Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-29 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив стягнути з відповідача грошові кошти у сумі 15 000, 00 грн. В обґрунтування позову вказано, що позивач є єдиним спадкоємцем свого батька, який помер у жовтні 2016 року. У березні 2018 року позивач дізнався, що за життя батьком було укладено договори депозитного вкладу з АТ КБ «ПриватБанк». З метою отримання грошових коштів за вкладами, які належали батькові позивача, а відтак у складі спадщини відійшли до власне позивача, він звернувся до банку. Проте банк пояснив, що документацію не надасть, оскільки АР Крим, де було укладено договори, анексовано. У грудні 2019 року позивач звернувся до Національного банку України з проханням сприяти в отриманні документів від відповідача, але отримав пояснення, що до його компетенції не належить надання такого роду сприяння, а також послався на пояснення відповідача про те, що у нього немає доступу до рахунків вкладників, у зв`язку з анексією Криму. У березні 2020 року позивач направив відповідачу письмову претензію з вимогою про погашення заборгованості, яка була адресатом отримана, але жодної відповіді на претензію не надано. У своєму відзиві стороною відповідача позов не визнано і зазначено, що з поданих позивачем документів неможливо ідентифікувати особу померлого як клієнта банку, оскільки позивачем не вказано ідентифікаційний податковий номер [PERSON] , який зі слів позивача, уклав з відповідачем договір банківського вкладу на території АР Крим. Ідентифікація клієнтів банку може бути здійснена або за фінансовим номером клієнта, який є офіційним засобом зв`язку із клієнтом, або за номером рахунку (картки) клієнта або на підставі індивідуального податкового номеру. Крім того, з наданих позивачем документів не вбачається, що він є спадкоємцем [PERSON] . Звертаючись до суду із позовом про стягнення з банку суми у розмірі 15 000, 00 грн позивач не зазначив підстави для їх нарахування, не обґрунтовано саме такий розмір. Третя особа у справі не скористалася своїм правом на подання пояснень на позов та / або на відзив. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 05 червня 2020 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі судді, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 червня 2020 року вказану позовну заяву передано за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва. У липні 2020 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі судді, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 10 липня 2020 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. 29 вересня 2020 року на адресу суду надійшла заява [PERSON] про усунення недоліків. 30 вересня 2020 року у справі відкрито провадження для розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін у судове засідання. 05 березня 2021 року від відповідача до суду надійшов відзив на позов. Суд, у порядку спрощеного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 21 червня 1983 року, виданого за актовим записом № 2609, позивач є сином [PERSON] . 28 квітня 2018 року позивач направив до відповідача заяву про те, що його батько був вкладником банку, але [INFO] помер і позивач як єдиний спадкоємець прийняв спадщину, яка залишилася. Проте документів, що підтверджують наявність вкладів [PERSON] у банку, втрачено. У зв`язку із чим та з метою звернення до АНО «Фонд захисту вкладників», просив направити йому завірені належним чином копії одговорів банківського вкладу, укладених [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк», а також довідки рахунків за вкладами із зазначенням залишку грошових коштів на поточну дату. 30 грудня 2019 року позивач звернувся із заявою до Національного банку України, у якій просив сприяти в отриманні від відповідача засвідчених належним чином копій договорів банківського вкладу / рахунку, укладених [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк», на яку отримав відповідь листом від 10 лютого 2020 року про те, що порушене питання виходить за межі повноважень Нацбанку України. 17 березня 2020 року позивач повторно направив до відповідача письмову претензію, у якій вимагав перерахувати протягом 20 календарних днів з моменту отримання претензії грошові кошти, які знаходяться на рахунках та вкладах на ім`я [PERSON] на надані реквізити. Копія паспорту [PERSON] , копія свідоцтва про смерть [PERSON] , копія паспорту [PERSON] , копія свідоцтва про народження [PERSON] , копія довідки нотаріуса були скеровані листом від 23 квітня 2018 року. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Згідно з статтею 1217 Цивільного кодексу України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до положень статті 1228 Цивільного кодексу України, вкладник має право розпорядитися правом на вклад у банку (фінансовій установі) на випадок своєї смерті, склавши заповіт або зробивши відповідне розпорядження банку (фінансовій установі). Таким чином, спадкування права на вклад у банківській установі може мати місце шляхом складення та посвідчення заповіту, або шляхом складання спеціального розпорядження банку або на підставі загальних норм спадкування за законом. За приписами статті 66 Закону України «Про нотаріат», на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, нотаріусом або в сільських населених пунктах - посадовою особою органу місцевого самоврядування, яка вчиняє нотаріальні дії, за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до пункту 1.2 Глави 10 «Видача свідоцтв про право на спадщину» Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, при зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. Відповідно до пункту 4.1. вказаної Глави Порядку, при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріус перевіряє наявність підстав для закликання до спадкування за законом осіб, які подали заяви про видачу свідоцтва. За пунктом 4.2., доказом родинних та інших відносин спадкоємців зі спадкодавцем є: свідоцтва органів реєстрації актів цивільного стану, повний витяг з реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису, копії актових записів, копії рішень суду, що набрали законної сили, про встановлення факту родинних та інших відносин. Згідно з положеннями частини другої, третьої статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом, як і будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Тимчасово окупованою територією, за приписами статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», визначається, у тому числі, сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій. Як вбачається з свідоцтва про смерть, виданого так званим Євпаторійським міським відділом запису актів цивільного стану департаменту записів актів цивільного стану міністерства юстиції Республіки Крим 18 жовтня 2016 року серії [NUMBER] за актовим записом № 1392, батько позивача - [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] у м. Євпаторія /а. с. 10/. Окрім того, так званим нотаріусом Євпаторійського міського нотаріального округу Шендрик С. А. позивачу видано довідку, на підставі спадкової справи № 91/2016, заведеної за законодавством РФ, про те, що він є спадкоємцем, котрий прийняв спадщину за законом, яка залишилася після смерті батька - [PERSON] , яка настала [INFO] /а. с. 11/. На наявність рішення суду України про встановлення факту смерті [PERSON] на тимчасово окупованій території України позивач не вказує, свідоцтво про право власності на вклад не було надано. Відтак надані суду документи, видані незаконно створеними органами на території АР Крим, є неналежними доказами, які судом не приймаються на підтвердження фактичних обставин. У відповідності до норм частини першої, третьої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Законодавець виключає збирання доказів судом, що стосується предмета спору, з власної ініціативи, за винятком витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, як передбачено частиною сьомою статті 81 ЦПК України. За приписами частини першої статті 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З огляду на зазначене, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що обґрунтування позивача не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду, у зв`язку з чим позов задоволенню не підлягає. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови у задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача, як передбачено пунктом 2 частини другої статті 141 ЦПК України. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed