Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-18 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. На розгляді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області перебуває справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на 1\\2 ідеальну частку квартири [ADDRESS], та зобов'язання [PERSON] не чинити перешкод у користуванні квартирою. Стислий виклад обставин справи та аргументи учасників справи. На обґрунтування позову [PERSON] посилається на ту обставину, що спірне майно було набуте ним до реєстрації шлюбу з відповідачкою, шляхом сплати дольовї участі у фінасуванні житла. А тому, хоча сторони спору розірвали шлюб в листопаді 2017 року, а право власності на квартиру було зареєстроване за позивачем в серпні 2017 року, спірне майно було придбане за його особисті кошти та є його особистою власністю. Представник позивача в судове засідання з'явилися, позовні вимоги підтримали з зазначених в позові підстав. В останнє судове засідання представник позивача направив клопотання розглядати справу за власної відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання в судове засідання не з'явився, хоча своєчасно був повідомлений про час і місце судового розгляду, заперечень на позов не подав, про причини неявки суд не повідомив, а, відтак, за зазначених обставин, суд приходить до висновку про можливість заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення в порядку ст. 280 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Ухвалою суду від 19.11.2018 року, провадження у справі, в частині вимог про зобов'язання [PERSON] не чинити перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] - закрите за п.4 частини першої статті 255 ЦПК України Встановлені Судом обставини та перевірка доказами. Отже, 20 липня 2005 року між позивачем, його колишньою дружиною [PERSON] та між ПП «Тернопільська фірма Будівельник» було укладено Договір на пайове будівництво житла, предметом якого було будівництво для 2-х кімнатної квартири [ADDRESS] . Пунктом 1.2. Договору була встановлена загальна вартість квартири у сумі 158 тис.165 грн. Вказана сума була перерахована позивачем та [PERSON] у повному обсязі, що підтверджується довідкою №4 від 15 серпня 2017 року, виданою Обслуговуючим кооперативом «Житлово-будівельний кооператив «Корольова,5», а також підтверджується квитанціями до прибуткових касових ордерів: - від 20 липня 2005 року на суму 59 703 гри; - від 21 листопада 2005 року на суму 24 504 грн; - від 29 грудня 2005 року на суму 12264 грн.; - від 5 жовтня 2006 року на суму 12 120 грн.; - від 17 січня 2007 року на суму 12168 грн. - від 19 квітня 2007 року на суму 12096 грн.; - від 3 травня 2007 року на суму 25542 грн. Відповідно до реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.08.2017 року державний реєстратор зареєстрував право власності позивача на ? квартири [ADDRESS]. Ще до цієї події, а саме 22 липня 2013 року, позивач зареєстрував шлюб з [PERSON], проте рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 9 листопада 2017 року, позивач з відповідачкою шлюб розірвали. Висновки Суду. Принцип змагальності відноситься до числа основоположних принципів цивільного процесуального права, дотримання якого створює необхідні передумови для правильного розгляду і вирішення цивільних справ. Принцип змагальності закріплює активність сторін та інших беруть участь у справі осіб у доказової діяльності. Отже статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відтак, з огляду на ту обставину, що спірна часка квартири була зареєстрована за позивачем під час перебування в шлюбі з відповідачкою, можна було б припустити про поширення режиму спільної сумісної власності на 1\\2 іделаьну частку квартири [ADDRESS] Разом з тим Верховний Суд України в постанові від 07 вересня 2016 року у справі №6-801цс16 дійшов наступного правового висновку: «Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.». Суд бере до уваги, що спірне майно було набуте позивачем за його власні кошти в 2005 - 2007 роках, ще до реєстрації шлюбу з [PERSON], що стверджується згадуваними вище копіями прибуткових касових ордерів. А тому відсутні передумови до поширення режиму спільної сумісної власності сторін спору на спірне майно. З огляду на наведене суд вбачає позов [PERSON] підставним та таким, що не підлягає до задоволення.

Outcome: approved