Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-15 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив визнати недійсним рішення відповідача АТ КБ «ПриватБанк» про віднесення [PERSON] до категорії політично значущих осіб (публічних діячів) та зобов`язати припинити дії, які порушують його право на отримання банківських послуг на рівні з іншими споживачами, зобов`язати відповідача ГО «Центр протидії корупції» вилучити (видалити) всі дані щодо [PERSON] як національного публічного діяча, що розміщена за веб-адресою: [INFO], та будь-які інші згадування про нього з Відкритого реєстру національних публічних діячів України. В обґрунтування позову вказано, що банк повідомив позивача, що ним встановлено факт належності останнього до національних публічних діячів та витребовував у нього інформацію про походження коштів на підставі пункту 2 частини п`ятої статті 6 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення». Банк прийняв рішення про віднесення споживача до категорії національних публічних діячів та задіяння обмежень в обслуговуванні останнього у вигляді блокування рахунків, зупинення банківських операцій, зобов`язання надати документи (інформацію), що підтверджують джерела походження активів, прав на такі активи (джерела статків) позивача, його близьких або пов`язаних з ним осіб. Прийняття вказаного рішення банку пов`язано із тим, що на позивача було покладено виконання обов`язків директора державного підприємства на кілька днів, до моменту призначення нового директора, після звільнення попередника. Проте норми Закону не поширюються на позивача, також він не є національним публічним діячем. У порушення банківської таємниці банком розповсюджено інформацію відносно позивача, яка оприлюднена ГО «Центр протидії корупції» у Відкритому реєстрі національних публічних діячів України», яка доступна за посиланням [INFO]. Позивач стверджує, що внаслідок такого рішення порушуються його права як споживача фінансових послуг, проявляється непряма дискримінація та порушується право на банківську таємницю. У своєму відзиві представник відповідача ГО «Центр протидії корупції» позов не визнав, заперечуючи проти доводів позивача, вказав, що ані чинним законодавством, ані законодавством, що діяло на момент віднесення позивача до категорії національних публічних діячів не передбачено спеціального періоду, протягом якого особа має виконувати (або ж виконувала) в Україні визначні публічні функції, щоб бути віднесеною до категорії національних публічних діячів. Твердження позивача про те, що перебування його на посаді виконуючого обов`язки керівника державного підприємства лише 17 днів не має значення для віднесення його до категорії національних публічних діячів. Інформація про позивача, зокрема щодо його перебування на посаді керівника державного підприємства була взята із Єдиного державного реєстру та у відповідності до вимог статей 1, 9, 11 Закону про державну реєстрацію, «Порядку надання відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», статей 11, 20, 21 Закону, статей 1, 4, 5, 101 Закону України «Про доступ до публічної інформації», така інформація не є інформацією з обмеженим доступом в розумінні Закону і є відкритою та загальнодоступною. Відповідач ГО «Центр протидії корупції» самостійно з відомостей, що отримані із публічних та загальнодоступних джерел (як-то інформація з відкритих реєстрів, повідомлень органів державної влади та органів місцевого самоврядування, правоохоронних органів тощо) формує та наповнює Реєстр, а також профілює дані щодо національних публічних діячів. Більше того, інформація про формування та наповнення Реєстру, а також відповіді на найбільш поширені питання щодо перебування особи в статусі національного публічного діяча міститься на сайті ГО «Центр протидії корупції» за посиланням https://pep.org.ua/uk/feedback та є відкритою і загальнодоступною. Відповідач ГО «ЦПК» на своєму сайті окрім інформації про перебування позивача на посаді керівника державного підприємства, періоду обіймання такої посади, а також відомостей щодо віднесення його до категорії національних публічних діячів розмістило також інформацію про майновий стан позивача та його родинні зв`язки (інформація про прізвище ім`я та по-батькові його дружини). Вказана інформація без спотворення її змісту та викривлення була взята із декларацій про майно та доходи, що були заповнені та подані власноруч позивачем до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, і не належать до інформації з обмеженим доступом. Окрім того, вказано, що позивач на підтвердження своїх позовних вимог щодо нібито порушення його немайнових прав через поширення інформації про нього з боку відповідача ГО «Центр протидії корупції», не надав доказів порушення його прав останнім. Відповідач АТ КБ «ПриватБанк» не скористався своїм правом на подання відзиву на позов. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 25 лютого 2021 року до Печерського районного суду м. Києва, на виконання ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 24 листопада 2020 року, надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Ухвалою судді від 03 березня 2021 року відкрито провадження у справі для розгляду у спрощеному порядку. 29 квітня 2021 року засобами поштового зв`язку до суду надійшов відзив представника відповідача ГО «Центр протидії корупції». Згідно з частиною першою статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною четвертою статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав і просив задовольнити у повному обсязі, посилаючись на доводи позовної заяви. Представник відповідача ГО «Центр протидії корупції» у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, просив відмовити з підстав наведених у відзиві. Представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» у судове засідання не з`явився, будучи повідомленим належним чином про час, дату і місце призначеного судового засідання, про причини неявки до суду не повідомив, заяви по суті або з процесуальних питань не надходили. Суд, заслухавши обґрунтування і заперечення представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. Наказом від 09 січня 2018 року № 6-к на начальника відділу експертно-технічного діагностування та відповідності продукції [PERSON] було покладено виконання обов`язків директора ДП «Вінницький експертно-технічний центр Держпраці» з 09 січня 2018 року, до призначення в установленому порядку, відповідно до чинного законодавства директора Державного підприємства /а. с. 17/. 26 січня 2018 року з [PERSON] було знято виконання обов`язків директора ДП «Вінницький експертно-технічний центр Держпраці» наказом Голови Чернеги Р. від 21-к від 25 січня 2018 року /а. с. 18/. На сайті ГО «Центр протидії корупції» за посиланням [INFO] міститься наступна інформація про [PERSON] : прізвище, ім`я та по батькові; інформація про його перебування на посаді керівника ДП «Вінницький ЕТЦ» та дату звільнення із займаної посади; інформація, що міститься в щорічних деклараціях, які він заповнював та подавав; інформація про родинні зв`язки, а саме щодо дружини (її прізвище, ім`я та по батькові). 29 липня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» направив [PERSON] лист, яким повідомив, що під час вивчення (уточнення/ додаткового уточнення інформації) банком встановлено факт належності останнього до публічних діячів, близьких до пов`язаних осіб з публічним діячем, тому просив надати інформацію про джерела походження коштів та активів (вимоги підпункту «в» пункту 2 частини п`ятої статті 6 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», а саме протягом 10 календарних днів з дати отримання цього запиту надати документи, які підтвердять його реальні та потенційні фінансові можливості, у тому числі рівень платоспроможності та фінансової стійкості, забезпеченість коштами (власним капіталом), активами або правами на такі активи /а. с. 10/. Своїм листом від 11 серпня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» повідомив [PERSON] про те, що він обліковується у банку як політично значуща особа, актуалізація його даних буде проводитися щонайменше раз на один рік /а. с. 11-12/. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Згідно з положеннями частини першої статті 270 Цивільного кодексу України, до особистих немайнових прав людини належать серед іншого право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції. Відповідно до частини третьої статті 273 Цивільного кодексу України, діяльність фізичних та юридичних осіб не може порушувати особисті немайнові права. Згідно до частини першої статті 275 Цивільного кодексу України, фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Статтею 297 Цивільного кодексу України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до положень статті 299 Цивільного кодексу України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Згідно з частинами першою, другою статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань; кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Частиною першою статті 302 Цивільного кодексу України передбачено, що фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. Відповідно до положень частини п`ятої Закону України «Про інформацію», кожному гарантовано право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. У відповідності до положень частини першої статті 29 Закону закріплюється право на поширення суспільно необхідної інформації, тобто інформації, що є предметом суспільного інтересу. У такому випадку право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення. Також, однією з гарантій реалізації конституційних прав на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації є законодавче закріплення права кожного на доступ до інформації, яке згідно зі статтею 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації» забезпечується систематичним та оперативним оприлюдненням інформації в офіційних друкованих виданнях, на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет, на інформаційних стендах та будь-яким іншим способом, а також шляхом надання інформації на запити. Згідно з положеннями частини 2 статті 10-1 Закону України «Про доступ до публічної інформації», будь-яка особа може вільно копіювати, публікувати, поширювати, використовувати, у тому числі в комерційних цілях, у поєднанні з іншою інформацією або шляхом включення до складу власного продукту, публічну інформацію у формі відкритих даних з обов`язковим посиланням на джерело отримання такої інформації. Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і частин другої та третьої статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб. Відповідно до положень частини першої, другої статті 11 Закону України «Про інформацію», інформацією про фізичну особу (персональні дані) визнаються відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження. Згідно з статтями 20 та 21 Закону України «Про інформацію», за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом. Інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація. Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом. Згідно з статтею 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації», публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом. Пунктом 2 частини першої статті 4 Закону України «Про доступ до публічної інформації», передбачено, що доступ до публічної інформації відповідно до цього Закону здійснюється зокрема на принципі вільного отримання, поширення та будь-якого іншого використання інформації, що була надана або оприлюднена відповідно до цього Закону, крім обмежень, встановлених законом Частиною першою статті 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації», передбачено, що доступ до інформації забезпечується зокрема шляхом систематичного та оперативного оприлюднення інформації на єдиному державному веб-порталі відкритих даних та будь-яким іншим способом. Відповідно до статті 10-1 Закону України «Про доступ до публічної інформації», публічна інформація у формі відкритих даних - це публічна інформація у форматі, що дозволяє її автоматизоване оброблення електронними засобами, вільний та безоплатний доступ до неї, а також її подальше використання. Розпорядники інформації зобов`язані надавати публічну інформацію у формі відкритих даних на запит, оприлюднювати і регулярно оновлювати її на єдиному державному веб-порталі відкритих даних та на своїх веб-сайтах. Публічна інформація у формі відкритих даних є дозволеною для її подальшого вільного використання та поширення. Будь-яка особа може вільно копіювати, публікувати, поширювати, використовувати, у тому числі в комерційних цілях, у поєднанні з іншою інформацією або шляхом включення до складу власного продукту, публічну інформацію у формі відкритих даних з обов`язковим посиланням на джерело отримання такої інформації. Публічна інформація, що містить персональні дані фізичної особи, оприлюднюється та надається на запит у формі відкритих даних у разі надання чи оприлюднення такої інформації передбачено законом, відповідно до пункту 3 частини третьої статті 10-1 Закону України «Про доступ до публічної інформації». Перелік наборів даних, що підлягають оприлюдненню у формі відкритих даних, вимоги до формату і структури таких наборів даних, періодичність їх оновлення визначаються Кабінетом Міністрів України. При цьому до такого переліку Кабінет Міністрів України обов`язково включає інформацію, доступ до якої у формі відкритих даних передбачено законом. Відповідно до Додатку до «Положення про набори даних, які підлягають оприлюдненню у формі відкритих даних», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року № 835 у формі відкритих даних завантажуються також відомості, що оприлюднюються Мін`юстом, зокрема Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Відповідно до положень пункту 7 частини першої статті 1 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань - єдина державна інформаційна система, що забезпечує збирання, накопичення, обробку, захист, облік та надання інформації про юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадські формування, що не мають статусу юридичної особи. Згідно пункту 13 частини другої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», в Єдиному державному реєстрі містяться зокрема такі відомості про юридичну особу, крім державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб: відомості про керівника юридичної особи та про інших осіб (за наявності), які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які мають відмітку в паспорті про право здійснювати платежі за серією та номером паспорта), дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи. Згідно частини першої, другої статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі, є відкритими і загальнодоступними (крім реєстраційних номерів облікових карток платників податків та паспортних даних) та у випадках, передбачених цим Законом, за їх надання стягується плата. Відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі, надаються, зокрема у вигляді безоплатного доступу через портал електронних сервісів. Згідно з частиною першою, другою розділу V «Порядку надання відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 10 червня 2016 року № 1657/5, безоплатний доступ до відомостей з Єдиного державного реєстру в електронній формі надається через портал електронних сервісів з метою перегляду, копіювання та друку відомостей щодо юридичної особи. Відомості про юридичну особу серед іншого містять відомості про керівника юридичної особи та про інших осіб (за наявності), які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо: прізвище, ім`я, по батькові (за наявності), дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи. Відповідно до положень частини першої, другої статті 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність», інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку, є банківською таємницею. Зокрема: відомості про банківські рахунки клієнтів, у тому числі кореспондентські рахунки банків у Національному банку України; операції, які були проведені на користь чи за дорученням клієнта, здійснені ним угоди; фінансово-економічний стан клієнтів; системи охорони банку та клієнтів; інформація про організаційно-правову структуру юридичної особи - клієнта, її керівників, напрями діяльності; відомості стосовно комерційної діяльності клієнтів чи комерційної таємниці, будь-якого проекту, винаходів, зразків продукції та інша комерційна інформація; інформація щодо звітності по окремому банку, за винятком тієї, що підлягає опублікуванню; коди, що використовуються банками для захисту інформації; інформація про фізичну особу, яка має намір укласти договір про споживчий кредит, отримана під час оцінки її кредитоспроможності. Відповідно пункту 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в цивільних справах про розкриття банками інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб» від 30 вересня 2011 року № 10, банківська таємниця за своїм правовим режимом відноситься до таємної інформації з обмеженим доступом, розголошення якої може завдати шкоди особі, суспільству й державі. У зв`язку із цим вона суворо оберігається законодавством України. Проте встановлений законом режим банківської таємниці не має абсолютного характеру, оскільки передбачено правомірні правові дії щодо розкриття такого виду інформації. Відповідно до підпункту «а» пункту 2 частини першої статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» (у редакції закону від 23 березня 2017 року) суб`єктами, на яких поширюється дія цього Закону, є серед іншого особи, які для цілей цього Закону прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, зокрема посадові особи юридичних осіб публічного права, які не зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, особи, які входять до складу наглядової ради державного банку, державного підприємства або державної організації, що має на меті одержання прибутку. Частиною першою статті 1 Закону України «Про запобігання корупції» (у редакції закону від 23 березня 2017 року) встановлено, що суб`єкти декларування це особи, зазначені у пункті 1, підпунктах «а» і «в» пункту 2, пункті 4 частини першої статті 3 цього Закону, інші особи, які зобов`язані подавати декларацію відповідно до цього Закону. Згідно із частиною першою статті 45 Закону України «Про запобігання корупції» (в редакції закону від 23 березня 2017 року) особи, зазначені у пункті 1, підпунктах «а» і «в» пункту 2, пункті 5 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані щорічно до 1 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік за формою, що визначається Національним агентством. Частиною третьою статті 5 Закону України «Про захист персональних даних» (в редакції до набрання чинності Законом України від 04 березня 2020 року № 524-IX) встановлено, що персональні дані, зазначені у декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру, оформленій за формою і в порядку, встановленими Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції», не належать до інформації з обмеженим доступом, крім відомостей, визначених Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції». Згідно з положеннями частини п`ятої статті 6 Закону України «Про запобігання та протидію, легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний здійснювати визначені цим Законом додаткові заходи, зокрема, стосовно національних публічних діячів та їх близьких осіб. Пунктом 25 частини першої статті 1 Закону про протидію легалізації (у редакції станом на 05 грудня 2019 року) доходів встановлено, що національні публічні діячі - фізичні особи, які виконують або виконували протягом останніх трьох років визначені публічні функції в Україні, зокрема, керівники адміністративних, управлінських чи наглядових органів державних та казенних підприємств, господарських товариств, державна частка у статутному капіталі яких перевищує 50 відсотків. Окрім того, відповідно до пункту 37 частини першої статті 1 «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» (прийнятий 6 грудня 2019 року, набув чинності 28 квітня 2020 року), національним публічним діячем є, серед іншого фізичні особи, які виконують або виконували в Україні визначні публічні функції, зокрема керівники адміністративних, управлінських чи наглядових органів державних та казенних підприємств, господарських товариств, державна частка у статутному капіталі яких прямо чи опосередковано перевищує 50 відсотків. Відповідно до пунктів 38, 41 «12 Рекомендацій Міжнародної групи з протидії відмиванню брудних грошей», публічною посадовою особою (публічним діячем) є фізична особа, яка наділена значущими публічними функціями. Визначення «значущих публічних функцій» всередині країни залежить від певної організаційної структури уряду або міжнародної організації, а також від того, які права і обов`язки пов`язані з тією чи іншою функцією та інших факторів, які необхідно враховувати при оцінці ризиків. Наприклад, значущі публічні функції можуть існувати на федеральному рівні, на рівні регіону або провінції, а також на муніципальному рівні. В 12 Рекомендації FATF (пункт 41) вказується, що одним із підходів до визначення кола національних публічних діячів може бути підхід, заснований на переліку важливих публічних функцій, наприклад прийняття кінцевих рішень щодо публічних закупівель, відповідальність за витрачання бюджетних коштів тощо. Таким чином твердження позивача про те, що відповідач ГО «Центр протидії корупції» безпідставно та протиправно відніс його до категорії національних публічних діячів спростовується наступним. За посиланням [INFO] міститься інформація про те що [PERSON] був керівником ДП «Вінницький ЕТЦ», що не заперечує і власне позивач, та звільнений із займаної посади 06 лютого 2018 року, що зазначено в Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Тобто інформація, викладена в Реєстрі ґрунтується на доказах, зібраних із публічно-доступних достовірних джерел. Посадові обов`язки виконуючого обов`язки (тимчасово виконуючого обов`язки) керівника підприємства, установи, організації прирівняні до посадових обов`язків самого керівника, зокрема щодо наявності організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій. З огляду на це вбачається, що особа є службовою не тільки тоді, коли вона здійснює відповідні функції чи виконує обов`язки постійно, а й тоді, коли вона робить це тимчасово або за спеціальним повноваженням, за умови, що зазначені функції чи обов`язки покладені на неї правомочним органом або правомочною службовою особою. Таким чином, посада виконуючого обов`язки (тимчасово виконуючого обов`язки) керівника підприємства, установи, організації прирівнюється до посади керівника такого підприємства, установи, організації. Враховуючи роз`яснення, викладені в пункті 41 12 Рекомендації FATF, положення пункту 25 частини першої статті 1 Закону про протидію легалізації (у редакції станом на 05 грудня 2019 року) та пункту 37 частини першої статті 1 Закону про протидію легалізації (у чинній редакції) на переконання ГО «Центр протидії корупції» статус національного публічного діяча поширюється не лише на керівника відповідного державного підприємства, установи, організації, а й на особу, яка обіймає посаду виконуючого обов`язки (тимчасово виконуючого обов`язки) керівника такого державного підприємства, установи, організації, який виконує повноваження, прирівняні до керівника та наявності у нього організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій. Таким чином, згідно наведених вище норм закону, позивач є національним публічним діячем. Твердження позивача про те, що банк безпідставно передав ГО «Центр протидії корупції» відомості про нього, що становлять банківську таємницю не відповідають дійсності, оскільки вказана інформація, зокрема, щодо його перебування на посаді керівника державного підприємства була взята із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань і не є інформацією з обмеженим доступом в розумінні Закону і є відкритою та загальнодоступною. Варто зауважити, що відомості, які стосуються обставин перебування позивача на посаді керівника державного підприємства та періоду протягом якого він обіймав посаду керівника, а також відомості щодо перебування його в статусі національного публічного діяча у відповідності до положень статті 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації», Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», Закону України «Про інформацію» не можуть бути віднесені до банківської таємниці в силу закону, оскільки вони не стосуються: відомостей про банківські рахунки клієнта, у тому числі кореспондентських рахунків банків у Національному банку України; операцій, які були проведені на користь чи за дорученням клієнта, здійснені ним угоди; фінансово-економічного стану клієнта; системи охорони банку та клієнта; інформації про організаційно-правову структуру юридичної особи - клієнта, її керівників, напрями діяльності; відомостей стосовно комерційної діяльності клієнта чи комерційної таємниці, будь-якого проекту, винаходів, зразків продукції та іншої комерційної інформації; інформації щодо звітності по окремому банку, за винятком тієї, що підлягає опублікуванню; кодів, що використовуються банками для захисту інформації інформації про фізичну особу, яка має намір укласти договір про споживчий кредит, отримана під час оцінки її кредитоспроможності. Вказана за посиланням [INFO] інформація без спотворення її змісту та викривлення була взята із декларацій про майно та доходи, що були заповнені та подані власноруч позивачем до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування. У силу положень частини третьої статті 5 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані, зазначені у декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру, оформленій за формою і в порядку, встановленими Законом про протидію корупції, не належать до інформації з обмеженим доступом. Як встановлено судом на сайті відповідача ГО «Центр протидії корупції» розміщена інформація щодо позивача, яка була взята з публічних та відкритих джерел, та в силу вимог законодавства України може вільно поширюватись за умови дотримання її автентичності, без спотворення та викривлення її змісту. Таким чином, позивач не надав належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів у розумінні вимог статей 77-80 ЦПК України порушення його прав відповідачами на використання імені, неправомірного поширення його персональних відомостей, у зв`язку з розміщенням його імені на сайті відповідача ГО «Центр протидії корупції», а також віднесення його до категорії національних публічних діячів. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов є безпідставним і задоволенню не підлягає. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки судовим розглядом не встановлено порушення прав позивача як споживача, з нього підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 1 681, 60 грн як при поданні позовної заяви з двома вимогами немайнового характеру, відповідно до розмірів і ставок, передбачених Законами України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» та «Про судовий збір». Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved