Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-20 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог Позивач звернулася до суду з даним позовом, мотивуючи заявлені вимоги тим, що [INFO] померла її мати [PERSON] . За життя [PERSON] на випадок своєї смерті зробила заповітне розпорядження про те, що все своє майно вона заповідає їй [PERSON] та її сестрі [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина на майно за заповітом, спадковим майном стало право на земельну ділянку площею 3.1020 гектарів, кадастровий номер земельної ділянки 3222986300:03:213:0006, на території Пустовітської сільської ради Миронівського району Київської області. Вона та її сестра [PERSON] , згідно статті 1269 ЦК України, у строки, передбачені статтею 1270 ЦК України, подали заяви до Миронівської районної державної нотаріальної контори про прийняття спадщини. У листопаді 2020 року вона звернулась до Миронівської районної державної нотаріальної контори Київської області із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину на вказану земельну ділянку. Проте, на її звернення Миронівською районною державною нотаріальною конторою 19 листопада 2020 року було надано повідомлення № 598/02-14 про те, що видати їй свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку після смерті [INFO] [PERSON] неможливо, оскільки 23 січня 2007 року вона відмовилась від прийняття спадщини, тому на зазначену земельну ділянку 02 квітня 2007 року було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім?я [PERSON] . Зазначила, що 23 січня 2007 року не мала наміру відмовлятися від спадкування. Дійсно, 23 січня 2007 року, перебуваючи з сестрою [PERSON] у нотаріуса, повідомила нотаріуса про те, що хворіє, постійно лікується стаціонарно та амбулаторно, є інвалідом другої групи довічно, перебуває на диспансерному обліку у лікаря - невролога, постійно відчуває біль, має стійкий больовий синдром та, за станом здогров?я, не має можливості приїжджати до нотаріальної контори для оформлення спадщини. З роз?яснень нотаріуса зрозуміла, що спадкову справу від її імені може вести сестра [PERSON] . Стверджує, що помилилася щодо обставин, які мають істотне значення під час написання заяви про відмову від спадщини, оскільки не мала наміру відмовлятися від спадщини. Вважала, що підписує документ, яким довіряє своїй сестрі вести від її імені спадкову справу після смерті матері, оскільки за станом здоров?я не могла приїжджати до нотаріальної контори для оформлення спадщини. З урахуванням того, що заява про відмову від прийняття спадщини є одностороннім правочином, який був вчинений нею під впливом помилки, посилаючись на норми статті 229 ЦК України, просила визнати недійсною заяву [PERSON] про відмову від спадщини, що відкрилася після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , на користь [PERSON] , посвідчену державним нотаріусом Миронівської районної державної нотаріальної контори ІІІепітко Валентиною Василівною 23 січня 2007 року. Також просила визнати частково недійсними, в частині 1/2 частки спадкового майна, свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 3,1020 гектарів, кадастровий номер земельної ділянки 3222986300:03:213:0006, розташовану на території Пустовітської сільської ради Миронівського району Київської області, та державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 965285, виданий Миронівською районною державною адміністрацією 26 березня 2008 року, оскільки вони видані, в тому числі, на майно, право на оформлення спадщини на яке виникло у неї. Процесуальні дії у справі, заяви, клопотання учасників справи Ухвалою судді Миронівського районного суду Київської області від 01 лютого 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалою судді Миронівського районного суду Київської області від 25 лютого 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Аргументи учасників справи Відповідач відзиву на позов не подали. У судове засідання позивачі та представник позивачів не з`явились, в поданій до суду заяві представник позивачів просив розгляд справи проводити за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача Миронівської районної державної нотаріальної контори Київської області в судове засідання не з?явився, виконуюча обов?язки державного нотаріуса Миронівської районної державної нотаріальної контори Т.А. Полковнікова в надісланій до суду заяві просила справу розглядати без участі представника Миронівського районної державної нотаріальної контори. Свою позицію щодо заявленних позовних вимог не висловила. Відповідач [PERSON] в направлених до суду заявах від 25 лютого 2021 року та 18 травня 2021 року просила розгляд справи здійснювати в її відсутності, позовні вимоги визнала повністю, просила позов задовольнити. Розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, а тому за правилами частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Фактичні обставини справи Судом встановлені такі фактичні обставини. [INFO] в селі Пустовіти Миронівського району Київської області, померла [PERSON] . Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є доньками померлої [PERSON] . Вказані обставини підтверджуються даними свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 18 вересня 2006 року Пустовітською сільською радою Київської області (а.с. 8), свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Пустовітською сільською радою (а.с.12), свідоцтва про укладення шлюбу сері [NUMBER] , виданого Таращанським райвідділом ЗАГС Київської області 13 вересня 1975 року (а.с.13), свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Пустовітською сільською радою 25 листопада 1954 року (а.с.18), свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого Пустовітською сільською радою Миронівського району 03 березня 1975 року (а.с. 19). 31 січня 2007 року Миронівською районною державною нотаріальною конторою після смерті [INFO] [PERSON] було відкрито спадкову справу № 23 (зареєстровану в спадковому реєстрі за № 41660773). Вказана обставина підтверджується Витягом зі Спадкового реєстру № 8288340 (а.с. 64). З матеріалів спадкової справи вбачається, що за життя [PERSON] склала заповіт, яким все її майно, де б воно не було і чого б воно не складалось і взагалі на що вона за законом матиме право, вона заповіла [PERSON] та [PERSON] (а.с. 59). 23 січня 2007 року [PERSON] подала до Миронівської районної державної нотаріальної контори заяву за № 46, якою відмовилася від належної їй частки спадкового майна за заповітом, посвідченим Пустовітською сільською радою Миронівського району Київської області 29 вересня 1995 року за № 19 (а.с. 56). 23 січня 2007 року відповідач [PERSON] подала до Миронівської районної державної нотаріальної контори заяву за № 47, згідно з якою вона прийняла спадщину після смерті [PERSON] за заповітом, посвідченим Пустовітською сільською радою Миронівського району Київської області 29 вересня 1995 року за № 19 (а.с. 57). До складу спадкового майна входила земельна ділянка, кадастровий номер 3222986300, розташована на території Пустовітської сільської ради Миронівського району Київської області, яка належала померлій [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії КВ № 035116, виданого Миронівською районною державною адміністрацією 28 лютого 2004 року. Також, до складу спадкового майна входили майновий пай, який належав померлій на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай серії КИ-ХV № 1435469, виданого Пустовітьскою сільською радою, та житловий будинок [ADDRESS] , земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка належала померлій на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 163816, виданого Пустовітською сільською радою (а.с. 84). Державним нотаріусом Миронівської районної державної нотаріальної контори Шепітко В.В. на ім?я відповідача [PERSON] 02 квітня 2008 року видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом № 1-1815 на спадкове майно, яке складається з земельної ділянки площею 3,1020 гектарів, кадастровий номер земельної ділянки 3222986300, розташованої на території Пустовітської сільської ради Миронівського району Київської області (а.с. 76) та свідоцтво про право на спадщину за заповітом № 1-1817 на спадкове майно, яке складається з майнового паю, належного померлій на підставі сертифікату серії КИ-ХV № 1435469 (а.с. 78). Також в матеріалах спадкової справи наявне рішення Миронівського районного суду від 22 грудня 2008 року у сраві № 2-801/2008 року за позовом [PERSON] до Пустовітської сільської ради Миронівського району Київської області, Управління земельних ресурсів у Миронівському районі Київської області, Миронівського державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» Київської регіональної філії про визнання недійсними держаних актів на право власності на земельну ділянку та визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом, згідно з яким за [PERSON] визнано право в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] власності на земельну ділянку площею 0,25 га, що розташована на території Пустовітської сільської ради в [ADDRESS] (а.с. 87-88). Рішенням Миронівського районного суду від 23 травня 2007 року у справі № 2-287 (2007 рік) за позовом [PERSON] до Пустовітської сільської ради про визнання права власності на будинок в порядку спадкування визнано за заповітом право власності на будинок з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] (а.с. 82). 26 березня 2008 року на підставі свідоцтва про право на спадщину Миронівською райдержадміністрацією відповідачу [PERSON] видано державний акт на право власності на успадковану земельну ділянку (а.с. 22). 26 березня 2008 року проведено державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 3222986300:03:213:0006 в Державному земельному кадастрі. Вказані обставини підтверджуються даними Державного акту власності на земельну ділянку серії ЯД № 960265, виданого Миронівськю райдержадміністрацією 26 березня 2008 року (а.с. 22) та даними Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ - 3220956032020 від 16 листопада 2020 року (а.с. 23-25). За даними Витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки нормативна грошова оцінка земельної ділянки кадастровий номер 3222986300:03:213:0006 становить 124019,36 гривень (а.с. 26). Позивач [PERSON] 19 листопада 2020 року звернулася до Миронівської районної державної нотаріальної контори Київської області з заявою про видачу свідоцтва про право власності на земельну ділянку (а.с. 89). Державним нотаріусом Миронівської районної державної нотаріальної контори Київської області на заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину позивачу [PERSON] було надано відповідь у вигляді повідомлення № 598/02-14 від 19 листопада 2020 року, у якому державний нотаріус повідомив, що 23 січня 2007 року [PERSON] відмовилася від прийняття спадщини після смерті [INFO] [PERSON] , рекомендовано звернутися за захистом своїх прав до суду (а.с. 34). Судом встановлено, що позивач з 1986 року має захворювання хребта, який супроводжується больовим синдромом, в тому числі при ходінні. З 01 серпня 2003 року їй встановлено другу групу інвалідності за загальним захворюванням. Вказані обставини підтврджуються направленням на МСЕК № М421 від 21 червня 2000 року (а.с. 27), довідкою про встановлення інвалідності серії [NUMBER] (а.с. 28); консультативним заключенням № 11581 від 18 серпня 2000 року (а.с. 30), довідкою № 4 виданою КНП «Таращанська центральна района лікарня 26 листопада 2020 року (а.с. 29); протоколами МРТ обстеження в діагностичному центрі Медімпульс» від 06 лютого 2020 року, 27 лютого2020 року (а.с. 31-33). Мотиви суду та застосовані норми права Суд, дослідивши надані матеріали справи, всебічно та повно з?ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об?єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об?єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов?язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб?єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Цією ж статтею визначено загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів. Під час з`ясування характеру спірних правовідносин, предмету і підстав позову, наявності чи відсутності порушеного права чи інтересу та можливості його поновлення або захисту в обраний позивачем спосіб, суд прийшов до наступних висновків. Частиною 1 статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з таких підстав є спадкування майна. За приписами статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов?язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно статей 1217,1218 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування за заповітом мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов?язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини (тобто на момент його смерті) і не припинились внаслідок смерті. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є спадкоємцями після смерті своєї матері [PERSON] 23 січня 2007 року вони звернулися до Миронівської районної державної нотаріальної контори, в якій було відкрито спадкову справу. Як вбачається з матеріалів спадкової справи позивачем [PERSON] 23 січня 2007 року було підписано та подано нотаріусу заяву про відмову від права на спадкування своєї частки спадкового майна за заповітом. Разом з тим відповідачем [PERSON] було подано заяву про прийняття спадщини. Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов?язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов?язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов?язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов?язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Таким чином, заява про відмову від спадщини є одностороннім правочином. Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п?ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. За правилом частини 3 статті 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Позивач стверджує, що 23 січня 2007 року підписала заяву про відмову від спадщини під впливом помилки, оскільки вважала, що підписує документ, яким довіряє сестрі вести від її імені спадкову справу після смерті матері, оскільки за станом здоров?я не могла приїжджати до нотаріальної контори для оформлення спадщини. З роз?яснень, наданих нотаріусом зрозуміла, що підписання документу, яким в подальшому виявилася заява про відмову від спадщини, означає, що спадкову справу буде від її імені вести сестра. Відповідно до статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов?язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона мала істотне значення. Істотне значення має помилка щодо природи правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідач [PERSON] , будучи єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину і оформив спадкові права, визнала право позивача на спадкування Ѕ частки спадкового майна. Обставин підписання оспорюваної заяви про відмову від спадщини у нотаріуса, на які посилається позивачка, не заперечила. Таким чином, судом встановлено, що позивач склала заяву про відмову від спадщини під впливом помилки, і така помилка мала істотне значення, а тому наявні підстави для визнання недійсною заяви [PERSON] від 23 січня 2007 року про відмову від спадщини, що відкрилася після смерті [PERSON] . Щодо вимог про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним, суд зазначає, що відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Разом з тим, пунктом 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз?яснено, що відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Відповідно до статті 392 ЦК України, власник майна може пред?явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 1278 ЦК України визначено, що частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Відповідно до пункту 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при поділі спадщини між спадкоємцями необхідно враховувати правило частини першої статті 1278 ЦК про те, що коли спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між спадкоємцями, частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними. При розподілі такої спадщини необхідно застосовувати норми, що регулюють відповідні правовідносини спільної часткової власності. Оспорюване свідоцтво про право на спадщину за законом, видане відповідачу, та отриманий нею на підставі вказаного документа державний акт на право власності на земельну ділянку не відповідають вимогам закону, оскільки видані на майно, спадкових прав на 1/2 частину якого набула [PERSON] за заповітом. Вимоги про визнання частково недійсними свідоцтва про право на спадщину та державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого на підставі вказаного свідоцтва, є похідними від вимоги про визнання недійсною заяви про відмову від спадщини, а тому підлягають до задоволення з урахуванням законодавчо визначених правил поділу спадщини. Разом з тим, суд зазначає, що у справах про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), якому (яким) видано свідоцтво, а не нотаріус, який видав оспорюване свідоцтво про право на спадщину. Такий висновок узгоджується з висновками викладеними у постанові Верховного Суду від 01 червня 2020 року в справі № 361/6553/16-ц (провадження № 61-1219св19). Висновки за результатами розгляду Згідно правил статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 14, у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частин 1, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За правилами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналіз наведених норм процесуального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, сторона, яка звернулася до суду, повинна довести належними та допустимими доказами вимоги, що нею заявлені, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. За таких обставин, звертаючись до суду з позовом саме на заявника покладається обов?язок з доведення належними, допустимими та достатніми доказами своїх позовних вимог з посиланням на матеріально-правову підставу своїх вимог. Сукупність досліджених в судовому засіданні доказів доводять той факт, що позивач, підписуючи осопорювану заяву про відмову від права на спадщину, помилилася щодо обставин правочину, які мають істотне значення, а тому така заява, як односторонній правочин, підлягає визнанню недійсною. Внаслідок визнання недійсною заяви про відмову від спадщини, підлягають визнання недійсними оспорювані свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку в частині Ѕ частки спадкового майна та державний акт про право власності на земельну ділянку, виданий на підставі вказаного свідоцтва. Крім того, статтею 206 ЦПК України визначено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідач [PERSON] у поданій до суду заяві позовні вимоги визнала повністю та просила їх задовольнити. Визнання позову відповідачем [PERSON] не суперечить закону, не порушує прав та свобод чи інтересів інших осіб, а тому приймається судом. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що всі обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання правочину недійсним, визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним, визнання державного акта на право власності на земельну ділянку частково недійсним, визнання права власності на Ѕ частину земельної ділянки в порядку спадкування підтверджені матеріалами справи та підлягають задоволенню. В частині позовних вимог, пред?явлених до Миронівської районної державної нотаріальної контори, позов задоволенню не підлягає. Розподіл судових витрат Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до частини 6 статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно з пункту 8 частини 3 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідність І та ІІ груп. Позивач є особою, яку звільнена від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, при зверненні до суду судовий збір не сплачувала. Відповідно до підпункту 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Судовий збір за майнову вимогу складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі (стаття 4 Закону України «Про судовий збір»). Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» установлено у 2020 році прожитковий мінімум на одну особу працездатну особу з 1 січня - 2027 гривень. Позивачем заявлено три немайнові вимоги та одну майнову вимогу про визнання права власності на 1/2частину спірної земельної ділянки, нормативна грошова оцінка якої становить 124019,36 гривень. Таким чином ціна позову складає 124019,36 : 2 = 62009,68 гривень. Відповідно розмір судового збору за майнову вимогу становить 62009,68 х 1% = 620,10 гривень, але не менше 810,80 гривень (2027 грн. х 0,4). Розмір судового збору за три вимоги немайнового характеру становить 2027 гривень х 0,4 х 3 = 2432,4 гривень. Таким чином, загальний розмір судового збору, що підлягає стягненню з відповідача в дохід держави становить 810,80 + 2432,4 = 3243,2 гривень.

Outcome: partial