Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-21 00:00:00

Керівник Київської місцевої прокуратури №10, діючи в інтересах держави в особі Київської міської ради, звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом, згідно якого просив: витребувати від [PERSON] на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради нежитлові приміщення, які зареєстровані на праві власності за [PERSON] як нежитлові приміщення в літері «А» загальною площею 527,6 кв.м. по [ADDRESS] (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 808660780000) та вирішити питання про стягнення з відповідача судових витрат. Під час здійснення процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 12016100100014911 від 22.11.2016 прокурором встановлено, що нежитлове приміщення по [ADDRESS], яке належить територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради, вибуло із її володіння без волі власника. Так, позивач вказує, що відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 06.04.2015 №310 «Про безоплатне прийняття житлових будинків ДП «Антонов» до комунальної власності територіальної громади міста Києва» житловий будинок по [ADDRESS] належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва. Згідно з розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 12.10.2015 №1015 «Про затвердження актів приймання-передачі житлових будинків ДП «Антонов» в комунальну власність територіальної громади міста Києва та до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації» житловий будинок за вказаною адресою передано до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації. Актом приймання-передачі, затвердженим розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради №1015 від 12.10.2015, ДП «Антонов» передано, а виконавчим органом Київської міської ради (КМДА) прийнято в комунальну власність територіальної громади міста Києва та до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації нежитловий будинок по [ADDRESS] з вбудованими нежитловими приміщеннями загальною площею 504,7 кв.м. Розпорядженням Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 11.11.2015 №629 «Про закріплення за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» житлових будинків державного підприємства «Антонов» та наказу Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» від 03.12.2015 №98, житловий будинок [ADDRESS] разом з вбудованими нежитловими приміщеннями загальною площею 504,7 закріплено на праві господарського відання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва». За інформацією КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» зазначений об'єкт з 2015 в орендне користування не передавався, внесений до переліку вільних, які можуть бути передані в орендне користування та розміщені на офіційному сайті Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації. Таким чином, нежитлове приміщення по [ADDRESS] загальною площею 504,7 кв.м. є комунальною власність, належить територіальній громаді міста в особі Київської міської ради та перебуває на балансі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва». В той же час встановлено, що указане майно зареєстровано на праві власності за [PERSON] як нежитлові приміщення літера «А» загальною площею 527,6 кв.м. (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 808660780000) (далі-майно) на підставі договору купівлі-продажу №1877, укладеного 17.12.2015 між [PERSON] та [PERSON] [PERSON] придбав спірне майно у [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого на Товарній біржі народна 10.10.01 за реєстраційним № А 2001/0194 та в Київському міському бюро технічної інвентаризації, про що зроблено відповідний запис у реєстрову книгу за №д-177 з реєстровим номером 42177. Як вбачається з вищезазначеного договору, спірне майно належало [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нежилу будівлю, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації 21.06.01 року згідно з розпорядженням (наказом) від 21.06.01 №794-С/НП, зареєстрованого в Київському міському Бюро технічно інвентаризації і записаного в реєстрову книгу за №42177 від 30.07.01. Відповідно до інформації БТІ від 12.06.17 №062/14-7009(И-2017) реєстрація права власності на спірне нерухоме майно на підставі вказаних договорів не проводилась, а право власності не реєструвалось. Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації свідоцтво про право власності на спірне майно від 21.06.01 та відповідне розпорядження за №794-С/НП не видавалось, що підтверджується листом Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» від 14.06.2017 №110/906-933. З огляду на наведене, прокурор н підставі положень п.3 ч.1 ст. 388 ЦК України і звернувся до суду з даним позовом. В судовому засіданні 01.02.2018 р. у зв»язку із набранням чинності змін до ЦПК України вирішено питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Прокурор Київської місцевої прокуратури № 10 просив ухвалити заочне рішення у зв»язку із неявкою належним чином повідомленого відповідача. [PERSON] про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином, у спосіб передбачений ЦПК України. Правом подати відзив не скористалась. Заяв та клопотань від неї в адресу суду не надходило. За таких обставин, з огляду положення 223,280,281 ЦПК України, суд ухвалив про заочний розгляд справи та ухвалення заочного рішення на підставі наявних доказів, проти чого не заперечує прокурор Київської міської прокуратури № 10 Воробйов В.В. Дослідивши надані в порядку чинного ЦПК України докази, надавши їм належну оцінку суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що житловий будинок по [ADDRESS] належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва згідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 06.04.2015 №310 «Про безоплатне прийняття житлових будинків ДП «Антонов» до комунальної власності територіальної громади міста Києва». Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 12.10.2015 №1015 «Про затвердження актів приймання-передачі житлових будинків ДП «Антонов» в комунальну власність територіальної громади міста Києва та до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації» житловий будинок [ADDRESS] передано до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації. Відповідно до п.5 рішення Київської міської ради від 21.04.2015 №415/1280 «Про затвердження Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва» районні в місті Києві державні адміністрації уповноважено виступати орендодавцями щодо нерухомого майна, яке передане їм до сфери управління. Так, до матеріалів справи долучено Акт приймання-передачі, затверджений розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради №1015 від 12.10.2015, відповідно до якого ДП «Антонов» передано, а виконавчим органом Київської міської ради (КМДА) прийнято в комунальну власність територіальної громади міста Києва та до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації нежитловий будинок по [ADDRESS] з вбудованими нежитловими приміщеннями загальною площею 504,7 кв. м. В подальшому, що підтверджується матеріалами справи, розпорядженням Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 11.11.2015 № 629 «Про закріплення за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» житлових будинків державного підприємства «Антонов» та наказу Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» від 03.12.2015 № 98, житловий будинок [ADDRESS] разом з вбудованими нежитловими приміщеннями загальною площею 504,7 закріплено на праві господарського відання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва». За інформацією КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва», дана довідка наявна в матеріалах справи, зазначений об'єкт з 2015 в орендне користування не передавався, внесений до переліку вільних, які можуть бути передані в орендне користування та розміщені на офіційному сайті Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації. Зважаючи на викладене можлна прийти до висновку, що нежитлове приміщення по [ADDRESS] загальною площею 504,7 кв.м. є комунальною власність, належить територіальній громаді міста в особі Київської міської ради та перебуває на балансі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва». З іншого боку, за інформацією, яка міститься в матеріалах справи, майно зареєстровано на праві власності за [PERSON] як нежитлові приміщення літера «А» загальною площею 527,6 кв.м. (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 808660780000) (далі-майно) на підставі договору купівлі-продажу №1877, укладеного 17.12.2015 між [PERSON] та [PERSON] [PERSON] придбав спірне майно у [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого на Товарній біржі народна 10.10.01 за реєстраційним № А 2001/0194 та в Київському міському бюро технічної інвентаризації, про що зроблено відповідний запис у реєстрову книгу за №д-177 з реєстровим номером 42177. Як вбачається з вищезазначеного договору, спірне майно належало [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нежилу будівлю, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації 21.06.01 року згідно з розпорядженням (наказом) від 21.06.01 №794-С/НП, зареєстрованого в Київському міському Бюро технічно інвентаризації і записаного в реєстрову книгу за №42177 від 30.07.01. Відповідно до інформації БТІ від 12.06.17 №062/14-7009(И-2017) реєстрація права власності на спірне нерухоме майно на підставі вказаних договорів не проводилась, а право власності не реєструвалось. Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації свідоцтво про право власності на спірне майно від 21.06.01 та відповідне розпорядження за №794-С/НП не видавалось, що підтверджується листом Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» від 14.06.2017 №110/906-933. За приписами ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває права власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребувано у нього. Як передбачено вимогами ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Згідно роз»яснень, які містяться в п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1 ст. 388 ЦК України. Таким чином, у відповідності до вимог ст.ст. 330, 388 ЦК України право власності на майно, яке було відчужено поза волею власника не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Крім того, на наявність права власності на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом відчуження, укладених іншими особами, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а ст. 346 ЦК України не передбачає припинення права власності дійсного власника в зв'язку з реєстрацією договорів купівлі-продажу за іншими особами під час його неодноразового перепродажу, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11.02.2015 року у справі №6-1цс15, яка, з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для застосування судами України. За приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому за положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. В свою чергу за положеннями ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Приймаючи рішення по суті спору, суд має зазначити про застосування положень цивільного процесуального законодавства щодо змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства. Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, згідно до ст. 79 ЦПК України. В свою чергу положеннями ст. 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Зважаючи на вищенаведене, з огляду на наявність доказів, які в розумінні вимог чинного законодавства України, свідчать про те, що Київською міською радою рішення про відчуження спірного майна не приймалося, тобто не було волевиявлення законного власника на відчуження вказаного майна, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення свого позову, знайшли підтвердження в судовому засіданні, а тому спірні нежитлові приміщення підлягають витребування у [PERSON] на користь Київської міської ради, як розпорядника майна територіальної громади. Крім того, слід зазначити, що Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови «Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року, вказав, що рішення суду про задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (ст.ст. 19, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»). За приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається а сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: approved