Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-16 00:00:00

Лікар-психіатр Тернопільської обласної комунальної психоневрологічної лікарні [PERSON] звернувся в суд із заявою про госпіталізацію гр. [PERSON] в Тернопільську обласну комунальну психоневрологічну лікарню у примусовому порядку. В судовому засіданні представник Тернопільської обласної\~комунальної психоневрологічної\~лікарні лікар-психіатр [PERSON] заяву підтримав і пояснив, що у гр. [PERSON]наявний психічний розлад, який обумовлює його небезпеку для себе. Прокурор заяву\~про госпіталізацію\~гр.[PERSON] у примусовому порядку в Тернопільську обласну\~комунальну психоневрологічну\~лікарню у\~примусовому порядку без його згоди не підтримав, зазначивши, що представником Тернопільської обласної\~комунальної психоневрологічної\~лікарні, лікарем-психіатром [PERSON] не наведено підстав, зазначених у ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу», які б дозволяли провести примусову госпіталізацію особи до психіатричного закладу в примусовому порядку. [PERSON] в судовому засіданні вважає, що підстави для його примусової госпіталізації відсутні, він усвідомлює свою поведінку та не несе загрози собі та оточуючим. [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що її чоловік [PERSON] під час перебуванні у стані алкогольного сп»яніння повідомив їй, що має намір покінчити життя самогубством, проте реальних намірів щодо цього не вчиняв. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив. Правові та організаційні засади забезпечення громадян України психіатричною допомогою визначаються Законом України «Про психіатричну допомогу» № 1489-III від 22 лютого 2000 року. Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу», передбачено презумпцію психічного здоровя, тобто кожна особа важаться такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставі та у порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Відповідно до вимог ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: -вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих; -або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Статтею 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено, що тяжкий психічний розлад розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам'яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку. [PERSON], [INFO], житель [INFO], поступила в ТОККПНЛ 15.01.2019р. вперше, згідно направлення райпсихіатра в супроводі поліцейського [PERSON] з діагнозом: синдром емоційно-вольової нестійкості, погроза суїцидальної спроби. [PERSON] не надав своєї згоди на лікування в психіатричному закладі, яка надається в умовах стаціонару. Як вбачається із висновку комісії лікарів-психіатрів Тернопільської обласної комунальної психоневрологічної лікарні, пацієнт [PERSON] потребує стаціонарного обстеження та лікування в умовах ТОККПНЛ у звязку з наявністю у нього тяжкого психічного розладу, який обумовлює його небезпеку для себе (суїцидальні висловлювання, суїцидальна спроба в анамнезі). У судовому засіданні [PERSON] заперечив щодо наявності у нього намірів та дій щодо вчинків, які б являли собою безпосередню небезпеку для себе чи оточуючих, інших доказів, які би підтверджували зазначену обставину суду не надано. В силу вимог ч.2 ст.340 ЦПК України, до заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку додається висновок лікаря психіатра, про примусову госпіталізацію, її продовження висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали. Суд вважає, що заявником поряд із заявою та відповідними висновки про стан психічного здоровя хворого та його діагноз, повинні були б подаватися докази, які б свідчили про суттєву шкоду здоровю особи, яка підлягає примусовій госпіталізації внаслідок погіршення психічного стану, у разі, якщо особі не буде надана психіатрична допомога. Заявником не подано доказів, які б підтверджували, що існують підстави, передбачені ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу» для примусової госпіталізації [PERSON] Відповідно до положень принципу 15 «Принципи госпіталізації» додатку до резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 18 лютого 1992 року №46/119 «Захист осіб із психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги» передбачено, що «…Коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації…». У своєму рішенні Європейський Суд з прав людини (справа «[PERSON] проти України») від 17.04.2014 року зазначив, що « п.99…суд повторює, що відповідно до його усталеної практики особа не може вважатися «Психічно хворою» та позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов; по-перше, обєктивна медична експертиза повинна достовірно показати, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (див. рішення від 24 жовтня 1979 року у справі «Вінтерверп проти Нідерландів»…». За даних обставин суд вважає, що відсутні підстави, які передбачені ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», які б давали суду право надати згоду на госпіталізацію [PERSON] та проведення лікування у психіатричній лікарні в примусовому порядку, а тому, вважає, що у задоволенні заяви лікаря-психіатра, слід відмовити. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed