Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з відповідача безпідставно списані грошові кошти у загальній сумі 2 881, 00 грн, суму інфляційних втрат у розмірі 161, 53 грн, три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 161, 53 грн. В обґрунтування позову вказано, що після закінчення виконавчого провадження № 59072888, відкритого для примусового виконання рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 грудня 2018 року у справі № 361/4773/18, з його банківського рахунку на користь банку продовжується списання грошових коштів, які надходять йому як разова грошова допомога учасникам бойових дій до 05 Травня. Існування інших боргів перед банком позивач заперечує. Представник відповідача у відзиві позов не визнав, заперечуючи проти задоволення, вказав, що станом на сьогоднішній день не існує жодного рішення суду щодо визнання недійсним чи припиненим кредитного договору № SAMDN52000057500557 від 03 лютого 2012 року, позивачем не доведено незаконності списання коштів та будь-якого рішення щодо визнання дій банку незаконними (щодо списання грошових коштів) станом на 06 грудня 2021 року не існує. У виписці по рахунку вказано, що нарахування відсотків було здійснено відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, що не є порушенням законодавства. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 13 серпня 2021 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 18 серпня 2021 року ухвалою судді у справі відкрито провадження для розгляду справи у спрощеному порядку без виклику сторін. 07 грудня 2021 року до суду представником відповідача подано відзив на позов. Згідно з частиною першою статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною четвертою статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 03 лютого 2012 року АТ «КБ «ПриватБанк» надало [PERSON] кредит у розмірі 5 500, 00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок шляхом надання згоди на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між ним та банком договір. 20 грудня 2018 року рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області, яке набрало законної сили 22 січня 2019 року, у справі № 361/4773/18 присуджено стягнути з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 03 лютого 2012 року на загальну суму - 2 042, 34 грн, а також судові витрати у розмірі - 197, 50 грн (реєстраційний номер у Єдиному державному реєстрі судових рішень 78856769) /а. с. 15-19/. Виконавче провадження № 59072888, відкрите Броварським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) для примусового виконання рішення суду від 20 грудня 2018 року, закінчено постановою головного державного виконавця Свистанюк Ю. Г. від 19 січня 2021 року, у зв`язку із повним фактичним виконанням рішення суду /а. с. 14/. У квітні 2020 року позивач на свій рахунок № [NUMBER] , відкритий АТ КБ «ПриватБанк» для нього за угодою № SAMDNWFC00019092191 від 06 серпня 2015 року, отримав соціальні виплати у розмірі 1 390, 00 грн, у квітні 2021 року - 1 491, 00 грн, які банком були автоматично списано для погашення простроченої заборгованості, як вбачається з виписки позивача № 8JKUJP9IHBHPOUSB 13 травня 2021 року по вказаному рахунку /а. с. 13/. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. За загальним правилом статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з пунктом 1 частини другої ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини. Частиною першою статті 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За змістом статей 626, 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони у належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша ст. 638 Цивільного кодексу України). За змістом статті 1067 Цивільного кодексу України, договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами. Банк зобов`язаний укласти договір банківського рахунка з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам. Відповідно до частини першої ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частини першої та другої ст. 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до частини першої ст. 634 Цивільного кодексу України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку» розумів позивач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг «ПриватБанку», а також те, що вказані документи на момент отримання позивачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Суд вважає, що у даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 Цивільного кодексу України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку» у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для відмови у задоволенні позову. Статтею 1071 Цивільного кодексу України передбачено, що банк може списати грошові кошти з рахунку клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Відповідно до ст. 1073 Цивільного кодексу України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до пункту 1.38 статті і Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» списання договірне - списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом, або згідно з умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб (пункт 26.1 статті 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів»). Згідно з пунктом 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22, кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції. Банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг (пункт 6.1 Інструкції). У статті 1 Протоколу № 1 вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, що одночасно закріплено і в ст. 41 Конституції України. Так, відповідно до частини першої ст. 1212 Глави 83 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Таким чином, якщо договором банківського обслуговування не передбачено доручення клієнта на автоматичне списання коштів, дії банку є неправомірними, а відтак кошти списані кошти підлягають поверненню на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 наголосила, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку правову норму необхідно застосувати для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Із наявних в матеріалах справи виписок по рахунку вбачається, що 09 квітня 2020 року і 26 квітня 2021 року банком здійснювалося автоматичне погашення простроченої заборгованості позивача шляхом списання коштів з карткового рахунку на загальну суму 2 881, 00 грн /а. с. 11, 13/. Разом з тим, доказів на підтвердження того, що сторони обумовили у письмовому вигляді права та або обов`язки сторін щодо можливості списання банком грошових коштів з рахунку позивача без його згоди, матеріали справи не містять, як і не містять згоди позивача на списання таких коштів чи рішення суду про їх стягнення. Таким чином, встановлено підстави вважати, що кошти у сумі 2 881, 00 грн були списані банком по карткового рахунку [NUMBER] ( [NUMBER] ), безпідставно, а відтак, виходячи з приписів ст. 1073 Цивільного кодексу України, банк повинен зарахувати відповідну суму на рахунок позивача. Положення статті 625 Цивільного кодексу України застосовується до будь-якого грошового зобов`язання незалежно від правових підстав його виникнення, в тому числі не тільки до позадоговірних деліктних зобов`язань, а й до позадоговірних неделіктних (зокрема кондикційних) зобов`язань, згідно з правовими висновками постанови Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 908/2552/17. Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином з 01 травня 2020 року до 30 червня 2021 року сума інфляційного збільшення грошових коштів у розмірі 1 390, 00 грн (1 390,00 x 1.10009968 - 1 390,00) становить 139, 14 грн; сума трьох відсотків річних за період з 01 травня 2020 року до 30 червня 2021 року ((1 390,00 x 3 % x 245 : 366 : 100)+ (1 390,00 x 3 % x 181 : 365 : 100)) становить 48, 59 грн. Також з 01 травня 2021 року до 30 червня 2021 року сума інфляційного збільшення грошових коштів у розмірі 1 491, 00 грн (1 491,00 x 1.01502600 - 1 491,00) становить 22, 40 грн; сума трьох відсотків річних за період з 01 травня 2021 року до 30 червня 2021 року (1 491,00 x 3 % x 61 : 365 : 100) становить 7, 48 грн. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Отже з відповідача підлягає стягненню сума безпідставно стягнутих грошових коштів на загальну суму 2 881, 00 грн, сума інфляційного збільшення - 161, 54 грн, сума трьох відсотків річних - 56, 07 грн. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального України, з відповідача підлягає стягненню в дохід Держави судовий збір у розмірі 908, 00 грн. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved