Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-19 00:00:00

І. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача. До Дзержинського міського суду Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування вимог позивач посилається на те, що відповідно до договору дарування від 13.09.2003 року (реєстр №4045) та витягу про реєстрацію права власності вона є власником будинку за адресою: [ADDRESS] . У вказаному будинку позивач зареєстрована та фактично мешкає. Також в будинку зареєстровані син та невістка позивача, які з липня 2014 року у вказаному будинку фактично не проживають, виїхали за межі України на постійне проживання до Російської Федерації. Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що позивач здійснює оплату комунальних послуг з урахуванням реєстрації місця проживання відповідачів у вказаному будинку, позбавлена права оформити пільги на оплату комунальних послуг, просить суд визнати [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування будинком за адресою: [ADDRESS] . ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Позивач зазначила в позовній заяві та додатковій заяві до суду про розгляд справи за її відсутності, у зв`язку зі станом здоров`я, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити. Відповідачі, надали до суду нотаріально посвідчені заяви, в яких проти позовних вимог не заперечували. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Дзержинського міського суду Донецької області від 13.05.2019 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження\~без повідомлення (виклику) сторін. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Судом досліджуються представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилається позивач, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст.\~12,\~264 ЦПК України, виходить з наступного. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 13.09.2003 року, засвідченого приватним нотаріусом Дзержинського міського нотаріального округу Донецької області Іваненком А.М., [PERSON] є власником будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с.9). Згідно з довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб №3876 від 19.04.2019, виданою Військово-цивільною адміністрацією м. Торецьк Донецької області, відповідачі зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.12). Відповідно до акту від 05.04.2019 за №3835, засвідченого провідним спеціалістом СРМП ВЦА м. Торецьк Донецької області в присутності трьох свідків (сусідів), [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , але не мешкають там з 2014 року, у зв`язку з виїздом до РФ (а.с.13). V. Оцінка суду. Предметом спору (зміст спірних правовідносин) у справі є визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. У суду відсутні мотиви для відхилення представлених доказів та про їх відхилення не заявлено клопотань жодною із сторін. Представлені суду докази відповідають змісту статей\~77\~80 ЦПК України\~щодо належності, допустимості, достовірності кожного з них окремо та у своїй сукупності, та відповідно достатності їх для прийняття у справі законного та справедливого рішення. VІ. Оцінка аргументів сторін. Проводячи оцінку аргументів сторін, які ґрунтуються на поданих доказах, суд доходить висновку, що в своїй сукупності вони вказують на наявність підстав для захисту житлових прав та права власності позивача. VІІ. Норми права, що застосовує суд та мотиви їх застосування. За змістом ч. 1\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Враховуючи, що будинок є власністю позивача, суд доходить висновку, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ст. ст.\~383,\~405 ЦК України, ст. ст.\~64,\~150,\~156 ЖК Української РСР. Частиною першою\~статті 383 ЦК України\~та\~статтею 150 ЖК УРСР\~закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою\~статті 156 ЖК УРСР\~передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також\~стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої\~статті 156 ЖК України\~до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ч. 2\~ст. 405 ЦК України\~член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла чи законом. Отже, положення\~статей 405 ЦК України, статей\~150,\~156 ЖК УРСР\~регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. На підставі викладеного, враховуючи, що позивачу належить на праві власності будинок за адресою: [ADDRESS] , знайшли підтвердження обставини відсутності відповідачів, які є сином та невісткою позивача, без поважних причин понад один рік у вказаному будинку, судом встановлено, що відповідачі не заперечують проти позовних вимог, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. VIII. Питання про розподіл судових витрат. Згідно ч. 2\~ст. 8 Закону України «Про судовий збір»\~суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті. Як передбачено ч. 1\~ст. 8 Закону України «Про судовий збір»\~та ч. 1 ст. 136 ЦПК України, враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк. Відповідно до ч. 3\~ст. 136 ЦПК України, з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати. Пунктом 1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» передбачено, що враховуючи положення пункту 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(РИМ, 4.XI.1950) та прецедентну практику Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland)), сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету. У зв`язку із цим, при здійсненні правосуддя у цивільних справах суди повинні вирішувати питання, пов`язані з судовими витратами (зокрема, щодо відстрочення та розстрочення судових витрат, зменшення їх розміру або звільнення від їх сплати), у чіткій відповідності до\~Цивільного процесуального кодексу України\~,\~Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір», а також інших нормативно-правових актів України, забезпечуючи при цьому належний баланс між інтересами держави у стягненні судового збору за розгляд справ, з одного боку, та інтересами позивача (заявника) щодо можливості звернення до суду, з другого боку. На підставі вищевикладеного, враховуючи майновий стан позивача, яка є пенсіонером (а.с.6,8) та має скрутне матеріальне становище, судом позивач звільнена від сплати судового збору. Разом з тим, положеннями ч. ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову, позивачем і відповідачами судові витрати не понесені, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, судовий збір не стягується зі сторін по справі, оскільки, позивач звільнена судом від сплати судового збору, а стягнення судового збору з відповідачів у даному випадку не передбачено процесуальним законом.

Outcome: approved