Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-04 00:00:00

Комарівська сільська рада звернулась до суду з даним позовом, в якому просить позбавити [PERSON] батьківських прав щодо її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обов`язків по відношенню до свого сина, який з 22.02.2019р. перебуває на первинному обліку дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, в службі у справах дітей Борзнянської райдержадміністрації. Рішенням Борзнянського районного суду Чернігівської області від 24.04.2019р. малолітній [PERSON] відібраний у матері [PERSON] без позбавлення батьківських прав та переданий органу опіки та піклування виконавчого комітету Комарівської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області для подальшого влаштування та стягнуто з [PERSON] на утримання сина [PERSON] щомісячно аліменти в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Рішенням органу опіки та піклування Комарівської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області малолітній [PERSON] був влаштований до патронатної сім`ї в м. Чернігові. Оскільки термін перебування в сім`ї патронатного вихователя закінчився, а мати дитини [PERSON] не звернулася з заявою до органу опіки та піклування про повернення дитини, то рішенням Новозаводської районної у м. Чернігові ради малолітнього [PERSON] було влаштовано до прийомної сім`ї. [PERSON] жодного разу не відвідала сина в патронатній сім`ї, спілкувалася з ним лише в телефонному режимі з ініціативи патронатного вихователя, проте безрезультатно, бо дитина, зважаючи на її вік, не могла спілкуватися телефоном. Більше долею своєї дитини [PERSON] не цікавилася. Працівники служби у справах дітей Комарівської сільської ради повідомили [PERSON] , що дитину поміщено в прийомну сім`ю, і для спілкування з сином їй необхідно звернутися з заявою про надання дозволу на побачення з дитиною, проте вона з такими заявами не зверталася. Представники позивача та третьої особи в судовому засіданні заявлені вимоги підтримали і просили їх задовольнити з вищевказаних підстав. Пояснили, що [PERSON] не піклується про сина, не виконує передбачених законом батьківських обов`язків. Дитина протягом останнього року проживає в прийомній сім`ї. Відповідач не цікавиться його життям, здоров`ям, розвитком, не надає матеріальної допомоги, не сплачує аліменти. Вважають, що позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо її сина [PERSON] буде відповідати інтересам дитини. Додатково представник третьої особи зазначив, що, коли дитину вилучали у відповідача, то коли вони приїхали, то побачили хвору дитину у будинку, де в цей момент ще перебували сторонні особи, а сама відповідач перебувала у стані алкогольного сп`яніння. Дитину було забрано до лікарні через загрозу її життю. Відповідач про день та час розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку. У відповідності до вимог ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Статтею 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до статті 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, а тому, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, і тільки потім права батьків. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Як роз`яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо і лише при наявності вини в діях батьків. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Виключний характер позбавлення батьківських прав пояснюється тим, що воно може бути здійснено тільки судом. З цієї ж причини встановлений вичерпний перелік підстав позбавлення батьківських прав, який охоплює всі можливі способи порушення батьками прав і інтересів дитини. Будь-яка з підстав для позбавлення батьківських прав, що перелічені в ст. 164 СК України, є критерієм протиправної поведінки батьків по відношенню до своєї дитини. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58). У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). Відповідно до статті 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з п.1 ст.8 Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя. В п.п. 47, 49 рішення Європейського Суду з прав людини в справі «Савіни проти України» від 18.12.2008р. зазначено, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст.8 Конвенції. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у п.2 ст.8 Конвенції, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві». Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин; отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини. Приймаючи рішення по справі, що розглядається, суд виходив з вимог ст. 81 ЦПК України, яка регламентує, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як встановлено в судовому засіданні і вбачається з матеріалів справи, [PERSON] народився [INFO] , його батьком є [PERSON] ; мати дитини - [PERSON] (відповідач по справі), зареєстрована за адресою [ADDRESS] , проживає без реєстрації за адресою [ADDRESS] . Згідно наказу служби у справах дітей Борзнянської районної державної адміністрації № 5 від 22.02.2019р., малолітнього [PERSON] , [INFO] , взято на первинний облік дітей, які залишилися без батьківського піклування, дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, як дитину, що залишилися без батьківського піклування. Рішенням Борзнянського районного суду Чернігівської області від 24.04.2019р. малолітнього [PERSON] , [INFO] , відібрано у матері - [PERSON] , [INFO] , без позбавлення її батьківських прав, та передано дитину органу опіки та піклування виконавчого комітету Комарівської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області для подальшого влаштування; стягнуто з [PERSON] на користь та утримання сина [PERSON] щомісячно аліменти в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Рішенням органу опіки та піклування Комарівської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області [PERSON] був влаштований до патронатної сім`ї в м. Чернігів. Оскільки термін перебування в сім`ї патронатного вихователя закінчився, а мати дитини [PERSON] не звернулася з заявою до органу опіки та піклування про повернення дитини, то рішенням Новозаводської районної у м. Чернігові ради малолітнього [PERSON] було влаштовано до прийомної сім`ї. За весь цей час [PERSON] жодного разу не відвідала дитину в патронатній сім`ї, спілкувалася лише в телефонному режимі з ініціативи патронатного вихователя. Проте, це не було результативним, оскільки дитина, зважаючи на її вік, ще не могла спілкуватися по телефону. Більше долею своєї дитини [PERSON] не цікавилася. У квітні 2020 року [PERSON] звернулася до Комарівського сільського голови з проханням повернути їй сина [PERSON] у зв`язку з тим, що, оскільки дитина не проживає з нею, її сім`ї були припинені виплати державної соціальної допомоги і в неї немає коштів на утримання інших дітей, які перебувають в інтернаті. З даного приводу їй було надано роз`яснення про те, що вона повинна звернутися з заявою до органу опіки та піклування про доцільність повернення сина. До заяви також повинні бути надані задокументовані докази про те, що вона, як мати, має стабільний заробіток, не зловживає спиртними напоями, має житлово-побутові умови, що відповідають санітарно-гігієнічним нормам. Після цих роз`яснень [PERSON] більше не зверталася до сільської ради про повернення сина [PERSON] для спільного проживання та виховання. Відповідач за час проживання на території сільської ради зарекомендувала себе негативно: вживає алкогольні напої, веде аморальний спосіб життя з 2014 року, аліментів на малолітнього сина не сплачує. В судовому засіданні свідок [PERSON] (фахівець з соціальної роботи) зазначила, що відповідачу постійно робилися нагадування про дитину, про її обов`язок, як матері, піклуватися про дитину, однак відповідач постійно ігнорували такі нагадування, про дитину не дбала, нею не цікавилася. Відповідач постійно змінює місце проживання та фактично мешкає з дітьми у своїх співмешканців, де відсутні умови для проживання дітей. За допомогою до відповідних служб відповідач не зверталася. Дитині однозначно буде краще у прийомній родині. Отже, в судовому засіданні підтверджено, що [PERSON] не піклується про фізичний і духовний розвиток свого сина [PERSON] , його виховання, не відвідує його, що негативно впливає на його фізичний та духовний розвиток як складову виховання; не спілкується з сином; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу. Вищезазначені обставини вказують на свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками. Визначаючи найкращі інтереси дитини щодо збереження її зв`язків із сім`єю, та чи є ця сім`я придатною та благополучною, суд враховує, що у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, яким є перебування [PERSON] саме в прийомній сім`ї; залишення дитини в сім`ї матері не є благополучним, оскільки вона зловживає алкогольними напоями, веде асоціальний спосіб життя і в подальшому буде негативно впливати на психоемоційний стан дитини. Підтвердженням цьому є, в тому числі, й процесуальна поведінка [PERSON] , яка в судове засідання не з`явилась, що свідчить про байдуже ставлення матері до долі своєї дитини. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що при розгляді справи знайшли підтвердження обставини, що відповідач за власною ініціативою самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до своєї малолітньої дитини, без поважних причин залишивши його без батьківської уваги та турботи, при цьому, має місце відсутність перешкод у спілкуванні з дитиною та позивачем доведено, що поведінка відповідача відносно малолітньої дитини є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками, що свідчить про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав. Відповідно до «Конвенції про права дитини» та «Декларації прав дитини», інтереси дитини необхідно забезпечувати найкращим чином, дитина повинна бути серед тих, хто першим одержує захист і допомогу. З огляду на положення п.14 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір за дану позовну заяву справлянню не підлягає. Таким чином, враховуючи спірні цивільно-правові відносини між учасниками справи, які вирішуються тільки в судовому порядку, оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами, а тому підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved