Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-14 00:00:00

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог. 30.04.2021 року позивачі звернулися до суду з позовом, вимоги якого в подальшому уточнили, та з урахуванням уточнених вимог якого просять суд: - встановити факт що має юридичне значення, а саме що: [PERSON] , який помер [INFO] є рідним батьком [PERSON] та [PERSON] ; - визнати втраченим Державний акт на право власності на земельну ділянку серія І-ОД №059322 виданий Білгород-Дністровською районною державною адміністрацією 26 червня 2003 року на ім`я померлого [INFO] [PERSON] ; - визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності в рівних долях по Ѕ частині на земельну ділянку №1 масив № 38 , земельну ділянку № 1 а масив №41 загальним розміром 7.73 га., що розташовані на території Миколаївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва відповідно до Державного акту серія І-ОД №059322 виданого Білгород-Дністровською районною державною адміністрацією 26 червня 2003 року. В обґрунтування позову зазначають, що [INFO] помер їх батько - [PERSON] , свідоцтво про смерть [NUMBER] , актовий запис №14, який до дня смерті мешкав в [ADDRESS] . Після смерті батька відкрилася спадщина у вигляді земельної ділянки №1 масив № 38 , земельної ділянки № 1 а масив № 41 загальним розміром 7.73 га., що розташовані на території Миколаївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва відповідно до Державного акту серія І-ОД №059322 виданого Білгород-Дністровською районною державною адміністрацією 26 червня 2003 р. Позивачі звернулися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак нотаріусом на підставі листа №385/02-14 від 29.04.2021 року у оформленні спадщини було відмовлено у зв`язку з тим, що нотаріусом виявлені рівнобіжності в написанні прізвища батька з прізвищами позивачів та рівнобіжності в написанні їх по-батьковими з ім`ям померлого батька, у зв`язку з чим рекомендовано звернутись до суду за захистом спадкових прав. За життя [PERSON] та [PERSON] мешкали разом з батьком, вели спільне господарство, надавали необхідну допомогу, провели його поховання, про що свідчить відповідна довідка Сергіївської сільської ради. Також позивачі зазначають, що Державний акт на право власності на земельну ділянку серія І-ОД №059322, виданий Білгород-Дністровською районною державною адміністрацією 26 червня 2003 року на ім`я померлого [INFO] [PERSON] , загублений. Позивачами до місцевої газети «Слово Приднестровья» було подано оголошення про втрату вищевказаного Державного акту, що також унеможливлює соромлення спадщини в нотаріальній конторі. Процесуальні дії. Ухвалою суду від 05.05.20221 року позовну заяву [PERSON] , [PERSON] до Сергївської селищної ради про встановлення факту родинних відносин, визнання Державного акту втраченим, визнання права власності на спадкове майно залишено без руху, наданий термін на усунення недоліків. Ухвалою суду від 069.05.2021 року провадження по справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання, витребувано від Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори копію спадкової справи до майна [PERSON] . 25.05.2021 року до суду надійшла копія спадкової справи №477/2007 до майна [PERSON] . Ухвалою суду від 25.05.2021 року закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до судового розгляду по суті на 15.06.2021 року. У судове засідання 15.06.2021 року сторони не з`явились. Позивачі, [PERSON] та [PERSON] , подали до канцелярії суду заяву з проханням судове засідання провести без їх участі, вказали, що позовні вимоги підтримують у повному обсязі. Представник Сергіївської селищної ради у судове засідання не з`явився, 14.06.2021 року надав до канцелярії суду заяву, у якій просить справу розглядати у відсутність представника Сергіївської селищної ради. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку. Фактичні обставини справи встановлені судом. [INFO] помер батько позивачів - [PERSON] , свідоцтво про смерть [NUMBER] , актовий запис №14. (а.с. 18) Згідно довідки Сергіївської селищної ради від 19.05.2021 року №06/05/-0794, [PERSON] до дня смерті мешкав в [ADDRESS] , разом з ним проживали та вели спільне господарство: син [PERSON] та дочка [PERSON] . Після смерті батька відкрилася спадщина у вигляді земельної ділянки №1 масив № 38 , земельної ділянки № 1 а масив № 41 загальним розміром 7.73 га., що розташовані на території Миколаївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва відповідно до Державного акту серія І-ОД №059322 виданого Білгород-Дністровською районною державною адміністрацією 26 червня 2003 р. Вказана земельна ділянка належала спадкодавцеві на підставі Державного акту серія І-ОД №059322 виданого Білгород-Дністровською районною державною адміністрацією 26 червня 2003 року копія якого наявна в матеріалах справи. Державний акт на право власності на земельну ділянку серія І-ОД №059322, виданий Білгород-Дністровською районною державною адміністрацією 26 червня 2003 року на ім`я померлого [INFO] [PERSON] , загублений. Позивачами до місцевої газети «Слово Приднестровья» було подано оголошення про втрату вищевказаного Державного акту, що також підтверджується відповідними матеріалами справи. Згідно листа завідувача Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори №385/02-14 від 29.04.2021 року, нотаріусом у оформленні спадщини було відмовлено у зв`язку з тим, що виявлені рівнобіжності в написанні прізвища батька з прізвищами позивачів та рівнобіжності в написанні їх по-батьковими з ім`ям померлого батька, у зв`язку з чим рекомендовано звернутись до суду за захистом спадкових прав. Згідно свідоцтва про смерть [NUMBER] , актовий запис №14 померлий - [PERSON] . Згідно свідоцтва про народження спадкодавця, серія [NUMBER] , яке видане на російській мові, спадкодавець значиться як [PERSON] . Згідно свідоцтва про народження позивача, серія [NUMBER] , яке видане на російській мові, вбачається, що [PERSON] народився [INFO] , в графі батько вказано - [PERSON] . Згідно свідоцтва про народження позивачки, серія [NUMBER] , яке видане на російській мові, вбачається, що [PERSON] народилася [INFO] , в графі батько вказано - [PERSON] . Факт родинних відносин між померлим [PERSON] та позивачами також підтверджується довідкою Сергіївської сільської ради та заявами свідків, підписи яких були завірені секретарем Сергіївської сільської ради та додані до позовної заяви. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.ст. 1220, 1221,1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою, і саме з нього виникає право на спадкування, а місцем відкриття - є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч.1, 5 ст. 1268 ЦК України - спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 2 ст. 14 Конституції України та ч. 2 ст. 1 Земельного Кодексу України, право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону. За змістом ст. 1296 ЦК України, оформлення спадщини здійснюється шляхом видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину. Згідно пункту 10 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», та відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У відповідності до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до пункту «г» частини першої статті 81 Земельного кодексу України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Захист прав власності громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено пунктом 1 частини 3 статті 152 ЗК України. Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення, що передбачено частиною 1 статті 1225 ЦК України. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. 28 травня 2020 року Верховний Суд України в своїй постанові по справі № 910/7164/19 виклав наступну правову позицію з приводу захисту цивільних прав. Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України. Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України), встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи № 912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Судом установлено, що, позивачі [PERSON] , [PERSON] є дітьми [PERSON] , померлого [INFO] , а отже є спадкоємцями першої черги за законом, також встановлено, що згідно Державного акту серія І-ОД №059322 виданого Білгород-Дністровською районною державною адміністрацією 26 червня 2003 року, за життя спадкодавцю [PERSON] дійсно належала земельна ділянка № 1 масив № 38 , земельна ділянка № 1 а масив № 41 , загальним розміром 7.73 га., що розташовані на території Миколаївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, разом з тим Державний акт, серія І-ОД №059322 було втрачено, що унеможливлює оформлення спадщини в нотаріальній конторі, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що права позивачів підлягають захисту шляхом задоволення позову. Висновки за результатами розгляду справи Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про те, що позивачами обрано належний спосіб захисту свого права та позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] підлягають задоволенню.

Outcome: approved