Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-02 00:00:00

І. Стислий виклад позицій позивача, відповідача 1. Виклад позиції позивача [PERSON] 30.12.2020 року звернувся до Шаргородського районного суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу, який зареєстрований в суді 11.01.2021 року. В позовній заяві позивач [PERSON] просить стягнути з [PERSON] на його користь грошові кошти в сумі 38172,04 грн. та понесені судові витрати. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 12 червня 2018 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] позичив у нього 16600 грн. та 12,63 грамів золота. На підтвердження факту укладення договору позики [PERSON] надав відповідну розписку позичальника. Відповідно до розписки від 12.06.2018 року відповідач зобов`язувався повернути позивачу грошові кошти та золото до 01.09.2018 року. Однак станом на день звернення з цим позовом до суду відповідач позики не повернув та не вчиняв дій щодо повернення грошових коштів і золота, отриманих у позику. 24.01.2019 року він направив відповідачеві претензію про повернення грошових коштів та золота, яка останнім проігнорована, оскільки [PERSON] не вчиняв дій щодо повернення грошових коштів і золота, отриманих у позику. У зв`язку з невиконанням боржником своїх зобов`язань по поверненню позики він змушений звернутися до суду з позовом. Вважає, що правовідносини, які виникли між ним та відповідачем регулюються ст.ст.202, 207, 526, 530, 531, 610, 612, 1046, 1047 ЦК України. Оскільки відповідачем не повернуто позичених грошових коштів і позиченого золота, то повідомляє, що станом на 30.12.2020 року, тобто на час звернення з позовом до суду, офіційний курс 1 грама золота за даними НБУ становить 1708 грн., отже грошовий еквівалент 12,63 грамів золота становить 21572,04 грн. Загальна сума заборгованості відповідача становить 38172,04 грн., яку він просить стягнути з [PERSON] . Крім того, ним понесені у справі судові витрати, зокрема, по сплаті судового збору в сумі 840,80 грн., які слід стягнути з відповідача. В клопотанні до суду від 03.03.2021 року про розгляд справи у їх відсутності, позивач та його представник повідомили суд про понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн. (а.с.35-36). В судове засідання позивач [PERSON] та його представник - адвокат Бездітна Т.В., яка діє на підставі ордеру серії ВН №159883 від 03.03.2021 року, виданого на підставі договору про надання правничої допомоги без номера від 01.12.2020 року (а.с.37), не прибули, подали клопотання та заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують, просять їх задовольнити, не заперечують щодо заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення, додатково повідомили суду про понесення позивачем витрат на правничу допомогу в сумі 5000 грн. (а.с.35-36, 39). 2. Виклад позиції відповідача. Правом на подання відзиву на позовну заяву [PERSON] відповідач [PERSON] не скористався. Так, відповідач [PERSON] відзив на позов із викладенням своїх заперечень щодо позовних вимог [PERSON] до суду не подав, не дивлячись на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 03.02.2021 року, як і не подав заяви про визнання позовних вимог (а.с.14-15). ІІ. Заяви, клопотання позивача, відповідача. 1. 18.02.2021 року позивач [PERSON] надіслав на електронну адресу суду клопотання про відкладення першого судового засідання з поважних причин (а.с.18). 03.03.2021 року на електронну адресу суду позивач [PERSON] та його представник адвокат Бездітна Т.В. надіслали клопотання про розгляд справи в загальному порядку з повідомленням (викликом) сторін (а.с.33-34). 03.03.2021 року на електронну адресу суду позивач [PERSON] та його представник адвокат Бездітна Т.В. надіслали клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, у якому зазначили про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують у повному обсязі, просять позов задовольнити, повідомили про понесення позивачем витрат на правничу допомогу в сумі 5000 грн. (а.с.35-36). 03.03.2021 року на електронну адресу суду представник позивача адвокат Бездітна Т.В. надіслала заяву про залишення без розгляду клопотання про розгляд справи у загальному порядку з повідомленням (викликом) сторін та про розгляд справи за відсутності її та позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить позов задовольнити, не заперечує щодо заочного розгляду справи (а.с.39). 2. Відповідач [PERSON] заяв та клопотань, пов`язаних із розглядом справи, до суду не подавав. ІІІ. Процесуальні дії у справі 1. Ухвалою судді Шаргородського районного суду від 03.02.2021 року прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, з метою ефективності судового розгляду та використання процесуального часу призначено два судові засідання - на 18.02.2021 року та на 03.03.2021 року, здійснено виклик відповідача шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с.14-15). 2. 18.02.2021 року відкладено судове засідання на 03.03.2021 року у зв`язку із задоволенням клопотання позивача про відкладення першого судового засідання та через неприбуття відповідача [PERSON] , здійснено виклик відповідача шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с.19-20). 3. В друге судове засідання, призначене на 03.03.2021 року, для розгляду справи по суті не прибули позивач та представник позивача, які на електронну адресу суду надіслали заяву та клопотання про розгляд справи за їх відсутності, у зв`язку із чим суд, не виходячи до нарадчої кімнати, відповідно до ч.4 ст.259 ЦПК України, постановив ухвалу про розгляд справи у відсутності цих учасників справи. 4. 03.03.2021 року судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу і про ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів (а.с.41). 5. За таких обставин суд вважає, що перешкод для здійснення розгляду справи у судовому засіданні та ухвалення судового рішення немає. Також, враховуючи, що сторони не прибули в судове засідання, а перешкод для розгляду справи судом не встановлено, то суд вважає за можливе здійснювати судовий розгляд у судовому засіданні без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України. 6. З огляду на заяву представника позивача від 03.03.2021 року, надіслану на електронну адресу суду, про відкликання клопотання про розгляд справи в загальному порядку (а.с.39), суд не вбачає підстав для його розгляду. 7. Враховуючи, що позивач [PERSON] та представник позивача - адвокат Бездітна Т.В. у надісланому на електронну адресу суду клопотанні повідомили про понесення позивачем витрат на надання правничої допомоги у зв`язку з розглядом справи в розмірі 5000 грн., тобто зробили відповідну заяву до початку розгляду справи, що відповідає положенням ч.8 ст.141 ЦПК України, розгляд справи просять проводити у їх відсутності, проте, не подали доказів понесених витрат на правничу допомогу (договорів, рахунків тощо), то, відповідно до вказаної норми ЦПК, слід встановити позивачеві [PERSON] строк протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду для подання доказів про понесені судові витрати на професійну правничу допомогу та роз`яснити, що у разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява про стягнення судових витрат на правничу допомогу залишається без розгляду. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази Вирішуючи спір, суд встановив, що між сторонами виникли зобов`язальні правовідносини, зокрема, щодо позикових зобов`язань та щодо невиконання зобов`язань, в тому числі, грошових зобов`язань, а також щодо стягнення збитків, завданих порушенням зобов`язання. Судом встановлено наступні фактичні обставини, що підтверджуються доказами. Вирішуючи спір, суд встановив факт укладення 12.06.2018 року між [PERSON] з одного боку та [PERSON] з другого боку договору позики грошей в сумі 16600 грн. та цінностей - золота вагою 12,63 грамів із зобов`язанням повернути борг повністю до 01.09.2018 року. Факт отримання [PERSON] від [PERSON] позики в національній валюті України - гривні в сумі 16600 грн. та 12,63 грамів золота підтверджується борговим документом - розпискою від 12.06.2018 року, відповідно до якої відповідач власноручно зазначив про позику у позивача 16600 грн. і 12,63 грамів золота. У розписці від 12.06.2018 року зазначено про те, що позивач зобов`язується повернути позику у повному обсязі до 01.09.2018 року, а у разі прострочення - виплатити пеню в розмірі 1 відсотка від суми за кожен день прострочення (а.с.6). Таким чином, виконання грошового зобов`язання та повернення грошових коштів в сумі 16600 грн. і повернення золота вагою 12,63 грамів повинно відбутися не пізніше 01.09.2018 року. Суд вважає, що факт написання розписки та наявність боргу перед позивачем не заперечується відповідачем [PERSON] , оскільки останній відзиву на позов із викладенням своїх заперечень щодо позову на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 03.02.2021 року, не надав. Боргова розписка, що написана відповідачем [PERSON] та надана позивачеві [PERSON] , відповідає формі, встановленій для договору позики, що передбачена в ст.1047 ЦК України. Означена розписка підтверджує дві обставини: факт отримання відповідачем [PERSON] в якості позики грошей в кількості 16600 грн. та золота вагою 12,63 г. та волевиявлення позикодавця і боржника, зокрема, позикодавця щодо надання позики, а відповідача - сплатити позивачеві суму боргу та повернути цінності, а також зобов`язання відповідача, з яким погодився позивач, що повернення боргу буде здійснено до 01.09.2018 року. Оскільки у розписці зазначено, що відповідач отримав грошові кошти в грошовій одиниці - гривні та 12,63 г. золота в борг від позивача, і, з врахуванням того, що розписка знаходиться у позивача [PERSON] , то суд вважає, що дана обставина підтверджує факт зобов`язання відповідача перед позивачем за договором позики. До даного часу відповідач суми позики у грошовій одиниці - гривні та 12,63 г. золота або грошового еквіваленту золота за офіційним курсом НБУ позивачеві не повернув, що вбачається із позовної заяви, матеріалів справи, а також підтверджується тією обставиною, що борговий документ - розписка до теперішнього часу знаходиться у позивача та не повернута останнім відповідачеві у випадку, якби відповідач повернув борг за договором позики у повному обсязі. Вказана обставина підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи, зокрема, копією боргового документу - розписки від 12.06.2018 року (а.с.6). Таким чином, суд встановив наявність грошового зобов`язання за укладеним договором позики в грошовій одиниці України - гривні в сумі 16600 грн. та зобов`язання щодо повернення позики золота вагою 12,63 г., а також невиконання цього зобов`язання відповідачем у строк, що встановлений у договорі позики - до 01.09.2018 року. В розписці відповідач [PERSON] не зазначив грошовий еквівалент переданого в позику золота та не зазначив можливості стягнення грошових коштів замість золота. Разом з тим, суд враховує, що відповідач ухилився від виконання зобов`язання за договором позики, не повернув ні грошових коштів, ні золота, отриманих у позику від позивача, не надіслав відзиву на позов та не заперечив щодо визначення грошового еквіваленту золота за договором позики золота, а позивач наполягає на стягненні з відповідача саме грошового еквіваленту в сумі 21572,04 грн. за 12,63 г. золота з огляду на неповернення [PERSON] боргу у строк, встановлений у розписці . При цьому, позивач 23.01.2019 року звертався із вимогою до відповідача про повернення грошових коштів у сумі 16600 грн. та 12,63 грамів золота, яка направлена останньому рекомендованим поштовим відправленням (а.с.7 та на звороті), яка залишена [PERSON] без належного реагування. Суд перевірив розрахунок позивача грошового еквіваленту в сумі 21572,04 грн. за 12,63 г. золота та встановив, що станом 30.12.2020 року, тобто на час звернення [PERSON] з цим позовом до суду, облікова ціна банківського металу - золота становила 53128,33 гривні за одну тройську унцію (а.с.40) (1 тройська унція = 31,1035 грам, 53128,33 : 31,1035 = 1708 грн., 1708 х 12,63 = 21572,04 грн.). Отже, враховуючи, що судом встановлено факт того, що відповідач добровільно суми позики позивачеві не повернув, що вбачається із матеріалів справи, то наявні правові підстави для стягнення суми боргу в розмірі 16600 грн. із відповідача на користь позивача. Позивач [PERSON] у позовній заяві зазначив про застосування до спірних правовідносин щодо стягнення з відповідача боргу у виді 12,63 г. золота в грошовому еквіваленті приписів ст.ст.202, 207, 526, 530, 531, 610, 612, 1046, 1047 ЦК України, тобто про відповідальність за порушення грошового зобов`язання та про наслідки порушення договору позичальником. Разом з тим, як вбачається з боргової розписки, відповідач [PERSON] не зазначив у ній грошовий еквівалент переданого в позику золота та не зазначив можливості стягнення грошових коштів замість золота. Стаття 1046 ЦК України передбачає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другої сторони (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або ж таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України). Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми та інших речей позичальнику. Відповідно до положень частини першої статті 184 ЦК України, річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною (частина друга статті 184 ЦК України). За своїм юридичним змістом укладений між сторонами договір є договором позики не тільки грошових коштів, а його предметом є також золото вагою 12,63 г., тобто річ визначена родовими ознаками. Майно, яке є предметом позики, переходить у власність позичальника та перестає бути об`єктом власності позикодавця, який має право претендувати на повернення аналогічних за кількістю речей того ж роду і такої ж якості, а не того самого майна, що було передане в позику. Відповідно до статей 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст.530 ЦК України). [PERSON] взяті на себе зобов`язання в строк до 01 вересня 2018 року не виконав, як грошові кошти, так і золото, передані в позику не повернув. Відповідно до статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України). Згідно з частинами першою-третьою статті 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно з пунктом 1 частини другої статті 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків (ч.3 ст.612 ЦК України). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною та універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є підставою для їх відшкодування. Між сторонами у справі було укладено договір позики, відповідно до якого позичальнику було передано гроші та золото, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав, передані грошові кошти та золото не повернув, чим позивачу завдано збитки. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення права чи інтересу підлягають судовому захисту у спосіб відповідно до викладеної у позові вимоги про стягнення з відповідача грошового еквіваленту золота, який не суперечить закону. До такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 06.11.2019 року у справі №161/7381/16-ц (провадження №61-21493св18), який суд враховує при вирішенні вказаного спору, відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України. При цьому, суд встановив, що посилаючись у позові на норму ст.612 ЦК України, частиною 3 якої встановлено, що якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків, позивач не звернув уваги на вимоги ст.623 ЦК України та, нараховуючи збитки у зв`язку із невиконанням [PERSON] зобов`язання про повернення отриманого у позику золота у виді еквіваленту, не послався на вказану норму права та не вірно здійснив правову кваліфікацію норм права, що фактично регулюють спірні правовідносини, оскільки збитки у грошовому еквіваленті у зв`язку із невиконанням умов договору про повернення позиченого золота кваліфікував як суму боргу за договором позики. Тоді як обраний позивачем спосіб захисту - відшкодування збитків у вигляді стягнення вартості золота, переданого у позику, тобто його грошового еквіваленту - є найбільш ефективним способом захисту, оскільки призведе до відновлення порушених прав позивача (позикодавця) навіть за відсутності у відповідача (позичальника) предмета позики (золота) за рахунок належного йому майна. Такий правовий висновок висловив Верховний Суд у раніше вказаній постанові від 06.11.2019 року у справі №161/7381/16-ц (провадження №61-21493св18), який враховується судом при вирішенні вказаного спору. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватися судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. Такий правовий висновок зробив Верховний Суд у постанові від 16.12.2020 року у справі №182/7347/18 (провадження №61-19252св19), який суд враховує, відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України. Верховний Суд звертає увагу на те, що суд, згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони»), під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обгрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та при вирішенні справи застосовує ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, якою нормою матеріального права потрібно керуватися для вирішення спору. Відтак, суд вважає, що вимога [PERSON] про стягнення з [PERSON] збитків в сумі 21572,04 грн., як еквіваленту 12,63 г золота станом на день звернення до суду, також є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Отже, враховуючи, що судом встановлено факт того, що відповідач добровільно грошових коштів та золота, переданих йому у позику позивачем, останньому не повернув, то наявні правові підстави для стягнення суми боргу та збитків у грошовому еквіваленті 1 грама золота із відповідача на користь позивача. V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування. Норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування Встановленим судом фактам відповідають зобов`язальні правовідносини, зокрема, щодо позикових зобов`язань, та щодо невиконання зобов`язань, в тому числі, грошових зобов`язань, а також щодо стягнення збитків, завданих порушенням зобов`язання, які регулюються нормами Конституції, Цивільного кодексу України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно зі статтею 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. За змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст.1046 ЦК України). Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України). Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно зі ст.218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо -, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК України). Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч.3 ст.1049 ЦК України). Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу (ч.ч.1, 2 ст.509 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, в тому числі, договори й інші правочини. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається (ст.525 ЦК України). Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст.526 ЦК України). Згідно із ч.1 ст.527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (ч.ч.1, 2 ст.524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання ( неналежне виконання) (ст.610 ЦК України). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (ч.ч.1, 2 ст.612 ЦК України). Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків (ч.3 ст.612 ЦК України). Боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення (ч.ч.1-3 ст.623 ЦК України). Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч.1 ст.625 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання (ст.629 ЦК України). При цьому, не підлягає застосуванню норма права - ст.531 ЦК України, на яку зсилається позивач як на одну із підстав вирішення вказаного спору, оскільки вона стосується дострокового виконання зобов`язання, тоді як у вказаній цивільній справі судом встановлено прострочення боржника. VІ. Висновки суду Проаналізувавши докази на відповідність їх критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності, а також проаналізувавши вище наведені норми права, суд вважає, що право позивача невиконанням грошового зобов`язання з боку відповідача порушено і підлягає судовому захисту. Так, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків (ч.ч.1, 2 ст.76 ЦПК України). Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними, допустимими, достовірними, достатніми. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування ( ст.77 ЦПК України). В силу вимог ч.1 ст.78 ЦПК України, допустимими є докази, що одержані відповідно до порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.80 ЦПК України). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається (ч.1 ст.81 ЦПК України), в судовому засіданні досліджено кожний доказ, що міститься в матеріалах цивільної справи і відповідає вимогам належності, допустимості і достовірності. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. В п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). Оскільки факт повернення боргу за договором позики відповідачем позивачеві не доведено, то право позивача невиконанням зобов`язання з боку відповідача порушено і підлягає судовому захисту шляхом задоволення позову про стягнення суми позики в розмірі 16600 грн. та збитків у виді грошового еквіваленту 12,63 грамів золота в розмірі 21572,04 грн. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів та інших речей є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми та інших цінностей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Таким чином, суд приходить до висновку, що позов у частині стягнення боргу за договором позики в сумі 16600 грн. та збитків у виді грошового еквіваленту 12,63 грамів золота, отриманого у позику, підлягає задоволенню, оскільки наявність боргового документу - розписки у позивача, свідчить про існування невиконаного відповідачем зобов`язання перед останнім. Тому, підлягають стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] грошові кошти в загальній сумі 38172,04 грн. Таким чином, позов [PERSON] підлягає задоволенню. VІІ. Розподіл судових витрат Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу (п.1 ч.2 ст.133 ЦПК України). Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст.141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст.141 ЦПК України). Так, при зверненні в суд з позовом [PERSON] сплачено судовий збір в розмірі 840,80 грн., які зараховано до державного бюджету України (а.с.1). Так як позов [PERSON] підлягає задоволенню, то понесені ним судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача в загальній сумі 840,80 грн. Частинами 1, 2, 3, 4 ст.137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.6 ст.137 ЦПК України). Позивачем надіслано до суду копію ордеру від 03.03.2021 року (а.с.37); копію свідоцтва адвоката Бездітної Т.В. про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с.38). Оригіналу ордеру, розрахунку робіт (наданих послуг) на суму 5000 грн. та договору про надання правничої допомоги позивачем до суду не надіслано. Також, 03.03.2021 року у надісланому на електронну адресу суду клопотанні позивачем та його представником заявлено про понесення позивачем витрат на правничу допомогу в сумі 5000 грн. Частиною 8 ст.141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Враховуючи зроблену позивачем та його представником заяву від 03.03.2021 року (а.с.35-36), питання про розподіл судових витрат на правничу допомогу слід вирішувати у порядку, передбаченому ч.8 ст.141 ЦПК України, у разі подання відповідних доказів про оплату правничої допомоги та оригіналу ордеру, відповідно до вимог ч.4 ст.62 ЦПК України, протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, тобто до 09.03.2021 року (прийменник «до» означає - «включно»).

Outcome: approved