Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-21 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог. Наприкінці квітня 2020 року [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, який обґрунтувала тим, що на підставі наказу Управління освіти і науки Бориспільської міської ради Київської області №125-К від 03 травня 2019 року вона була звільнена з посади директора Бориспільського навчально-виховного комплексу «Ліцей «Дизайн-освіта» імені Павла Чубинського - спеціалізована школа І-ІІІ ступенів» на підставі ст.45 КЗпП України. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2019 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 січня 2020 року, [PERSON] була поновлена на посаді директора Бориспільського навчально-виховного комплексу «Ліцей «Дизайн-освіта» імені Павла Чубинського - спеціалізована школа І-ІІІ ступенів». Під час ухвалення рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2019 року судом не вирішувалось питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Тому [PERSON] вважає за необхідне відновити її порушені права шляхом стягнення з Управління освіти і науки Бориспільської міської ради Київської області середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 04 травня 2019 року по 03 грудня 2019 року у розмірі 126729 гривень 44 копійки, а також завданої моральної шкоди у розмірі 100000 гривень, витрати на правничу допомогу у розмірі 25500 гривень, витрати на оплату судового збору у розмірі 2102 гривень. В ході підготовчого провадження [PERSON] подала заяву про збільшення позовних вимог, якою просила стягнути з Управління освіти і науки Бориспільської міської ради Київської області також витрати на правову допомогу у розмірі 35500 гривень та витрати по на оплату судового збору у розмірі 3369 гривень 29 копійок (а.с.118). ІІ. Процесуальні дії у цивільній справі. Ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 травня 2020 року було відкрито провадження у цивільній справі та призначено підготовче засідання (а.с.87-88). Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 серпня 2020 було закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті (а.с.138). ІІІ. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача. У судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] підтримали пред`явлений позов та наполягали на його задоволенні у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] надала до суду відзив на позовну заяву, яким просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень вказала, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу не є різновидом оплати праці та елементом структури заробітної плати. Тому строк пред`явлення до суду вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Про порушення свої прав [PERSON] дізналася 03 травня 2019 року, тобто в день видачі Управлінням освіти і науки Бориспільської міської ради Київської області наказу про її звільнення. В той час як з позовом до суду [PERSON] звернулась лише наприкінці квітня 2020 року. Тому [PERSON] звернулась до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з пропуском строку, передбаченого ч.1 ст.233 КЗпП України. Крім цього, позивачем не доведено та не надано суду жодних доказів спричинення їй моральної шкоди в результаті звільнення, тому вимога про стягнення з Управління освіти і науки Бориспільської міської ради Київської області моральної шкоди у розмірі 100000 також не підлягає задоволенню. Крім цього, представник відповідача [PERSON] надала до суду заяву про застосування строку позовної давності, якою просила застосувати позовну давність та на цій підставі відмовити в задоволенні позову (а.с.107-109). Позивач надала до суду відповідь на відзив, в якому вказала, що вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу може бути пред`явлена, відповідно до норм КЗпП України, без обмеження жодним строком на звернення за поновленням порушеного права (а.с.152-155). За змістом заперечення на відповідь на відзив представник відповідача [PERSON] зазначила про необґрунтованість твердження [PERSON] про те, що вимога про оплату вимушеного прогулу незаконно звільненого працівника є спором про оплату праці і при його вирішенні підлягають застосуванню положення ч.2 ст.233 КЗпП України (а.с.156-161). IV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Встановлено, що [PERSON] працювала директором Бориспільського НВК «Ліцей «Дизайн-освіта» імені Павла Чубинського - спеціалізована школа І-ІІІ ступенів» Бориспільської міської ради Київської області. 03 травня 2019 року [PERSON] була звільнена з роботи на вимогу профспілкового комітету, на підставі ст.45 КЗпП України. Вказані обставини підтверджуються копією наказу Управління освіти і науки Бориспільської міської ради №125-к від 03 травня 2019 року (а.с.20). Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2019 року скасовано наказ Управління освіти і науки Бориспільської міської ради №125-к від 03 травня 2019 року про звільнення [PERSON] з посади директора Бориспільського НВК «Ліцей «Дизайн-освіта» імені Павла Чубинського - спеціалізована школа І-ІІІ ступенів» Бориспільської міської ради Київської області, а також [PERSON] була поновлена на посаді директора (а.с.14). Дане рішення Бориспільського міськрайонного суду набрало законної сили 22 січня 2020 року, тобто з часу прийняття постанови Київського апеляційного суду Київської області від 22 січня 2020 року (а.с.15-19). На виконання рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 грудня 2019 року [PERSON] була поновлена на посаді директора Бориспільського НВК «Ліцей «Дизайн-освіта» імені Павла Чубинського - спеціалізована школа І-ІІІ ступенів» Бориспільської міської ради Київської області, згідно наказу Управління освіти і науки №423-к від 03 грудня 2019 року (а.с.21) Розмір середньоденної заробітної плати позивача за березень та квітень 2019 року станови 856 гривень 28 копійок гривень, згідно з копією довідки вих. №55 від 04 червня 2019 року (а.с.30). Правовідносини, що виникли між сторонами по справі, врегульовані главою VII «Оплата праці» та главою XV «Індивідуальні трудові спори» КЗпП України. V. Норми права та стала судова практика, якими суд керується при вирішенні спору. а. норми матеріального права щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно з положенням ч.1 та ч.2 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ч.1 ст.94 КЗпП України та ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. За змістом ст.2 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16 (провадження №12-301гс18) виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України) не є різновидом оплати праці та елементом структури заробітної плати. За змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. У постановах Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі №758/9773/15-ц (провадження №6-1033цс17) та від 11 червня 2020 року у справі №752/25588/17 (провадження №61-5420св19) зазначено, що встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку. При цьому, стаття 234 КЗпП не пов`язує можливість поновлення пропущеного строку звернення із поданням клопотання про поновлення строку на звернення до суду. Відповідно до роз`яснень абз.1 п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року, встановлені ст.ст.228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. б. норми матеріального права щодо стягнення моральної шкоди. Відповідно до ч.1 ст.2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п.13 постанови №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. в. норми процесуального права. Згідно з ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. VI. Мотиви, якими керується суд при вирішенні спору. а. щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Встановлено, що про порушення своїх прав [PERSON] дізналася 03 грудня 2019 року, тобто з часу прийняття наказу Управління освіти і науки Бориспільської міської ради №423-к від 03 грудня 2019 року «Про поновлення на роботі [PERSON] ». Так, за змістом п.3 головному бухгалтеру Бориспільського НВК «Ліцей «Дизайн-освіта» імені Павла Чубинського - спеціалізована школа І-ІІІ ступенів» Бориспільської міської ради Київської області наказано провести розрахунок та виплату [PERSON] компенсації за час вимушеного прогулу за період з 13 листопада 2019 року по 02 грудня 2019 року у порядку, передбаченому законодавством (а.с.21). Та обставина, що [PERSON] було достеменно відомо про порушення своїх прав на виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу підтверджується у повній мірі листом начальника Управління освіти і науки Бориспільської міської ради від 17 грудня 2019 року (а.с.23) та листом Головного управління Держпраці у Київській області від 08 січня 2020 року (а.с.24-29). Оскільки за змістом вказаних листів 18 листопада 2019 року, 09 грудня 2019 року, а також 10 грудня 2019 року [PERSON] зверталась як до Управління освіти і науки Бориспільської міської ради, так і до Головного управління Держпраці у Київській області з заявами про виплату їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 04 травня по 12 листопада 2019 року та щодо можливого порушення законодавства про працю з виплати середнього заробітку відповідно. В той же час до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу [PERSON] звернулась лише 28 квітня 2020 року, згідно відмітки про отримання судом позовної заяви (а.с.1), а також протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 квітня 2020 року (а.с.81). З огляду на це, [PERSON] пропущений тримісячний строк звернення до суду з вимогою про вирішення трудового спору, а саме стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Суд звертає увагу, що позивачем не зазначено будь-яких поважних причин, які зумовили пропуск строку звернення до суду з даним позовом. У зв`язку з цим, суд об`єктивно позбавлений можливості вирішити питання про поновлення вказаного строку на підставі положення ст.234 КЗпП України. При цьому, судом критично сприймаються доводи позивача стосовно того, що при прийнятті рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2019 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 січня 2020 року, в суді не виносилось та не розглядалось питання щодо стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Оскільки, зважаючи на принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає спір між сторонами по справі лише в межах заявлених позивачем вимог, тобто позивачем відповідні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не заявлялись під час судового розгляду справи про поновлення на роботі. До того ж якщо навіть припустити, що позивачу стало відомо про порушення своїх прав лише після ухвалення Київським апеляційним судом судового рішення від 22 січня 2020 року. У такому разі до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку [PERSON] звернулась лише через три місяці та шість днів, тобто з пропуском тримісячного строку, передбаченого ч.1 ст.233 КЗпП України. Твердження позивача з приводу того, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, та всі інших виплат, не обмежується будь-яким строком, не ґрунтується на нормах КЗпП України та прямо суперечить судовій практиці. Зокрема, правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16 (провадження №12-301гс18). В той час як позивач вказує на постанови Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі №813/1247/17 та від 30 жовтня 2018 року у справі №826/12721/17. Тоді як суд, враховуючи вимоги ч.4 ст.263 ЦПК України, керується останньою правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, а також звертає увагу на те, що вказані позивачем постанови Верховного Суду за своїм змістом не є тотожними тим спірним правовідносинам, які виникли у даному випадку між сторонами по справі. б. щодо стягнення моральної шкоди. Як на підставу для задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 100000 гривень [PERSON] вказала на те, що у зв`язку з незаконним звільненням вона не могла реалізувати своє право на працю, не отримувала заробітну плату, чим їй завдано моральної шкоди. Завдана позивачу моральна шкода полягає в переживаннях, втраті душевного спокою, втраті нормальних життєвих зав`язків, погіршення матеріального стану без місця праці та заробітної плати. Незаконним звільненням було принижено честь, гідність та ділову репутацію позивача, яка має педагогічний стаж роботи 53 роки, зокрема на посаді директора Бориспільського НВК «Ліцей «Дизайн-освіта» імені Павла Чубинського - спеціалізована школа І-ІІІ ступенів» Бориспільської міської ради Київської області - 22 роки. Вказані нервові переживання та незаконне звільнення пришвидшили загострення хронічних хвороб позивача, зокрема цукрового діабету ІІ ступеню, кардіосклерозу, закупорки кінцевих судин. Таким чином, пред`являючи вимогу щодо відшкодування завданої моральної шкоди позивач вказує виключно на незаконне звільнення. В той час як предметом даного спору є лише стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вимога про стягнення моральної шкоди є похідною від первісно заявлених вимог про стягнення середнього заробітку за вимушений прогул. Зважаючи на те, що судом не встановлено правових підстав для задоволення вказаної вимоги, тому позов в частині про відшкодування моральної шкоди також не підлягає задоволенню. VІI. Розподіл судових витрат між сторонами. За змістом ч.1 та п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З квитанції, що міститься в матеріалах цивільної справи (а.с.1,2) вбачається, що при пред`явленні позову до суду [PERSON] сплатила судовий збір у розмірі 3369 гривень 29 копійок. Крім цього, представником позивача є адвокат Динник О.В., яка діє на підставі договору про надання правничої допомоги від 28 грудня 2019 року (а.с.72-74) та від 13 березня 2020 року (а.с.77-80). На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу надано акти виконаних робіт від 23 січня 2020 рок та від 24 квітня 2020 року (а.с.71,76) з переліком та вартістю послуг, наданих адвокатом, у загальному розмірі 14000 гривень. Крім цього, під час розгляду Бориспільським міськрайонним судом Київської області цивільної справи №359/4799/19 про поновлення позивача на роботі, для захисту та представництво своїх інтересів в суді нею був укладений договір про надання правової допомоги з АО «Горпиненко, Петрощук і партнери» та здійснено оплату послуг за отриману правову допомогу у розмірі 20000 гривень (а.с.120-124,125-126,127). Суд погоджується з доводами представника відповідача [PERSON] з приводу необґрунтованості заявлення позивачем вимоги з відшкодування понесених витрат на правничу допомогу, яка була надана в межах розгляду іншої цивільної справи. Разом з цим, зважаючи на те, що у задоволенні пред`явлених [PERSON] позовних вимог відмовлено у повному обсязі, тому підстави для відшкодування понесених судових витрат, в тому числі витрат на правову допомогу відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed