Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-28 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог До Комунарського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява АТ «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] , [PERSON] в особі законного представника [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Комунарської районної адміністрації Запорізької міської ради, про виселення без надання іншого житлового приміщення та зняття з реєстрації місця проживання. 29 грудня 2005 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого за є Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», та [PERSON] був укладений Кредитний договір № 014/17-08/1739-10 за яким банк зобов`язався надати позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 122 400 грн. строком до 28 грудня 2012 року, а позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 19% річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені кредитним договором. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 29 грудня 2005 року між банком та [PERSON] був укладений договір іпотеки, предметом якого була квартира [ADDRESS] . Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 лютого 2014 року у позові ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 24 червня 2014 року, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 10 вересня 2014 року залишена без змін, позовні вимоги банку задоволені частково, звернуто стягнення на предмет іпотеки. Оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки не проведено, то станом на 31 травня 2019 року заборгованість позичальника перед банком становить 618 698, 41 грн. За відомостями, які наявні у позивача, у кв. [ADDRESS] зареєстровані відповідачі. З метою виселення відповідачів, на виконання вимог ст. 109 ЖК УРСР банком на адресу відповідачів було направлено повідомлення про добровільне виселення, а в разі недотримання вимоги звернення банку до суду із вимогами про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення. Оскільки вимога банку не була виконана відповідачами добровільна, то банк вимушений звернутися до суду. Позивач просить виселити без надання іншого житлового приміщення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та зняти їх з реєстраційного обліку, стягнути з відповідачів судові витрати у розмірі 7 684 грн. Відзив на позовну заяву 12 серпня 2019 року до суду надійшов відзив від відповідача [PERSON] в якому вказано, що виконання рішення Апеляційного суду Запорізької області від 24 червня 2016 року не є її обов`язком. Окрім цього, оскільки банком обрано спосіб захисту порушеного права шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, то банк втратив право на вибір інших способів задоволення вимог. Так, підставами для відмови у позові є наступні обставини: придбання квартири не за кредитні кошти, неможливість виселення громадян відповідно до ст. 190 ЖК УРСР без надання іншого житлового приміщення та фактичне право власності на теперішній час з [PERSON] . Процесуальні дії у справі Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 липня 2019 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. У якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору залучено Районну адміністрацію Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки та піклування. 26 липня 2019 року до суду надійшли письмові пояснення від Служби у справах дітей в яких вказано, що, прийняття рішення про задоволення позовних вимог відносно дитини призведе до порушення її прав на збереження житлових умов, у тому числі права на проживання, через що вказану обставину необхідно врахувати при ухвалення рішення. Ухвалою суду від 30 червня 2020 року у якості правонаступника позивача залучено ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія». 28 жовтня 2020 року ухвалою суду підготовче засідання закрито, справу призначено до судового розгляду. У судове засідання позивач, повідомлений своєчасно та належним чином, свого представника не направив, до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутністю. Відповідач [PERSON] , повідомлена своєчасно та належним чином, у судове засідання не прибула, до суду направила свого представника адвоката Трачук Н.І., яка надала заяву про проведення судового засідання за її відсутністю. Інші відповідачі та представники третіх осіб, своєчасно та належним чином, у судове засідання не прибули, причини їх неявки суду не відомі. Оскільки сторони у судове засідання не прибули, то фіксування судового засідання згідно зі ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснюється. Установлені судом фактичні обставини у справі 29 грудня 2005 року між ПАТ «Райфайзен Банк Аваль», який є правонаступником за всіма правами та обов`язками Акціонерного поштово-пенсійного Банку «Аваль» та [PERSON] укладено кредитний договір № 014/17-08/1739-10 про надання кредиту в сумі 122 400 грн. зі сплатою 19 % річних на 84 місяці з 29 грудня 2005 року по 28 грудня 2012 року споживчі цілі (п. 1, 2 кредитного договору). В забезпечення виконання позичальником [PERSON] зобов`язань за кредитним договором між Банком та позичальником було укладено договір іпотеки від 29 грудня 2005 року посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бургазли І.В. та зареєстрований в реєстрі за № 10487 на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 лютого 2014 року у задоволенні позовних вимог ПАТ Райфайзен Банк Аваль» до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей по Комунарському району м. Запоріжжя, про звернення стягнення на предмет іпотеки, відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 24 червня 2014 року, яке ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи від 10 вересня 2014 року залишено без змін, звернуто стягнення на предмет договору іпотеки від 29 грудня 2005 року - квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , яка праві власності по Ѕ частин належить [PERSON] та [PERSON] , шляхом продажу майна на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження за ціною, визначеною суб`єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. За рахунок коштів, отриманих від реалізації предмету іпотеки, задовольнити вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за кредитним договором № 014/17-08/1739-10 від 29 грудня 2005 року станом на 30 червня 2013 року у розмірі 233 809, 39 грн. 09 квітня 2019 року банком на адресу відповідачів були направлені вимоги добровільне звільнення квартири [ADDRESS] протягом одного місяці з дня отримання вимоги. За відомостями рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення вимога була отримана відповідачем [PERSON] 17 квітня 2019 року. Відомості щодо отримання повідомлення іншими відповідачами матеріали справи не містять. За відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24 січня 2019 року квартина, розташована за адресою: [ADDRESS] , на праві власності по 1/2 частин належить [PERSON] та [PERSON] . За відомостями Департаменту реєстраційних послу Запорізької міської ради від 11 липня 2019 року та від 23 липня 2019 року, інформація про місце реєстрації [PERSON] у Департаменті відсутні. В той же час, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 05 травня 2001 року, [PERSON] з 30 листопада 2012 року, а [PERSON] з 01 жовтня 2012 року. Позиція суду та нормативно - правове обґрунтування Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частинами 1, 2 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20 березня 1952 року визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Таким чином, правомочності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Статтею 47 КУ передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Частиною 2 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» встановлено, що після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічні норми містяться в частині третій статті 109 ЖК УРСР. Отже, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своєму рішенні від 28 вересня 1995 року у справі «Сколло проти Італії» («Skollo v Italy») дійшов висновку, що необхідно зважати на той факт, що держава може приймати будь-які закони, які вважатиме за потрібне для встановлення контролю за використанням власності відповідно до суспільних інтересів. Відповідні закони, на думку Суду, частіше за все приймаються у сфері забезпечення громадян житлом. З метою реалізації такої політики законодавчий орган має користуватися розсудом у широких межах як у питанні визначення наявності проблеми, що викликає занепокоєність суспільства, так і у питанні вибору детальних заходів та запровадження механізму для їх реалізації. ЄСПЛ зазначив, що погоджується на здійснення контролю за правом власності за умови, що відповідний контроль має під собою «розумні підстави». Разом з тим, відповідно до практики ЄСПЛ вживаючи будь-яких заходів, у тому числі й обмеження мирного володіння майном, держава повинна дбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Банк (Іпотекодержатель) при наданні згоди на реалізацію предмета іпотеки мав виконати вимоги частини другої статті 109 ЖК УРСР, яка містила заборону виселення боржника за кредитним договором без надання іншого житлового приміщення. Тобто, новий власник може частково поновити свої права шляхом звернення до банку про виконання останнім обов`язку із забезпечення осіб, які підлягають виселенню, іншим житловим приміщенням та відшкодування збитків. Лише за таких обставин, такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника. До аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що оскільки іпотечне майно, придбане не за рахунок кредиту, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно із виселенням, є підставою для залишення позовної заяви без задоволення. Розподіл судових витрат. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, то відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати по сплаті судового збору не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed