Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-11 00:00:00

І. Суть спору: Позивачі 24.12.2020 року звернулися до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що житловий будинок з господарськими спорудами [ADDRESS] до 1990 року являвся, колгоспним двором. Станом на 15.04.1991 року вони були його членами, а також: [PERSON] батько - [PERSON] , [PERSON] - мати [PERSON] , [PERSON] чоловік - [PERSON] , а батько - [PERSON] , [PERSON] син - [PERSON] [INFO] на даний будинок було видано свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок, згідно якого цілий жилий будинок належав колгоспному двору, головою якого був [PERSON] . Отже, будинок належав на праві спільної сумісної власності позивачам [PERSON] , [PERSON] а також: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , тобто по 1/6 ідеальній частині кожному. [INFO] помер [PERSON] , за свого життя заповіту він не складав. Спадкоємцями першої черги спадкування за законом після смерті [PERSON] були його батьки: [PERSON] та [PERSON] . Спадщину після смерті [PERSON] прийняли [PERSON] та [PERSON] оскільки разом з ним проживали на момент смерті. [INFO] померла [PERSON] (мати позивача 1). За свого життя заповіту вона не складала. Спадкоємцями першої черги спадкування за законом після її смерті були дочка [PERSON] та чоловік [PERSON] ( по 1/2 частині кожен: тобто по 1/12 частині будинковолодіння). У встановленому законом порядку, позивачка 1 звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом. В переліку спадкового майна, на яке видане свідоцтво, не вказано частку її матері в будинковолодінні, оскільки за свого життя вона не оформила права власності на свою частину (1/6) житлового будинку з господарськими спорудами [ADDRESS] . Таким чином, частка [PERSON] (позивачки 1) у будинковолодінні, з урахуванням її частини у майні колгоспного двору, спадщини після смерті сина, спадщини після смерті матері зросла до 1/3. Частка [PERSON] у будинковолодінні, з урахуванням його частини у майні колгоспного двору та спадщини після смерті дружини зросла до ј. [INFO] помер [PERSON] (батько позивача 1). За свого життя він зробив заповіт, яким усе своє майно заповів своїй внучці [PERSON] . У встановленому законом порядку позивачка 2, звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Але в переліку спадкового майна, на яке видане свідоцтво, не вказано частку діда в будинковолодінні, оскільки за свого життя він не оформив права власності на свою частину (1/4) житлового будинку з господарськими спорудами [ADDRESS] . Таким чином, частка [PERSON] (позивачки 2) у будинковолодінні, з урахуванням її частини у майні колгоспного двору, спадщини після смерті діда зросла до 5/12. [INFO] помер [PERSON] (чоловік позивачки 1, батько позивачки 2). За свого життя заповіту він не складав. Спадкоємцями першої черги спадкування за законом після його смерті являються, позивачі. Однак спадкоємцем, який прийняв спадщину за законом після його смерті являється дружина померлого, позивачка 1. У встановленому законом порядку позивачка 1, звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом. Але в переліку спадкового майна, на яке видане свідоцтво, також не вказано частку батька в будинковолодінні, оскільки за свого життя він не оформив права власності на свою частину (1/4) житлового будинку з господарськими спорудами [ADDRESS] . Таким чином, частка [PERSON] (позивачки 1 ) у будинковолодінні, з урахуванням її 1/6 частини у майні колгоспного двору, спадщини після смерті сина (1/12 частини), спадщини після смерті матері (1/12) та спадщина після смерті чоловіка (1/4) зросла до 7/12. З огляду на наведене, просять суд визнати за ними: [PERSON] , право власності на 7/12 частин житлового будинку з господарськими спорудами [ADDRESS] ; [PERSON] , право власності на 5/12 частин житлового будинку з господарськими спорудами [ADDRESS] . ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи: В судове засідання позивач 1 не з`явилася, проте подала до суду заяву, в якій просить суд справу розглянути у її відсутності та зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. В судове засідання позивач 2 не з`явилася, подала до суду заяву, в якій просить суд справу розглянути у її відсутності та зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача - Шегинівської сільської ради Мостиського району Львівської області у судове засідання не з`явився, однак, подав заяву, в якій не заперечує проти позову та просить суд розглянути справу без його участі. Представник третьої особи Мостиської державної нотаріальної контори Львівської області - у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутності. ІІІ. Процесуальні дії у справі: Ухвалою судді від 28.12.2020 року відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи із такого. ІV. Обставини справи, встановлені судом: У підготовчому судовому засіданні встановлено, що житловий будинок з господарськими спорудами [ADDRESS] до 1990 року був колгоспним двором. Станом на 15.04.1991 року позивачі були його членами. Крім того, членами даного колгоспного двору були: [PERSON] батько - [PERSON] , [PERSON] - мати [PERSON] , [PERSON] чоловік - [PERSON] , а батько - [PERSON] , [PERSON] син - [PERSON] [INFO] на даний будинок було видано свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок, згідно якого цілий жилий будинок належав колгоспному двору, головою якого був [PERSON] . Отже, будинок належав на праві спільної сумісної власності позивачам [PERSON] , [PERSON] , а також: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , тобто по 1/6 ідеальній частині кожному. [INFO] помер [PERSON] син [PERSON] та [PERSON] . За свого життя заповіту він не складав. Спадкоємцями першої черги спадкування за законом після смерті [PERSON] були його батьки: [PERSON] та [PERSON] (по 1/2 частині кожен: тобто по 1/12 частині будинковолодіння). Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадщину після смерті [PERSON] прийняли [PERSON] та [PERSON] оскільки разом з ним проживали на момент смерті. Таким чином, частка [PERSON] - позивача 1 та [PERSON] у будинковолодінні з урахуванням їхніх 1/6 частин у майні колгоспного двору, зросла до 1/4 (1/6+1/12=1/4). [INFO] померла [PERSON] (мати позивача 1). За свого життя заповіту вона не складала. Спадкоємцями першої черги спадкування за законом після її смерті були дочка [PERSON] та чоловік [PERSON] ( по 1/2 частині кожен: тобто по 1/12 частині будинковолодіння). У встановленому законом порядку позивачка 1 звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом. В переліку спадкового майна, на яке видане свідоцтво, не вказано частку її матері в будинковолодінні, оскільки за свого життя вона не оформила права власності на свою частину (1/6) житлового будинку з господарськими спорудами [ADDRESS] . Таким чином, частка [PERSON] (позивачки 1) у будинковолодінні, з урахуванням її 1/6 частини у майні колгоспного двору, спадщини після смерті сина (1/12 частини), спадщини після смерті матері (1/12), зросла до 1/3 (1/4 + 1/12= 1/3). Частка [PERSON] у будинковолодінні, з урахуванням його 1/6 частини у майні колгоспного двору та спадщини після смерті дружини (1/12 частини), зросла до 1/4 (1/6 + 1/12=1/4). [INFO] помер [PERSON] (батько позивачки 1). За свого життя він зробив заповіт, яким усе своє майно заповів своїй внучці [PERSON] (позивачка 2). У встановленому законом порядку позивачка 2, звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Але в переліку спадкового майна, на яке видане свідоцтво, не вказано частку [PERSON] в будинковолодінні, оскільки за свого життя він не оформив права власності на свою частину (1/4) житлового будинку з господарськими спорудами [ADDRESS] . Таким чином, частка [PERSON] (позивачки 2) у будинковолодінні, з урахуванням її 1/6 частини у майні колгоспного двору, спадщини після смерті [PERSON] (1/4) зросла до 5/12 (l/6+1/4=5/12). [INFO] помер [PERSON] (чоловік позивачки 1, батько позивачки 2). За свого життя заповіту він не складав. Спадкоємцями першої черги спадкування за законом після його смерті являються, позивачі. Однак спадкоємцем, який прийняв спадщину за законом після його смерті являється дружина померлого, [PERSON] (позивачка 1). У встановленому законом порядку позивачка 1, звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом. Але в переліку спадкового майна, на яке видане свідоцтво, також не вказано частку батька - [PERSON] в будинковолодінні, оскільки за свого життя він не оформив права власності на свою частину (1/4) житлового будинку з господарськими спорудами [ADDRESS] . Таким чином, частка [PERSON] (позивачки 1) у будинковолодінні, з урахуванням її 1/6 частини у майні колгоспного двору, спадщини після смерті сина (1/12 частини), спадщини після смерті матері (1/12) та спадщина після смерті чоловіка (1/4) зросла до 7/12 (1/6+1/12+1/12+1/4=7/12). Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копіями свідоцтв про смерть серії [NUMBER] , серії [NUMBER] , серії [NUMBER] та серії 1-СГ №312676; копіями свідоцтв про право на спадщину за законом ВРІ №902750 та ВТР №076526; копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом ВРЛ №001788; листом Мостиської державної нотаріальної контори Львівської області. вих. №02-14/290 від 16.11.2020 року; копією свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок; довідками, виданими виконавчим комітетом Шегинівської сільської ради Мостиського району Львівської області №760, №761, №763, №764 та №765 від 13.11.2020 року; копіями свідоцтв про народження від 10.12.1983 року, від 07.11.1981 року та від 18.03.1955 року; копіями свідоцтв про одруження серії [NUMBER] від 11.08.2001 року та серії [NUMBER] від 25.09.1949 року; копіями спадкових справ 450/2013, 156/2011 та 25/2011 та іншими матеріалами справи. V. Оцінка Суду. За змістом частини четвертої статті 200 ЦПК ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Так, частиною четвертою статті 206 ЦПК передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, ЦПК допускає ухвалення рішення в підготовчому засіданні і в правовідносинах, що виникли між сторонами відповідач позов визнав, таке визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тобто в даному випадку наявні законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову в підготовчому засіданні. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно із частиною 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно ст. 16 цього Кодексу може бути, зокрема, визнання права. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом). Правилами ст.1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України). Практика Верхового Суду України (п. 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Зокрема, згідно з положеннями статті 120 Цивільного кодексу УРСР (1963 року), що був чинним на час виникнення спірних відносин, колгоспний двір є сімейно-трудовим об`єднанням осіб, які використовують на праві спільної власності майно двору для ведення підсобного господарства та сімейних потреб. Сім`я селянина-колгоспника складає основу колгоспного двору, а належність до неї - одна з умов членства в колгоспному дворі. Виходячи із змісту пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (зі відповідними змінами) необхідно врахувати те, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. При цьому розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. Виходячи із змісту статті 524 Цивільного кодексу УРСР (1963 року) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. В свою чергу статтями 1216; 1217; 1218 Цивільного кодексу України (далі ЦК) передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла, до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Крім того, згідно пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування»: «У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження». Положеннями статей 15, 16 ЦК, статтею 4 ЦПК передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (статті 12 і 81); Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13); Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82); Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76); Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77); Згідно ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У відповідності до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно із ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За змістом частини другої статті 16 ЦК, способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути визнання права. VI. Висновки Суду Таким чином, право на спадщину є самостійним майновим правом, яке виникає на підставі факту її прийняття та підлягає захисту в передбачений законом спосіб, і через відмову нотаріуса у видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину, не може бути захищене в інший спосіб. З огляду на наведені положення закону та враховуючи встановлені судом обставини справи, суд вважає, що право на спірне нерухоме майно (житловий будинок) перейшло в порядку спадкування до позивачів. Однак, оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право спадщину, у зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на дане майно, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання права на вищевказане спадкове майно за позивачами у порядку спадкування. Отже, визнання відповідачем пред`явленого позову не суперечить закону та не порушує права свободи чи інтереси інших осіб, а тому є всі підстави для задоволення позову в повному обсязі. VII. Розподіл судових витрат між сторонами. Виходячи із вимог ст.141 ЦПК України, суд вважає, що понесені позивачами судові витрати зі сплати судового збору залишити за ними.

Outcome: approved