Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

КНП «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» звернулось до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на користь позивача матеріальну шкоду, завдану внаслідок ДТП 26.08.2020, в розмірі 27677,04 грн., відшкодувати судові витрати. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилався на те, що 26.08.2020 сталась дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої були пошкоджені транспортні засоби, в тому числі транспортний засіб, що належить позивачу. Водієм належного позивачу транспортного засобу був відповідач у справі [PERSON] , який судовим рішенням був визнаний винним у даній ДТП. Згідно звіту про оцінку вартість матеріальної шкоди, спричиненої власнику транспортного засобу, становить 27677,04 грн., яку позивач відповідно до положень ст.ст. 1166, 1187 ЦК України просить стягнути з відповідача. Відповідачем [PERSON] подано відзив на позовом, в якому він вказує на необґрунтованість вимог, оскільки на момент ДТП він перебував у трудових відносинах із позивачем, а тому посилання на ст.ст. 1166, 1187 ЦК України безпідставне, він може нести відповідальність лише на підставі ст. 130 КЗпП України, однак таких вимог позивач не заявляє. Позивачем надано відповідь на відзив, в якому зазначено, що предметом даного позову не є покладення на працівника повної матеріальної відповідальності відповідно до положень КЗпП України, а цивільний обов`язок відповідача відшкодувати завдану ним шкоду. Даний позов було пред`явлено після ухвалення судового рішення, яким було визнано неправомірність діяння відповідача, що надало позову про відшкодування матеріальної шкоди відповідне правове обґрунтування за ст. 1166 ЦК України. У судовому засіданні представник позивача КНП «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Кучерявенко В.О. заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Вказував, що на дані правовідносини не розповсюджуються положення КЗпП України, а тому відсутні підстави для надання суду відомостей щодо середнього місячного заробітку їх колишнього працівника - відповідача у справі [PERSON] . Представник відповідача [PERSON] - адвокат Бігдан О.А. у судовому засіданні заперечував проти заявлених позовних вимог в повному обсязі, додатково просив вирішити питання щодо розподілу судових витрат. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 26 серпня 2020 року в районі будинку № 1/1 по майдану Захисників України в м. Харкові сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля швидкої та невідкладної допомоги «Пежо», д.н. [NUMBER] , під керування водія [PERSON] , власник КНП «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», та водія автомобіля «Опель», д.н. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] . Внаслідок зіткнення транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17.11.2020 у справі № 641/7627/20 водія [PERSON] визнано винним у даній ДТП, притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Згідно звіту № 423/2020 про оцінку транспортного засобу, складеного 30.09.2020 СОД - ФОП [PERSON] , матеріальний збиток, завданий власникові автомобіля «Пежо», д.н. [NUMBER] , в результаті його пошкодження при ДТП станом на 26.08.2020 без урахування величини втрати товарної вартості складає 27677,04 грн. На момент ДТП водій [PERSON] перебував у трудових відносинах із КНП «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», а саме згідно наказу № 503-к від 19.04.2014 [PERSON] був прийнятий на посаду водія швидкої та невідкладної медичної допомоги з 19.08.2014, а наказом № 100-к від 26.02.2021 звільнений 26.02.2021 за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 4 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). Частиною 1 статті 1187 ЦК України визначено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Положеннями ст. 1188 ЦК України визначено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. При цьому, трудові відносини між роботодавцем і працівником, у зв`язку зі специфікою виконуваних останнім трудових обов`язків, передбачають покладення на працівника в тому числі і матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну майну, інтересам роботодавця тощо. Загальні підстави й умови матеріальної відповідальності працівників містить ст. 130 Кодексу Законів про працю України. Так, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами. Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою власника або уповноваженого ним органу працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене. Якщо ДТП сталося внаслідок винних дій працівника, розмір завданої підприємству шкоди або підстави відшкодування залежатимуть від наявності таких умов, як 1) правомірне користування працівником транспортним засобом: наказ про прийняття працівника, закріплення за ним конкретного транспортного засобу, за умови якщо транспортний засіб використовується в іншому населеному пункту (територіальній одиниці), ніж за місцем його реєстрації, - наказ про відкріплення такого транспортного засобу, належно оформлений подорожній лист або інші супровідні документи на конкретну дату та час; 2) час і місце ДТП: чи відповідають останні маршруту руху працівника, визначеному для нього роботодавцем і зазначеному у відповідному подорожньому листі; 3) важкість вчиненого працівником діяння, у тому числі чи містить останнє обтяжуючі обставини та/або ознаки злочину: 4) дотримання працівником при настанні ДТП вимог ПДР, Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», договорів обов`язкового страхування (цивільно-правова відповідальність власників наземних ТЗ, КАСКО) для збереження підстав отримання страхових виплат. Чинне трудове законодавство передбачає обмежену матеріальну відповідальність (у межах середнього місячного заробітку) та повну матеріальну відповідальність (відповідно до ст. 132 та ст. 134 КЗпП). Положенням статті 132 КЗпП України закріплено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Статтею ст. 134 КЗпП України визначено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків; 8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством; 10) шкоди завдано недостачею, знищенням або пошкодженням обладнання та засобів, наданих у користування працівнику для виконання роботи за трудовим договором про дистанційну роботу або про надомну роботу. У разі звільнення працівника та неповернення наданих йому у користування обладнання та засобів з нього може бути стягнута балансова вартість такого обладнання у порядку, визначеному цим Кодексом. Враховуючи викладене, суд вважає, що при розгляді даного спору по суті необхідно застосовувати саме норми трудового законодавства, які регулюють відповідальність працівника перед роботодавцем. А вимоги глави 82 ЦК України, а саме ст.ст. 1166, 1172, 1187 та/або ст. 1191 ЦК України, мають застосовуватися лише при визначенні розміру шкоди та порядку покриття її працівником наряду із положеннями ст.ст. 135-3, 136 КЗпП України. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтями 15,16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Статтею 12 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду (ст. 13 ЦПК України). Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків. Обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторін (ст. 81 ЦПК України). Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення роботодавцем з працівника спричиненої ним матеріальної шкоди на підставі положень ст.ст. 1166, 1187 ЦК України безпідставні, а тому задоволенню не підлягають. Питання щодо розподілу судових витрат вирішується відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved