Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-13 00:00:00

Лікар-психіатр 6 відділення КП «ПОКПЛ ім. О.Ф.Мальцева Полтавської обласної ради» Рудавка С.М. 14.02.2020 звернулася в Київський районний суд м. Полтави з заявою про примусову госпіталізацію [PERSON] , [INFO] . Заява обґрунтована тим, що в КП «Полтавська обласна клінічна психіатрична лікарня ім. О.Ф.Мальцева ПОР» 12.02.2020 о 18 год за направленням лікаря-психіатра ШМД [PERSON] О [PERSON] була направлена [PERSON] , [INFO] , з діагнозом: хронічний маячний розлад з маячними ідеями відношення, впливу, обкрадання. Також лікар вказував, що [PERSON] на момент огляду черговим лікарем приймального відділення була доступна формальному мовному контакту, категорично відмовилася від госпіталізації. В своїй заяві лікар просив суд ухвалити рішення про примусову госпіталізацію [PERSON] до психіатричного стаціонару. В судовому засіданні лікар повністю підтримала вимоги заяви про примусову госпіталізацію [PERSON] . Прокурор в судовому засіданні заяву підтримала та просила її задовольнити. [PERSON] , за участі якої проводився розгляд заяви, заперечувала щодо лікування, оспорює наявність психічного розладу. Суд, заслухавши лікаря, думку прокурора, вивчивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що в КП «Полтавська обласна клінічна психіатрична лікарня ім. О.Ф.Мальцева ПОР» 12.02.2020 о 18 год за направленням лікаря-психіатра ШМД [PERSON] О [PERSON] М. була направлена [PERSON] , [INFO] , з діагнозом: хронічний маячний розлад з маячними ідеями відношення, впливу, обкрадання. Встановлено, що [PERSON] страждає на розлади психіки та поведінки з 2010 року, неодноразово лікувалася. 12.02.2020 [PERSON] була оглянута лікарем швидкої допомоги та доставлена на стаціонарне лікування. На момент огляду черговим лікарем в приймальному відділенні черговим лікарем була доступна формальному мовному контакту, категорично відмовилася від госпіталізації. Відповідно до норм ст. 14 Закону України Про психіатричну допомогу особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Аналіз норм ст. 14 Закону дає підстави вважати, що примусова госпіталізація можлива за певних умов, а саме: особа страждає на психічний розлад, а також якщо вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Підпунктом «е» пункту 1 статті 5\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року (ратифікованої Верховною Радою України прийняттям Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР) кожному гарантується право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім законного затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законного затримання психічно хворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг відповідно до процедури, встановленої законом. Так, прикладом реалізації права на свободу та особисту недоторканність в контексті положень підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що стосується позбавлення (обмеження) волі психічнохворих шляхом поміщення їх у психіатричний заклад, є рішення у справі Вінтерверп проти Нідерландів від 24 жовтня 1979 року. У вказаній справі ЄСПЛ звернув увагу на три вимоги, що зумовлюють наявність законних підстав для обмеження волі психічно хворої особи. Зокрема, особа повинна реально страждати психічним захворюванням, тобто реальні психічні розлади повинні бути встановлені компетентними органами на основі об`єктивної медичної експертизи; психічні розлади повинні досягти такого рівня, які виправдовують позбавлення волі; дійсність позбавлення волі залежить від наявності такого захворювання, особа може бути позбавлена волі до тих пір, поки є захворювання, що встановлено відповідним висновком. Такі ж висновки містяться й в інших рішеннях ЄСПЛ, а саме рішення від 28 жовтня 2003 року у справі Ракевич проти Російської Федерації, рішенні від 27 березня 2008 року у справі Штукатуров проти Російської Федерації. Як встановлено судом, [PERSON] , [INFO] , є особою, яка страждає на психічний розлад. [PERSON] , 1935 року народження, комісією лікарів-психіатрів встановлено діагноз: хронічний маячний розлад з маячними ідеями відношення, впливу, обкрадання. Зазначений діагноз було встановлено на підставах та в порядку визначеному законом, він не спростований жодними доказами. За висновком комісії лікарів-психіатрів КП «ПОКПЛ ім. О.Ф.Мальцева ПОР» від 13 лютого 2020 року [PERSON] , [INFO] , страждає на тяжкий психічний розладу вигляді хронічного маячного розладу з різноплановими маячними ідеями обкрадання, відношення, впливу, які викликають неадекватну поведінку у вигляді конфліктності, реальних намірів суспільно-небезпечних дій (агресія до сусідів, погрози підірвати будинок), суїцидальні наміри, але від добровільного лікування відмовляється, хоча таке лікування можливе лише в стаціонарних умовах. Отже, підлягає госпіталізації до психіатричного стаціонару в примусовому порядку. При вирішенні даної справи суд враховує висновок щодо застосування норм права, викладений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 28 лютого 2018 року в справі № 2-1/07, де суд зазначив, що надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції з усіма гарантіями, що передбачені цією статтею, включно з правом на відшкодування будь-якої шкоди, завданої позбавленням свободи, якщо воно буде визнане таким, що не відповідає чинному законодавству України. \~\~ Згідно з практикою ЄСПЛ щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції особа не може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо не дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання. В даному випадку суд приходить до висновку про достовірність тієї обставини, що особа є психічно хворою (висновок комісії лікарів від 13.02.2020). Психічний розлад [PERSON] є такого виду та ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні, оскільки без лікування в стаціонарних умовах є ризик того, що вона може вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї самої, а також для оточуючих (мали місце реальні погрози підірвати будинок). Окрім того, обґрунтованість тривалості тримання у психіатричній лікарні в залежності від стійкості захворювання [PERSON] може бути визначена лікарями виходячи із наступного протікання захворювання. Встановивши дані обставини, суд приходить до висновку про обґрунтованість тверджень лікаря щодо необхідності лікування [PERSON] саме в стаціонарних умовах. За таких обставин, суд приходить до висновку, що заява лікаря-психіатра 6 відділення КП «ПОКПЛ ім. О.Ф.Мальцева ПОР» Рудавка [PERSON] про примусову госпіталізацію до психіатричного закладу [PERSON] підлягає задоволенню повністю.

Outcome: approved