Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-23 00:00:00

І.Стислий виклад позиції позивача та відповідача. Заявник [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини та визнання права на спадкування за законом. У своїй позовній заяві позивач просить суд встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу як жінки та чоловіка її та [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] , з 02 липня 2014 по [INFO]; визнати за нею право на спадкування після смерті [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] , як за спадкоємцем, який має обов`язкову частку на право у спадщині. В позові посилалась на те, що вона з [PERSON] почали проживати спільно з серпня 2002 року та в 2003 році зареєстрували шлюб, але в травня 2014 шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу вони продовжували проживати однією сім`єю в квартирі [ADDRESS] . Вона разом з [PERSON] доглядали за батьками похилого віку, які на тепер померли. Вони завжди узгоджували всі питання побуту, брали кредити разом на придбання автомобіля. З 26.04.2011 року вона чоловіка постійно лікувала в закладах охорони здоров`я, та проходив лікування від алкогольної залежності. Всі негаразди вона прощала чоловікові, так як він був доброю людиною, непогано ставився до її дітей та онуків. Її чоловікові батьки подарували квартиру по [ADDRESS] . З грудня 2012 року чоловік постійно почав залишатися по декілька діб у батьків, коли приходив від них був похмурим, почав боятися за своє майно, наполягав на розірванні шлюбі з нею, що в 2014 році і сталося. Їй стало відомо, що чоловік склав заповіт на його майно на племінницю [PERSON] . В 2013 році вона дізналась, що у чоловіка є донька, а в 2016 році побачила її у батьків чоловіка. Незважаючи ні на, що вони продовжували проживати разом після розірвання шлюбу, в 2019 році стан здоров`я чоловіка істотно погіршився, вона займалась його лікуванням. [INFO] чоловік помер, вона займалась його похованням. Звернулась до нотаріуса із заяву про прийняття спадщини після смерті чоловіка, але було відмовлено в видачі свідоцтва. Представник відповідача надав суду відзив на позов, у якому зазначив, що в позовній заяві перелічуються факти, які не відносяться до предмету позову та не відносяться до період який потрібно довести суду. Просить суд відмовити в задоволенні позову. ІІ. Заяви, клопотання заявника та процесуальні дії суду. У судовому засіданні заявник [PERSON] посилалась на обставини зазначені в позові, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Просить суд встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу як жінки та чоловіка її та [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] , з 02 липня 2014 по [INFO]; визнати за нею право на спадкування після смерті [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] , як за спадкоємцем, який має обов`язкову частку на право у спадщині. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилався на обставини зазначені в позові та відповіді на відзив. Відповідач [PERSON] , та її представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, представник надав відзив, в якому просить відмовити в задоволенні позову. Представник заінтересованої особи нотаріус Першої кам`янської державної нотаріальної контори надала заяву про розгляд справи за її відсутністю, винести рішення згідно чинного законодавства. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою позивача, сусідка з 2003 року, відповідача не знає, ніколи не бачила, з позивачем періодично спілкується 2-3 рази на тиждень. Позивач була одружена з [PERSON] , також [PERSON] допомагав їй ремонтувати балкон. З 2019 року [PERSON] хворів. Свідок [PERSON] в судовому засідання пояснив, що він є сусідом позивача, з [PERSON] вони спілкувались, він колишній чоловік позивача. Свідок [PERSON] в судовому засідання пояснила, вона є сусідкою позивача, з [PERSON] вони спілкувались, він колишній чоловік позивача.. Свідок [PERSON] в судовому засідання пояснила, що вона є колегою та подругою позивача близько 25 років, позивач та [PERSON] проживали, як подружжя з 2002 року. В 2014 році шлюб [PERSON] та [PERSON] розірвали, але продовжували проживати разом до дня смерті [PERSON] . Позивач також доглядала батьків [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засідання пояснила, що вона є сусідкою позивача з 1984 року, позивач проживала разом з [PERSON] як чоловік з жінкою, вони завжди були разом, [PERSON] в останнє бачила в лютому 2020 року. Свідок [PERSON] в судовому засідання пояснила, що вона при складанні акту була зроблена описка, вона помилку виправила, свідки не хотіли підписувати. Вислухавши сторони, представників сторін, свідків, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані суду докази, суд вважає заяву такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. 09 жовтня 2020 року ухвалою суду відкрито провадження по справі та призначено дату судового засідання. 02 лютого 2021 року ухвалою суду витребувані докази по справі. 09 березня 2021 року ухвалою суду закінчено підготовче провадження та справі призначена до розгляду. IІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст правовідносин з посиланням на докази. Як вбачається з матеріалами справи [PERSON] та [PERSON] з 21 листопада 2003 року знаходились в зареєстрованому шлюбі, що вбачається зі свідоцтва про одруження від 21 листопада 2003 року видане відділом реєстрації актів громадянського стану Заводського районного управління юстиції м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, актовий запис № 497 (а.с.17). Шлюб між позивачем [PERSON] та [PERSON] 16 травня 2014 року було розірвано, що відповідно до рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 травня 2014 року та ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 липня 2014 року рішення залишили без змін (а.с.18,19). Як вбачається з акту № 49 від 29.07.2020 р. комісією встановлено, що зі слів [PERSON] та при опитуванні сусідів, [PERSON] разом з чоловік [PERSON] , який в квартирі [ADDRESS] не був зареєстрований, але проживав, з [PERSON] вів спільне господарство з серпня 2002 по березень 2020 рік (а.с.24), в квартирі зареєстровані [PERSON] , та [PERSON] (а.с. 25), що також відповідно до акту № 79 від 12 червня 2014 року (а.с.26). Згідно до відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно, квартира [ADDRESS] належить 1/3 частка [PERSON] , 1/3 частка [PERSON] , 1/3 частка [PERSON] (а.с.33-35). В договорі про зміну правового режиму майна подружжя від 21.11.2017 року, визначено, що колишнє подружжя [PERSON] та [PERSON] за час перебування у шлюбі за рахунок спільних коштів було набуте у власність автомобіль «SKODA» [NUMBER] , автомобіль належить сторонам по 1/2 частки за кожним (а.с.41) та за цим договором колишнє подружжя визначили, що частки в праві власності на цей предмет договору в кожного з них є рівними та будуть належати їм на праві особистої власності по 1/2 частині автомобіля. Також з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] сплачувала за комунальні послуги по квартирі [ADDRESS] (а.с.43-51). Як вбачається з довідки виданої лікарем [PERSON] , [PERSON] здійснювала догляд за хворим [PERSON] з 2003 року до часу його смерті (а.с.52). Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть № 287 [PERSON] [INFO] помер, причина смерті серцево - судинна недостатність (а.с.66). Ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Позивачем обраний спосіб захисту, що відповідає вимогам ч.2 ст.16 ЦК України та предметом позову є встановлення факту та набуття права власності на спадкове майно. Згідно до вимог ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. З позовних вимог вбачається, що між сторонами виник спір з цивільних правовідносин, до яких застосовуються положення Цивільного кодексу України. ІV. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування. Відповідно ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Ст. 1264 ЦК України, передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Позивач є пенсіонером, що підтверджується пенсійним посвідченням (а.с.16). Згідно до ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до частин першої та другої статті 21СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно з частиною першою статті 36 СК України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. При застосуванні статті 74 СК України, слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Встановлення факту проживання з особою однією сім`єю без реєстрації шлюбу можливе лише у випадку доведення позивачем фактів ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, а також інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин (ВС у справах № 588/350/15, 755/18012/16, 643/6799/17, 369/3338/17). У постанові від 17 червня 2020 року, справа №755/18012/16, Верховний Суд зробив правовий висновок, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є ведення спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю (Постанова Верховного Суду від 15 серпня 2020 року у справі №588/350/15). Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини Постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі №643/6799/17. Також, слід звернути увагу на правовий висновок, викладений в Постанові Верховного Суду від 10 вересня 2020 року у справі №369/3338/17, де суд вказав, що за приписами частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Отже, необхідно довести належними та допустимими доказами сукупність наступних фактів: ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Конституційний суд України у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» визначає, що членами сім`ї військовослужбовця є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин (абз.5 п. 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 року). Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова Верховного Суду від 23.05.2020 року у справі №686/8440/16-ц, провадження №61-15699св19). Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільної участі у придбанні майна для спільного користування, у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин (постанова Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 695/1732/16-ц, провадження № 61-38901св18). Доказуванню може підлягати і віднесення майна померлого до об`єктів права спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які перебували у фактичних шлюбних відносинах: Саме перебування у шлюбних відносинах без установлення факту ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними (постанова Верховного Суду України від 23.09.2015 року у справі № 6-1026цс15); Вирішуючи питання щодо правового режиму майна набутого за час проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності (постанова Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 359/8985/17, провадження № 61-41967св18); Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст.74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно (постанова Верховного Суду України від 20.02.2012 року у справі № 6-97цс11). Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Як вбачається з рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 липня 2014 року по справі за позовом [PERSON] та [PERSON] про розірвання шлюбу, судом встановлено, що сторони з 21 листопада 2003 року перебували у шлюбі, а у грудні 2012 року припинили подружні відносини та ведення спільного господарства та стали проживати окремо (а.с.19). Акт № 49 від 29 липня 2020 року затверджений Директором ТОВ «Оселя» Лещинським В.М., суд не приймає до уваги, оскільки вказаний акт складений саме зі слів [PERSON] про те, що вона разом із чоловіком [PERSON] спільно проживали за адресою: [ADDRESS] та вели спільне господарство з серпня 2002 року по березень 2020 рік (а.с.24). Окрім цього, в акті зазначений період спільного проживання [PERSON] та [PERSON] , саме той період, в який шлюб був розірваний, що суперечить обставинам, які встановлені судом під час розгляду спору про розірвання шлюбу та за якими подружні відносини сторін та ведення спільного господарства припинено з грудня 2012 року. Вказані обставини також спростовується й довідкою № 3/4905 від 20 травня 2020 року, яка долучена до матеріалів спадкової справи, за якою за місцем проживання [PERSON] за адресою [ADDRESS] зареєстрований лише [PERSON] . Також, посилання позивача на те, що вона разом із [PERSON] отримували кредитні кошти на ведення спільного господарства, суд також не приймає до уваги, оскільки надані договори кредиту та поруки № 177/03/19П1-2012/4 укладені 27 вересня 2012 року, тобто до того як шлюб було розірвано. Надані позивачем виписки з банку про те, що нею здійснювалась оплата за комунальні послуги суд також не приймає до уваги, оскільки в них не зазначено за який період оплачується комунальні послуги. Доказів того, що з 02 липня 2014 року по 10 березня 2020 рік позивач проживала разом з [PERSON] , вела з ним спільне господарства, тобто: наявність спільних витрат; спільний бюджет; спільне харчування; купівля майна для спільного користування; ремонт житла; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин, - позивачем надано не було. Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведений факт того, що вона проживала однією сім`єю з [PERSON] без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство, а надані позивачем докази не є достатніми для встановлення зазначеного факту, з урахуванням зазначеного вимоги позивача не підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: dismissed