Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-11 00:00:00

І. Стислий виклад позицій учасників справи. У червні 2018 р. Київська місцева прокуратура № 2 в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , відповідач) про витребування об`єкта незавершеного будівництва - лікувально-оздоровчого комплексу з чужого незаконного володіння. Позов обґрунтований такими обставинами. Київською місцевою прокуратурою № 2 виявлено факт незаконного вибуття з державної власності нерухомого майна - об`єкта незавершеного будівництва лікувально-оздоровчого комплексу загальною площею 6388 кв.м, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 926958480000), розташованого по [ADDRESS] (далі - спірне майно). Установлено, що рішенням Господарського суду міста Києва від 11.05.2017 у справі № 910/3438/17, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.08.2017, задоволено позов Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву,розірвано договір купівлі-продажу спірного майна № 504 від 27.08.1997 та зобов`язано Публічне акціонерне товариство «Компанія «Райз» повернути його Регіональному відділення Фонду державного майна України по місту Києву РВ ФДМУ по м. Києву за актом приймання-передачі. Таким чином, факт належності спірного нерухомого майна державі в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву встановлено судовим рішенням та в силу частини 4 статті 82 ЦПК України цей факт не підлягає доказуванню. Разом з тим, 11.05.2016 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Герасименко Н.М. вніс до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис за № 926958480000 про реєстрацію права власності на спірне майно за [PERSON] на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13.07.2009 у справі № 2-4409/2009 про визнання дійсним укладеного між [PERSON] і фірмою «ТЕВікс» договору купівлі-продажу спірного майна від 25.06.2012 та визнання за [PERSON] права власності на нього. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 02.03.2011 у справі № 22-2183/11, залишеним в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.08.2011, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13.07.2009 скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову [PERSON] Таким чином відповідачем набуто право власності на спірне майно на підставі нечинного судового рішення. Оскільки спірне майно вибуло з державної власності поза волею його дійсного власника та без відповідної правової підстави, воно підлягає витребуванню з незаконного володіння [PERSON] в порядку статей 387, 388 ЦК України. Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву заявлений в його інтересах позов підтримало, просило його задовольнити. Відповідач позов не визнав та обґрунтував свої заперечення такими обставинами. Право власності на спірний об`єкт нерухомості позивач набув у встановленому законом порядку на підставі укладеного 25.06.2002 з фірмою «ТЕВікс» договору купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва, однак з невідомих позивачу причин продавець не з`явився до нотаріуса для його нотаріального оформлення. В подальшому так сталося, що відповідач виїхав до Канади, де пробув майже 6 років, і повернувся в Україну у червні 2008 р. Відповідач, будучи впевненим у законності своїх дій, почав шукати продавця з метою нотаріального посвідчення договору, але не знайшов, після чого звернувся до суду з позовом про визнання договору дійсним. Рішенням від 13.07.2009 суд задовольнив його вимоги. Після тривалої перевірки його право власності на об`єкт незавершеного будівництва було зареєстроване у встановленому законом порядку Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, при цьому йому було видано реєстраційне посвідчення № 005211. Дане реєстраційне посвідчення не скасоване в судовому порядку та є чинним. Отже у 2016 р. нотаріус лише переніс відомості про реєстрацію його права власності до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі тих же документів. Також відповідач зазначив, що спірне майно ніколи не належало позивачу, та станом на даний час не належить та навіть не перебуває на його балансі, а Господарський суд м. Києва при розгляді справи № 910/3438/17 та Київський апеляційний господарський суд при перегляді судового рішення цю обставину не перевіряли. До того ж відповідач оскаржив рішення господарських судів у касаційному порядку. Позивач також посилався на відсутність підстав для представництва Київською місцевою прокуратурою № 2 інтересів держави вказуючи, що позивач у змозі самостійно захистити інтереси держави, та на пропущення строків позовної давності. ІІ. Рух справи, процесуальні дії суду та заяви (клопотання) учасників справи. Ухвалою від 25.06.2018 суд відкрив провадження у справі та призначив справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання на 18.10.2018 (а.с. 61-62). 09.10.2018 представник відповідача подав відзив на позов (а.с. 91-95). 18.10.2018 прокурор подав клопотання про відкладення підготовчого засідання (а.с. 111). 18.10.2018 підготовче засідання відкладене на 10.12.2018 (а.с. 112, 113). 06.12.2018 відповідач подав заяву про відкладення підготовчого засідання (а.с. 127). 10.12.2018 підготовче засідання відкладене на 25.02.2019 (а.с. 122). 20.02.2019 представник відповідача подав заяву про перенесення підготовчого засідання (а.с. 130 (а.с. 130). 25.02.2019 прокурор подав відповідь на відзив (а.с. 131-133). 25.02.2019 суд прийняв відповідь на відзив, зобов`язав прокурора направити його копію відповідачу, встановив строк для подання заперечень та оголосив перерву в підготовчому засіданні до 12.06.2019 (а.с. 137-138). 05.06.2019 прокурор подав письмові пояснення (а.с. 146-150). 10.06.2019 позивач подав письмові пояснення (а.с. 169). Ухвалою (протокольною) від 12.06.2019 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 23.10.2019 (а.с. 204-205). 25.06.2018 постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначення справи до судового розгляду на 18.10.2018. 21.06.2019 представник позивача подав заперечення на відповідь на відзив (а.с. 122-128). 18.10.2018 оголошено перерву в судовому засіданні до 12.11.2019. 12.11.2019 представник відповідача подав клопотання про відкладення розгляду справи, у задоволенні якого суд відмовив. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом. 27.08.1997 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву (продавцем) та Спільним українсько-британським підприємством (у формі товариства з обмеженою відповідальністю) «Райз-Інвест» (покупцем) було укладено Договір № 504 купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва, відповідно до умов якого продавець продав об`єкт незавершеного будівництва - лікарню на 400 ліжок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а покупець купив об`єкт незавершеного будівництва і зобов`язався сплатити за нього визначену договором ціну (а.с. 17-19). Згідно з умовами, визначеним пунктом 5 цього договору, покупець був зобов`язаний закінчити будівництво основного корпусу протягом 3 років, а будівництво всього об`єкта - протягом 5 років. На виконання умов договору 17.03.1998 вказане майно передано покупцю за актом приймання-передачі (а.с. 20). На підставі договору купівлі-продажу (відчуження) нерухомості від 23.10.1998 Спільне українсько-британське підприємство (у формі товариства з обмеженою відповідальністю) «Райз-Інвест» відчужило незавершене будівництво офісу, розташоване за адресою: [ADDRESS] , на користь Приватного підприємства «Агропостачання» (а.с. 21-23). За договором купівлі-продажу від 05.11.1998 Приватне підприємство «Агропостачання» відчужило об`єкт незавершеного будівництва Закритому акціонерному товариству Компанія «Райз» (назву якого було змінено на Публічне акціонерне товариство «Компанія «Райз», а.с. 24-25). У подальшому Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву та Публічне акціонерне товариство «Компанія «Райз» неодноразово укладали угоди, якими погоджували продовження строків завершення будівництва об`єкта. Так, на підставі угоди від 24.06.2003 строки завершення будівництва були продовжені до 31.12.2005 (а.с. 26), а згідно з договором від 27.01.2015 про внесення змін до вказаної угоди - до 27.08.2015 (а.с. 28-29). Проте умови договору щодо строків завершення будівництва об`єкта Публічне акціонерне товариство «Компанія «Райз»не виконало, у зв`язку з чим Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву звернулося до Господарського суду м. Києва з позовом про розірвання договору та зобов`язання повернути майно. Рішенням Господарського суду м. Києва від 11.05.2017 у справі № 910/3438/17, яке набрало законної сили, розірвано договір купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва - лікарні на 400 ліжок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] 504 від 27.08.1997 та зобов`язано Публічне акціонерне товариство «Компанія «Райз» повернути вказаний об`єкт Регіональному відділенню Фонду державного майнаУкраїни по місту Києву за актом приймання-передачі. Під час розгляду вищевказаної господарської справи стало відомо, що 11.05.2016 приватним нотаріусом Київського нотаріального округу - державним реєстратором Герасименко Н.М. здійснено реєстрацію права власності на незавершене будівництво лікувально-оздоровчого комплексу, розташованого за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 926958480000), за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва лікувально-оздоровчого комплексу від 25.06.2002, укладеного між Комерційним виробничим товариством «ТЕВікс» та [PERSON] , акту приймання-передачі від 10.11.2002 та рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13.07.2009 у справі № 2-4409/2009 про визнання вищевказаного договору дійсним та визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва (індексний номер рішення: 29691642; номер запису про право власності: 14598668). Водночас судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду міста Києва від 02.03.2011 скасовано рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13.07.2009 у справі № 2-4409/2009 та ухвалене нове рішення про відмову у задоволенні позову [PERSON] (а.с. 154-156). Дане рішення мотивоване тим, що позивач не довів факт ухилення Фірми «ТЕВікс» від нотаріального посвідчення договору і втрату можливості такого посвідчення на час розгляду справи, а також не надав доказів наявності рішення виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів або відповідної місцевої адміністрації про надання згоди на відчуження об`єкта незавершеного будівництва, що було обов`язковою умовою нотаріального посвідчення таких угод відповідно до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій в редакції від 03.06.2002. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.08.2011 касаційна скарга [PERSON] відхилена, а рішення Апеляційного суду міста Києва залишене без змін (а.с. 157-158). IV. Зміст спірних правовідносин, оцінка суду, норми права та мотиви їх застосування. Зі змісту укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києвута Спільним українсько-британським підприємством (у формі товариства з обмеженою відповідальністю) «Райз-Інвест» договору купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва - лікарні на 400 ліжок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , вбачається, що спірний об`єкт було продано за результатами проведеного аукціону в порядку, встановленому Законом України «Про приватизацію державного майна» від 04.03.1992 № 2163-XII (далі - Закон № 2163-XII) та Державної програми приватизації. Відповідно до статті 5 Закону № 2163-XII до об`єктів державної власності, що підлягають приватизації, належали, зокрема, об`єкти незавершеного будівництва та законсервовані об`єкти, у тому числі разом із земельними ділянками державної власності, на яких вони розташовані; Згідно з положеннями ч. 3 ст. 7 цього Закону Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва у районах і містах, органи приватизації в Автономній Республіці Крим, були уповноважені здійснювати повноваження власника державного майна у процесі приватизації, продавати майно, що перебуває у державній власності, в процесі його приватизації тощо. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За приписами статті 326 цього Кодексу у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами. Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно з посвідчувальним написом, вчиненим на договорі купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва № 504, під час його посвідчення нотаріус перевіряв, зокрема, правоздатність продавця - Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву, та належність останньому відчужуваного об`єкта незавершеного будівництва. Правомірність набуття державою права власності на спірний об`єкт незавершеного будівництва ніким не оспорювалась. Рішення Господарського суду м. Києва про розірвання договору купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва та зобов`язання повернути його Регіональному відділенню Фонду державного майна України по місту Києву (у державну власність) набрало законної сили, це рішення ніким не скасоване і є чинним. Стаття 124 Конституції України встановлює принцип обов`язковості судових рішень. За нормою частини 5 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності (правової певності), який передбачає, що рішення суду, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів. З огляду на викладене, доводи відповідача про те, що спірне майно ніколи не належало і не належить позивачу, суд відкидає як необґрунтовані. Згідно з частиною 1 статті 317 цього Кодексу власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 ЦК України). Відповідно до положень статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За приписом статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 330 ЦК України встановлено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно з статтею 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього. Відповідно до положень частини 1 статті 388 ЦК України власник має право витребувати майно, придбане добросовісним набувачем за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, які він передав майно у володіння, не їхньої волі іншим шляхом. Верховний Суд України у постанові від 17.12.2014 по справі № 6-140цс14 зазначив, що, розглядаючи спори щодо витребування майна, суди повинні мати на увазі, що у позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у статті 388 ЦК України, а під час розгляду таких спорів мають бути установлені всі юридичні факти, визначені статями 387 та 388 ЦК, зокрема, чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо. У разі встановлення, що відповідач є добросовісним набувачем, суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею або було продане в порядку виконання судових рішень. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17). Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16. Судом встановлено, що договір купівлі-продажу обєкта незавершеного будівництва між Фірмою «ТЕВікс» та [PERSON] було укладено без додержання передбаченої законом нотаріальної форми (статті 227 ЦК Української РСР, чинного на момент укладення договору), що відповідно до ч. 1 ст. 47 цього Кодексу тягне за собою його недійсність. За змістом положень ЦК Української РСР як і чинного на цей час ЦК України недійсна угода (правочин) не створює жодних правових наслідків, крім тих, що пов`язані з її недійсністю. Отже, зважаючи на встановлену судом недійсність укладеного між Фірмою «ТЕВікс» та [PERSON] договору купівлі-продажу спірного майна та скасування рішення суду, ухваленого щодо цього майна, наявні підстави вважати, що спірне майно вибуло з володіння власника поза його волею. Такий правовий висновок зробив Верховний Суд України при перегляді судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 1 статті 355 ЦПК України (в редакції Закону № 1618-IV від 18.03.2004), - неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права (постанова від 18.01.2017 у справі № 6-2776цс16, постанова від 13.02.2018 у справі № 910/3496/17). Відсутність рішення власника - Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву, спрямованого на відчуження спірного майна, означає, що [PERSON] володіє ним незаконно, без відповідної правової підстави. Доводи відповідача про те, що його право власності на спірний об`єкт нерухомого майна посвідчується реєстраційним посвідченням № 005211, виданим Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 04.11.2009 (а.с. 140), не заслуговують на увагу, оскільки реєстраційне посвідчення видане на підставі скасованого судового рішення, а відтак не породжує жодних правових наслідків. Даючи оцінку ствердженням відповідача про відсутність підстав для представництва прокуратурою інтересів держави у даній справі, суд виходить з наступного. За змістом пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про прокуратуру» на органи прокуратури покладено функцію представництва інтересів держави в суді у випадках, визначених Законом. Європейський суд з прав людини звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (рішення від 15.01.2009 у справі «Менчинська проти Росії»). Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Вказаним нормам кореспондують відповідні приписи ЦПК України. Так, згідно з частиною четвертою статті 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац другий частини п`ятої статті 56 ЦПК України). Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. На виконання вимог частини четвертої статті 56 ЦПК України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурором у позовній заяві зазначено, що органом, який уповноважений здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах є Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву, проте позивач неналежним чином здійснює захист інтересів держави. Так, позивачем до Окружного адміністративного суду м. Києва було пред`явлено позов про скасування державної реєстрації права власності на спірне майно за [PERSON] , який ухвалою від 02.05.2018 (справа № 826/6614/18) повернуто у зв`язку з незазначенням причин пропуску строку звернення до адміністративного суду. Наведене свідчить про обрання невірного способу захисту державних інтересів, оскільки позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності на спірне майно має приватноправовий характер, оскільки обумовлена порушенням права власності держави на майно, а тому підлягає розгляду за правилами ЦПК України. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 04.04.2018 у справі № 280/267/15-а, від 29.08.2018 у справі № 522/23245/16-а, від 28.11.2018 у справі № 362/1038/17, від 23.01.2019 у справі № 817/108/16. Також з рішення Господарського суду м. Києва у справі № 910/3438/17 вбачається, що позивачем неодноразово подавалися заяви про зміну позовних вимог, зокрема, про залучення в [PERSON] як співвідповідача та витребування майна з його володіння, проте суд відмовив у їх прийнятті пославшись на те, що вказані заяви фактично змінюють підстави та предмет позовних вимог, що суперечить приписам частини 4 статті 22 ГПК України. Вказані обставини підтверджуються листом позивача від 26.03.2018 № 30-10/3018 на адресу прокуратури міста Києва щодо вжиття заходів цивільно-правового характеру. На виконання вимог статті 56 ЦПК України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурором у позовній заяві обґрунтовано, у чому, на його думку, полягає порушення інтересів держави. Суд погоджується з доводами прокурора про те, що у даному випадку порушення інтересів держави полягає в тому, що спірне майно перебуває у незаконному володінні відповідача, що позбавляє державу в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву ефективно та виключно в інтересах держави володіти, користуватися та розпоряджатися об`єктом державної власності, а отже, підриває економічні засади та порушує інтереси держави. До того ж неправомірна реєстрація права власності відповідача на спірне майно фактично надає йому право розпоряджатися ним, що, в свою чергу, позбавляє дійсного власника - державу в особі позивача ефективно реалізувати своє право власності на нього. На виконання вимог частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» Київською місцевою прокуратурою № 2 листом № 52/936вих-18 від 15.06.2018 повідомлено позивача про намір звернутися до суду з указаним позовом. Таким чином суд дійшов висновку, що прокурором у позовній заяві та в ході судового розгляду доведено підстави для здійснення ним представництва інтересів держави, обґрунтовано, у чому полягає порушення цих інтересів та необхідність їх захисту, а також зазначено орган, уповноважений здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 28.01.2019 у справі № 922/3098/17, від 30.10.2019 у справі № 761/22556/18. Не знайшли свого підтвердження і доводи відповідача про сплив позовної давності у цьому спорі. Так, за приписом статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України). Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї можливість знати про посягання на права. За правилом, встановленим статтею 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Судом встановлено, що запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на спірне майно за відповідачем було внесено 11.05.2016, і про вказану обставину позивачу стало відомо під час розгляду Господарським судом м. Києва справи № 910/3438/17, провадження у якій відкрито ухвалою від 03.03.2017. Прокурор звернувся до суду з даним позовом у червні 2018 р, а відтак позовна давність не пропущена. Отже враховуючи, що прокурор звернувся до суду з даним позовом у червні 2018 р., строк позовної давності не пропущений. Видача відповідачу реєстраційного посвідчення також не свідчить про пропуск строку позовної давності, оскільки про його існування позивачу та прокурору стало відомо лише під час розгляду даної справи. Зі змісту рішення Апеляційного суду міста Києва від 02.03.2011 та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.08.2011, якими скасовано рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13.07.2009 у справі № 2-4409/2009, не вбачається, що відповідач не надавав судам апеляційної та касаційної інстанцій реєстраційне посвідчення № 005211 про право власності на спірне майно, надавши його лише під час розгляду даної справи. За наведених обставин суд вбачає підстави для задоволення позову та витребування спірного нерухомого майна з незаконного володіння [PERSON] V. Розподіл судових витрат між сторонами. Судом встановлено, що при зверненні з даним позовом до суду прокурором відповідно до платіжних доручень № 899 від 15.06.2018 та № 915 від 21.06.2018 було сплачено судовий збір в загальному розмірі 164 159,35 грн., який зарахований до спеціального фонду державного бюджету України (а.с. 9, 59, 57, 58). Відповідно до вимог пункту 1) частини 2 статті 141 ЦПК України судовий збір у разі задоволення позову покладається на відповідача. Отже, зважаючи на результат розгляду справи, суд покладає на відповідача в повному обсязі сплачений прокуратурою м. Києва судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved