Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-20 00:00:00

КВНЗ «Запорізький медичний коледж» Запорізької обласної ради звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення коштів за навчання у відповідності до державного замовлення. В позові зазначено, що 01 липня 2008 року між комунальним навчальним закладом «Запорізький медичний коледж» Запорізької обласної ради, який було перейменовано у комунальний вищий навчальний заклад «Запорізький медичний коледж» Запорізької обласної ради, та відповідачем було укладено угоду про підготовку фахівців з вищою освітою № 55-Ост040808. Відповідно до угоди позивач взяв на себе зобов'язання забезпечити студентові якісну теоретичну і практичну підготовку фахівця з вищою освітою згідно з навчальними планами та програмами і вимогами кваліфікаційних характеристик фахівця, місце працевлаштування в державному секторі народного господарства після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації, а відповідач повинна була оволодіти теоретичними знаннями та практичними навичками, що передбачені вимогами відповідних кваліфікаційних характеристик фахівця і його майбутньої діяльності за спеціальністю, прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного та місцевого бюджетів вартість навчання в установленому порядку. Після закінчення навчального закладу відповідач при розподілі одержала направлення на роботу, була прийнята на роботу до КУ «Запорізька міська багатопрофільна дитяча лікарня № 5», але за місцем розподілу відповідач без поважних причин три роки не відпрацювала, оскільки була звільнена за прогули. Загальний розмір понесених позивачем витрат на навчання відповідача за рахунок коштів Державного бюджету України становить 34264 гривні 06 копійок, зазначені витрати до теперішнього часу відповідачем не відшкодовані. Позивач просить суд стягнути з відповідача на користь Державного бюджету України затрачені на її навчання у комунальному вищому навчальному закладі «Запорізький медичний коледж» Запорізької обласної ради кошти в розмірі 34264 гривні 06 копійок, а також стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 342 гривні 64 копійок. В судове засідання представник позивача не з'явився, від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. В судове засідання відповідач не з'явилася, про час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила, заяви про відкладення розгляду справи та про розгляд справи за її відсутності від неї не надходило, тому суд визнає її неявку неповажною, та вважає можливим ухвалити заочне рішення за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. При цьому згідно листа Верховного Суду України від 27 вересня 2010 року, направленого на ім'я голів Апеляційного суду АРК, областей міст Києва та Севастополя, якщо відповідач належним чином повідомлений про дату судового засідання не з'явився до суду та від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або повідомлені ним причини визнані неповажними, незалежно від того, це його перша чи повторна неявка, суд має право на ухвалення заочного рішення, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, з урахуванням заяви представника позивача про слухання справи за його відсутності та в зв'язку з неявкою відповідача, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, приходить до висновку про можливість задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичайного ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту», випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 8 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992, випускники, які уклали угоду з вищим навчальним закладом після зарахування на навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років. Відповідно до п. 14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992, у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням, звільнення із служби за контрактом військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу у зв'язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду або рішенням суду про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного корупційного правопорушення, через службову невідповідність, у зв'язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку, за порушення дисципліни, систематичне невиконання умов контракту військовослужбовцем, особою рядового і начальницького складу протягом трьох років випускник зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Як встановлено в судовому засіданні, 01 липня 2008 року між комунальним навчальним закладом «Запорізький медичний коледж» Запорізької обласної ради, який було перейменовано у комунальний вищий навчальний заклад «Запорізький медичний коледж» Запорізької обласної ради, та відповідачем було укладено угоду про підготовку фахівців з вищою освітою № 55-Ост040808. Відповідно до угоди позивач взяв на себе зобов'язання забезпечити студентові якісну теоретичну і практичну підготовку фахівця з вищою освітою згідно з навчальними планами та програмами і вимогами кваліфікаційних характеристик фахівця, місце працевлаштування в державному секторі народного господарства після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації, а відповідач повинна була оволодіти теоретичними знаннями та практичними навичками, що передбачені вимогами відповідних кваліфікаційних характеристик фахівця і його майбутньої діяльності за спеціальністю, прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного та місцевого бюджетів вартість навчання в установленому порядку. При укладенні угоди відповідач прийняла на себе зобов'язання оволодіти теоретичними знаннями та практичними навичками, що передбачені вимогами відповідних кваліфікаційних характеристик фахівця і його майбутньої діяльності за спеціальністю, прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного та місцевого бюджетів вартість навчання в установленому порядку. Отже, належним виконанням зобов'язання з боку відповідача є оволодіння теоретичними знаннями та практичними навичками, що передбачені вимогами відповідних кваліфікаційних характеристик фахівця і його майбутньої діяльності за спеціальністю, прибуття після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення і відпрацювання не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодування відповідно до державного та місцевого бюджетів вартості навчання в установленому порядку. На виконання угоди позивач наказом № 55-Ост від 04 серпня 2008 року зарахував відповідача до навчального закладу на другий курс денної форми навчання за спеціальністю «Сестринська справа», з освітньо-кваліфікаційним рівнем «молодший спеціаліст» за бюджетною формою навчання - державним замовленням, з 01 вересня 2008 року. В подальшому, 05 липня 2011 року відповідач закінчила повний курс навчання, наказом № 53-Ост від 01 липня 2011 року відповідачу була присвоєна кваліфікація «медична сестра» і 05 липня 2011 року їй було видано диплом молодшого спеціаліста. Згідно протоколу № 3 засідання комісії з персонального розподілу випускників денного відділення комунального закладу «Запорізький медичний коледж» Запорізької обласної ради від 07 червня 2011 року, відповідача було направлено на роботу до державного сектору, а саме до КУ «Запорізька міська багатопрофільна дитяча лікарня № 5». Тобто, вбачається, що позивач повністю виконав свої зобов'язання перед відповідачем за угодою. Однак, відповідач за місцем розподілу без поважних причин три роки не відпрацювала. Так, згідно повідомлення КУ «Запорізька міська багатопрофільна дитяча лікарня № 5» від 07 жовтня 2013 року, [PERSON], яка закінчила КУ «Запорізький медичний коледж» у 2011 році, була прийнята на роботу в лікарню медичною сестрою у інфекційно-боксоване відділення дітей раннього віку за направленням від 05 липня 2011 року. 02 вересня 2013 року [PERSON] звернулася до відділу кадрів з питання звільнення, пояснюючи, що вона відкрила візу до США і не збирається працювати. Їй були надані роз'яснення, що вона є молодим спеціалістом і повинна відпрацювати три роки, але [PERSON] з 17 вересня 2013 року на роботу не з'являється. Внаслідок зазначених вище обставин відповідач з місця роботи за направленням була звільнена з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни (за прогули). За умовами п. 2. угоди про підготовку фахівців з вищою освітою, студент зобов'язується: оволодіти теоретичними знаннями та практичними навичками, що передбачені вимогами відповідних кваліфікаційних характеристик фахівця і його майбутньої діяльності за спеціальністю, прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного та місцевого бюджетів вартість навчання в установленому порядку. Однак, в порушення умов угоди, відповідач належним чином зобов'язання щодо відпрацювання за місцем направлення не менше трьох років не виконала, що згідно вимог ст. 610 ЦК України є порушенням зобов'язань. Згідно розрахунку вартості навчання студента спеціальності «Сестринська справа» за державним замовленням по КВНЗ «Запорізький медичний коледж» Запорізької обласної ради випуску у 2011 році, загальна вартість навчання за період з 01 вересня 2008 року по 01 липня 2011 року - 34264 гривні 06 копійок, яка складається з наступного: 2008 рік - 3657 гривень 42 копійок, 2009 рік - 10302 гривні 57 копійок, 2010 рік - 13780 гривень 93 копійок, 2011 рік - 6523 гривні 14 копійок. Вказана сума загальної вартості навчання підтверджується розрахунком вартості навчання та довідкою про відшкодування вартості навчання, наданими позивачем. Таким чином, в зв'язку з тим, що відповідач порушила умови угоди, взяті на себе зобов'язання виконує не належним чином, тому, відповідно до вимог чинного цивільного законодавства, умов угоди про підготовку фахівців з вищою освітою, суд вважає необхідним суму вартості навчання стягнути з відповідача. На підставі вищевикладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову та стягнення з відповідача на користь Державного бюджету України затрачені на її навчання кошти в розмірі 34264 гривні 06 копійок. Відповідно до ст. 88 ЦК України, понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 342 гривні 64 копійок підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved