасове користування лісами державної власності здійснюється без вилучення земельних ділянок у постійних користувачів лісами на підставі рішення відповідних органів виконавчої влади, прийнятого в межах їх повноважень за погодженням з постійними користувачами лісами та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства. Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 31 Лісового кодексу України обласні державні адміністрації у сфері лісових відносин у межах своїх повноважень на їх території передають у власність, надають у постійне користування для ведення лісового господарства земельні лісові ділянки, що перебувають у державній власності, на відповідній території. З положень ст. ст. 20, 21 Лісового кодексу України випливає, що тимчасові користувачі на умовах як короткострокового, так і довгострокового користування мають право виключно за погодженням із власниками лісів, постійними лісокористувачами у встановленому порядку споруджувати тимчасові будівлі та споруди, необхідні для ведення господарської діяльності, зберігання і первинної обробки заготовленої продукції. Відповідно до п. 5, ч. 1 ст. 28-1 Лісового кодексу України центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, забезпечує функціонування державної лісової охорони, координує діяльність лісової охорони інших постійних лісокористувачів і власників лісів. Відповідно до вимог ст. 48 Лісового кодексу України затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 86 Лісового кодексу України власники лісів і постійні лісокористувачі зобов`язані розробляти та проводити в установлений строк комплекс протипожежних та інших заходів, спрямованих на збереження, охорону та захист лісів. Окрім цього, відповідно до вимог ст. 89 Лісового кодексу України та згідно з нормами Положення про державну лісову охорону, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2009 № 976, охорону і захист лісів на території України здійснює державна лісова охорона, яка діє у складі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, та яка має статус правоохоронного органу, а також лісова охорона інших постійних лісокористувачів і власників лісів. Так, відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно вимог ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити, зокрема, інтересам держави і суспільства. Відповідно до ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Відповідно до ч. З ст. 56 Цивільного процесуального кодексу України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, обґрунтовуючи, при цьому, в позовній заяві в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З огляду на положення ст. 261 Цивільного кодексу України, статті 56 ЦПК України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» перебіг строку позовної давності починається не з дня виявлення прокурором порушень законодавства під час здійснення перевірки, а з моменту коли орган в інтересах якого звертається прокурор довідався або міг довідатися про порушення своїх прав. Київській обласній державній адміністрації про вказані порушення раніше не було відомо, оскільки не була стороною спірної угоди та про укладання цієї угоди поінформована також не була. Органами державного контролю своєчасно не виявлено вказані порушення у межах строку загальної позовної давності, передбаченої ст. 257 ЦК України, у зв`язку з чим Київська обласна державна адміністрація на захист порушених прав держави до суду не звертався. \~ \~ \~ \~ Водночас, інтереси держави було порушено унаслідок передачі земель лісогосподарського призначення на підставі спірної незаконної угоди. Київській обласній державній адміністрації, яка відповідно до закону є розпорядником спірних земельних ділянок, про факт первинного порушення інтересів держави, саме внаслідок укладення угоди державним підприємством «Київське лісове господарство» відомо не було. Оскільки про вказане порушення законодавства Київська обласна державна адміністрації не була проінформована, то прокурор звертається до суду з даним позовом в межах строків, передбачених ст. ст. 257, 261 Цивільного кодексу України. Згідно вимог ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до вимог ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно вимог ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до вимог ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог Керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації, і тому слід визнати недійсною Угоду від 22 травня 2009 року № 149 щодо взаємної охорони та благоустрою лісової ділянки, укладену між [PERSON] та ДП «Київський лісгосп» Приміське лісництво, та зобов`язати [PERSON] повернути ДП «Київське лісове господарство» лісову ділянку площею 0,21 га, що знаходиться в 43 кварталі 5 виділу Приміського лісництва ДП «Київське лісове господарство» в адміністративних межах Петрушківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області у придатному для використання стані, демонтувавши самовільно встановлений паркан та споруди, які знаходяться на ділянці. Враховуючи викладене та

Outcome: approved