Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-24 00:00:00

Комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпропетровської міської ради звернулося до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], треті особи [PERSON], Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що на його балансі знаходиться гуртожиток, розташований по вул.\~Ногінській, 53 у м. Дніпропетровську. З 07 грудня 1998 року в кімнаті № 203 цього гуртожитку зареєстровані відповідачі, але працівниками КП «Жилсервіс-5» ДМР було встановлено факт непроживання їх за місцем реєстрації. За таких обставин позивач просив визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням кімнати № 203 по вул. Новінській, 53 у м. Дніпропетровську. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.10.2014р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.12.2014р., позовні вимоги задоволено. Визнано [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням кімнати № 203 по вул. Ногінській, 53 у м.\~Дніпропетровську. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.04.2015р. рішення Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська від 17.10.2014р. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.12.2014р. скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська від 07.09.2015р. зустрічну позовну заяву [PERSON], [PERSON] до КП «Жилсервіс-5» ДМР, [PERSON] та [PERSON], третя особа Ленінський районний відділ м.Дніпропетровська Головного управління міграційної служби України, про визнання права користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, виселення та вселення до житлового приміщення, повернуто позивачам за зустрічним позовом. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просила їх задовольнити повністю. У судовому засіданні [PERSON], яка одночасно є представником [PERSON], а також представник [PERSON] проти задоволення позову заперечували, посилаючись на недоведеність факту не проживання відповідачів у спірному помешканні понад шість місяців без поважних причин, а також на відсутність у позивача права на звернення до суду з вказаним позовом. Представник [PERSON] у судовому засіданні просив задовольнити позов у повному обсязі. Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області явку свого представника у судове засідання не забезпечило, хоча належним чином повідомлялось про час та місце судового засідання. Заслухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. На підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 14 листопада 2012 року №\~53/28 «Про внесення змін до рішення міської ради від 30 травня 2012 року № 35/24 «Про припинення як юридичної особи КП «Жилсервіс-3» та рішень міської ради від 02 березня 2011 року № 16/9, від 25 січня 2012 року № 27/20, від 24 лютого 2010 року № 35/55 стосовно реорганізації комунальних житлово-експлуатаційних підприємств та балансоутримання житлового фонду» позивач у справі КП «Жилсервіс-5» ДМР є балансоутримувачем гуртожитку, розташованого за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Ногінська, 53, що не заперечувалось сторонами по справі. Відповідно до ст. 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Статтею 72 ЖК Української РСР встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. [PERSON] та [PERSON] є колишнім подружжям, шлюб між ними розірвано 17.05.2004р. (т. 1, а.с. 130). На момент звернення до суду з цим позовом у кімнаті № 203, житловою площею 24,0\~кв.м, гуртожитку були зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON] та її син [PERSON] (т. 1, а.с. 10). На підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.10.2014р., яке в подальшому було скасоване ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.04.2015р., [PERSON] та [PERSON] були зняті з реєстрації (т. 2, а.с. 102). Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що відповідачі понад шість місяців не проживають у спірному житловому приміщенні. Задовольняючи вказані вимоги Ленінський районний суд м.Дніпропетровська у рішенні від 17.10.2014р. виходив з показів свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Скасовуючи таке рішення суду першої інстанції, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 01.04.2015р. зазначив, що матеріали справи не містять доказів не проживання відповідачки у спірній квартирі понад шість місяців (належним чином складені акти тощо). Всупереч викладеному під час нового розгляду справи судом першої інстанції позивачем не надано жодних письмових доказів на підтвердження факту не проживання відповідачів у спірній кімнаті понад шість місяців (належним чином складені акти тощо). Натомість відповідно до довідки від 20.10.2014р., виданої позивачем КП «Жилсервіс-5» ДМР, [PERSON] та [PERSON] проживають та зареєстровані з 07.12.1998р. у квартирі за адресою [ADDRESS]. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON], яка проживає у сусідній квартирі у цьому ж будинку, пояснила, що відповідачі постійно проживали у даній квартирі до їх примусового виселення на підставі рішення суду у лютому 2015 року. Також зазначила, що [PERSON] є членом ініціативної групи, повязаної з обліком електроенергії у даному будинку. Суд критично ставиться до показів [PERSON] (колишній чоловік [PERSON]С.) та [PERSON] (подруга [PERSON]С.), оскільки фактично дані свідки можуть підтвердити лише складні та неприязні відносини між [PERSON]С та [PERSON], як між дочкою та матірю, тоді як у спірній кімнаті вони ніколи не проживали. Про не проживання відповідачів у згаданій квартирі та про використання її для здачі у найм квартирантам свідкамвідомо виключно зі слів інших осіб, при цьому [PERSON] після 2007 року навідувався у квартиру лише для врегулювання конфліктів між [PERSON] та [PERSON], а [PERSON] взагалі не змогла повідомити, коли була у спірній квартирі. Крім цього, в матеріалах справи міститься рішення Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська від 13 лютого 2014 року, ухвалене за результатами розгляду позовної заяви [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа КП «Жилсервіс-5», про усунення перешкод у користуванні кімнатою № 203 у будинку № 53 по вул.\~Ногінській у м. Дніпропетровську, що також спростовує факт не проживання останніх у спірній кімнаті, оскільки якби було навпаки були б відсутні підстави для звернення з таким позовом. Суд не бере до уваги посилання позивача на записку (т.1 а.с.121), як на належний доказ проживання у спірній квартирі сторонніх осіб, оскільки з вказаної записки неможливо достовірно встановити ні автора, ні адресата, ні квартири, про яку йде мова, тоді як [PERSON] заперечувала як проти факту здачі даної квартири в найм іншим особам, так і проти факту написання нею вказаної записки. Суд не бере до уваги також посилання представника позивача на наявність у [PERSON] іншого житла на праві власності як на підставу для відмови у задоволенні позову, оскільки відсутність у вказаної особи потреби у поліпшенні житлових умов не належить до передбачених ЖК Української РСР підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. За огляду на викладене, суд доходить висновку, що всупереч ст.ст. 59, 60 ЦПК України позивач не довів належними та допустимими доказами факт не проживання відповідачів у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин. Крім того, звертаючись до суду з позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, КП «Жилсервіс-5» ДМР посилається на те, що він є балансоутримувачем гуртожитку, розташованого за адресою м. Дніпропетровськ, вул.\~Ногінська, 53. Відповідно до п. 1.1 Статуту КП «Жилсервіс-5» ДМР, затвердженого рішенням міської ради від 25.04.2012р. №32/23 (далі Статут), КП «Жилсервіс-5» ДМР є комунальним унітарним комерційним підприємством, створеним відповідно до рішення Дніпропетровської міської ради від 26.02.2003р. №35/7 на базі відокремленої частини комунальної власності територіальної громади м.Дніпропетровська. За змістом п. 1.3 Статуту КП «Жилсервіс-5» ДМР належить до сфери управління Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради, яке виконує функції органу управління господарською діяльністю у межах та обсягах, визначених положенням виконавчого органу, та є представником власника Дніпропетровської міської ради. Згідно з п. 3.1 Статуту майно комунального підприємства знаходиться у комунальній власності і закріплюється за підприємством на праві господарського відання, а відповідно до п.3.3 Статуту власник майна, закріпленого за підприємством на праві господарського відання, здійснює контроль за належним використанням та збереженням майна безпосереднього або через уповноважений ним орган відповідно до цього Статуту та законодавчих актів України. Як вбачається з Статуту позивача, він не передбачає будь-яких повноважень щодо розпорядження житловим фондом територіальної громади, що перебуває на його балансі, в тому числі з питань вселення і виселення громадян, зокрема в судовому порядку. За таких обставин, суд доходить висновку, що сам по собі факт перебування майна на балансі позивача на речовому праві, іншому ніж право власності, не є достатньою правовою підставою для висновку про наявність у нього права на позов, що стосується житлових умов відповідачів. Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.09.2015р. у справі № 6-12887св15. З огляду на недоведеність факту не проживання відповідачів у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин, а також враховуючи відсутність у позивача права на звернення до суду з вказаним позовом, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, а відтак судові витрати відповідно до ст.\~88 ЦПК України покладаються на позивача.

Outcome: dismissed