Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-15 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Позивач [PERSON] в особі представника [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив суд визнати недійсним договір позики від 22 березня 2019 року, укладений між ним на [PERSON] на суму 600\~000 грн. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 25 березня 2019 року позивач під тиском відповідача та двох невідомих осіб в приміщенні кабінету [PERSON] , директора ТОВ «Торгівельно виробнича компанія Лайф груп», де на той час він працював на посаді менеджера з оптових закупівель, за адресою: [ADDRESS] . Харків, пр.. Гагаріна 201, в присутності відповідача, він підписав договір позики, який був заздалегідь роздрукований з його та відповідача анкетними даними та датований 22.03.2019 року, про нібито отримання ним грошових коштів у відповідача у розмірі 600\~000 грн. з зобов`язанням повернути кошти 22.04.2019 року. Зазначив, що ніяких коштів позивач не отримував, Дана договір був підписаний під впливом, у зв`язку з безпідставним обвинуваченням з боку відповідача у нібито крадіжці коштів підприємства, де він працював. Крім того, наголосив, що в провадженні Київського районного суду знаходиться цивільна справа за його позовом до відповідача про витребування майна з чужого незаконного володіння, оскільки підписання договору позики відповідач з невідомими особами змусили його підписати нотаріально посвідчену довіреність на автомобіль, який належить йому на праві приватної власності, а саме: Hyundai Sonata, д.н.з. [NUMBER] . Після оформлення зазначеної довіреності, відповідач [PERSON] забрав належний йому автомобіль із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу та поїхав. 26.03.2019 року за заявою власника автомобіля дія зазначеної довіреності була припинена («1229) ПН ХМНО Кішкіною О.О. Крім того, повідомив суд, що за вищевказаними фактами позивач звертався до правоохоронних органів з заявою, за наслідками якої було розпочате кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №12019220540000937 від 08.04.2019 року за ознаками ч.3 ст. 190 КК України, на даний час розслідування по даному провадженню триває, рішення не прийнято. 26.12.2019 року до суду був наданий відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначено, що обставини, викладені в позовній заяві, а саме те, що позивач від тиском з боку відповідача та невідомих осіб підписав Договір позики є недоведеним. Представник відповідача вважає, що вимоги позивача про визнання договору позики на суму 600\~000 грн. недійсним не мають під собою ніякого правового підґрунтя та є безпідставними, свідчать тільки про небажання позивача виконувати свої зобов`язання відповідно до умов зазначеного договору, а тому задоволенню не підлягають. ІІ Процесуальні дії у справі. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 17.12.2019 року відкрито загальне позовне провадження, по справі призначено проведення підготовчого судового засідання. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 11.02.2020 року справу призначено до судового розгляду. ІІІ.\~Пояснення учасників\~справи в\~судовому засіданні. У судовому засідання представник позивача адвокат Пономаренко Д.В., який діє на підставі ордеру, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити з підстав, викладених у позові. У судовому засіданні наголосив на тому, що позивач, який мав бути допитаний в якості свідка у цій справі, не має змогу з`явитися через неможливість перетнути кордон з Польщею. Разом з тим, жодних підтверджуючих документів цим обставинам, суду не надав, клопотань на відповідній стадії процесу щодо відкладення слухання справи на іншу дату, не заявив. Представник відповідача адвокат Заворотній А.В., який діє на підставі ордеру, в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, просив суд відмовити, посилався на те, що позивач та його представник не довели суду обставини укладання договору позики під впливом насильства. Суд наголошує, що згідно з ч. 2 ст. 43 ЦПК України сторони зобов`язані добросовісно здійснювати процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що відповідно до принципу юридичної визначеності, як складової частини конституційного принципу верховенства права, зобов`язує сторін належним чином користуватися своїми процесуальними правами та виконувати свої процесуальні обов`язки. Враховуючи те, що більше клопотань від учасників справи матеріали справи не містили, а також з огляду на строки розгляду справи та те, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вислухав пояснення представників сторін, дослідив докази, які були своєчасно долучені сторонами. Приймаючи рішення про ухвалення рішення, суд також зазначає, що відповідно до\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення і послався, щодо тривалості розгляду даної справи, яка пов`язана поведінки відповідача, спираючись на справу «Писатюк проти України», в якій Європейський суд з прав людини зазначив, що «розумність тривалості провадження має оцінюватись в світлі обставин справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета розгляду для заявника». ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. 22 березня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] (позикодавець) передав у власність [PERSON] (позичальникові) грошові кошти в розмірі 600\~000 грн. Термін повернення грошових коштів до 22 квітня 2019 року. Відповідно до ч.3 Договору, факт одержання грошових коштів підтверджується підписанням позичальником Договору. V. Норми права, що підлягають застосуванню.\~\~ Статтями 1, 2\~ЦПК\~України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно частини першої статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Договір позики вважається укладеним у момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, у відповідності до якої якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення\~іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі\~№ 6-50цс16. Відповідно до положень ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За змістом ч. 3 ст. 203 ЦК України для чинності правочину волевиявлення його учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, тобто формування волевиявлення повинно бути вільним від факторів, що могли б викривити уяву особи про зміст правочину або створити бачення наявності внутрішньої волі за її відсутністю. Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Саме цією підставою для визнання оспорюваного договору недійсним позивач обґрунтовує свій позов. Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1)факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. Відповідно до роз`яснень, викладених у\~Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства, судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Для застосування такої статті у правовідносинах обов`язковим є наявність зв`язку між фізичних чи психічним тиском та вчиненням правочину, а також спрямованість вказаного неправомірного впливу на сторону правочину з метою примусити її вчинити правочин. Фізичний чи психічний тиск полягає у вчиненні фізичних чи душевних страждань безпосередньо стороні правочину. Відповідно до положень ч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна\~сторона\~повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. VІ. Позиція\~ суду та висновки суду за результатами розгляду справи. Позивач стверджує, що договір від 22.03.2019 підписаний ним внаслідок тиску на нього з боку відповідача. Суд наголошує, що для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем. Обов`язок доказування зазначених обставин покладено на особу, яка оспорює договір, при цьому докази повинні бути належними та допустимими, як того вимагають положення статей 77 і 78 ЦПК України, з урахуванням того, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК). Разом з тим, позивач та його представник належних та допустимих доказів укладання оспорюваного договору позики від 25.03.2019 року під психологічним тиском та погрозами не надали, не довели в чому конкретно виражався тиск і на кого його було направлено, чи були погрози реальними і як вони могли вплинути на психічний та фізичний стан позивача. Тобто, у справі відсутні достатні докази про те, що [PERSON] вчинив цей правочин проти своєї справжньої волі. Позивачем не доведено факту укладення договору позики за наявності будь-якого впливу зі сторони відповідача, здійсненого з метою укладення договору, тобто позивачем не доведено порушення його прав з боку відповідача при укладенні спірного правочину. Таким чином, суд прийшов до висновку, що під час розгляду справи позивач та його представник не спростували у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), не виконали встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які вони посилались як на підставу своїх вимог, зокрема, належними і допустимими доказами не довели факту застосування до позивача фізичного чи психологічного тиску з боку інших осіб, вчинення правочину проти справжньої волі, наявність причинного зв`язку між фізичними або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. Враховуючи вище вказане, зважаючи на викладене у відзиві, беручи до увагу рішення судів, що стосуються спірного правочину, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову з причини не доведеності. Судові витрати. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed