Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-19 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог До Комунарського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог зазначено наступне. 25 червня 2015 року [PERSON] надав [PERSON] позику у розмірі 9 200 дол. США зі строком її повернення до 01 січня 2018 року, на підтвердження чого [PERSON] було складено розписку. Відповідач взяті на себе зобов`язання із повернення суми позики належним чином не виконала, суму позики не повернула, через що позивач просить стягнути з неї суму заборгованості у розмірі 9 200 дол. США. Відзив на позовну заяву не надходив Процесуальні дії у справі Ухвалою суду від 25 листопада 2020 року заяву [PERSON] про забезпечення позову залишено без задоволення. 14 січня 2021 року ухвалою суду позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 12 березня 2021 року підготовче засідання по справі закрито, справу призначено до судового розгляду. У судовому засідання позивач та його представник надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, просили позов задовольнити повністю. Відповідач проти позову заперечувала, вказала, що оскільки сума позики нею була повернута батьку позивача, в якого вона і брала позику, то підстави для задоволення позову відсутні. Також надала для огляду у судовому засіданні на підтвердження повернення суми позики письмові записи. Установлені судом фактичні обставини у справі 25 червня 2015 року [PERSON] складено розписку, в якій вказано, що вона позичила у [PERSON] грошові кошти у розмірі 9 200 грн., які зобов`язується повернути до 01 січня 2018 року. У судовому засіданні сторонами визнається факт отримання грошових коштів відповідачем, через що вказана обставина відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає. Позиція суду та нормативно - правове обґрунтування Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Частиною 1 ст. 1049 ЦК передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Доводи відповідача про погашенням ним боргу за вказаним договором не можуть бути прийняті до уваги з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. У Постанові Верховного Суду від 12 листопада 2020 року по цивільній справі №154/3443/19 колегія суддів дійшла висновку, що наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Щодо врахування наданих у судовому засіданні відповідачем [PERSON] письмових записів, як підстави для повернення нею суми позики, то вказані документи не можуть бути взяти до уваги судом як докази, оскільки містять лише дату, суму та підпис, без зазначення прізвища осіб, які передали та отримали грошові кошти та підстави, за якими вони були повернуті. Враховуючи викладене, оскільки на теперішній час боргове зобов`язання не виконане, то суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості саме в іноземній валюті, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. У Постанові Великої Палати ВС від 16 січня 2019 року по справі № 373/2054/16-ц колегія суддів дійшла до висновку, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі N 14-134цс18. З наведеного вбачається, що належним способом захисту порушеного права позивача є стягнення заборгованості саме в іноземній валюті. Розподіл судових витрат. У зв`язку із задоволенням позову відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати.

Outcome: approved