Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-19 00:00:00

Лікар-психіатр 5-А відділення ПОКПЛ ім. О.Ф.Мальцева [PERSON] 15 лютого 2018 року звернувся в Київський районний суд м. Полтави з заявою про примусову госпіталізацію [PERSON], [INFO]. Заява обґрунтована тим, що в Полтавську обласну клінічну психіатричну лікарню ім. О.Ф.Мальцева 15 лютого 2019 року о 11 год. 00 хв. за направленням лікаря-психіатра Лубенської ЦРЛ [PERSON] була госпіталізована [PERSON], [INFO], з діагнозом: гострий, переважно маячний психотичний розлад. F 23.3. Також лікар вказував, що в приймальному відділенні Полтавської обласної клінічної психіатричної лікарні ім. О.Ф.Мальцева під час огляду черговим лікарем [PERSON] поводилася неадекватно, активно чинила опір при огляді, кричала, нецензурно лаялася, була агресивна по відношенню до персоналу, категорично відмовилася від госпіталізації. В своїй заяві лікар просив суд винести рішення про примусову госпіталізацію [PERSON] до психіатричного стаціонару. В судовому засіданні лікар та представник лікарні повністю підтримали вимоги заяви про примусову госпіталізацію [PERSON] [PERSON], за участі якої проводився розгляд заяви, категорично відмовлялася від лікування, оспорює наявність в неї психічного захворювання. Прокурор в судовому засіданні заяву підтримала та просила її задовольнити. Суд, заслухавши лікаря, думку прокурора, особу, щодо якої порушується питання, вивчивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що в Полтавську обласну клінічну психіатричну лікарню ім. О.Ф.Мальцева 15 лютого 2019 року о 11 год. 00 хв. за направленням лікаря-психіатра Лубенської ЦРЛ [PERSON] була госпіталізована [PERSON], [INFO], з діагнозом: гострий, переважно маячний психотичний розлад. F 23.3». Встановлено, що в приймальному відділенні Полтавської обласної клінічної психіатричної лікарні ім. О.Ф.Мальцева під час огляду черговим лікарем [PERSON] [PERSON] поводилася неадекватно, активно чинила опір при огляді, кричала, нецензурно лаялася, була агресивна по відношенню до персоналу, у звязку з чим проводилася мяка фіксація на 30 вх., категорично відмовилася від госпіталізації. Дані обставини агресивної поведінки в приймальному відділенні не оспорювалися [PERSON] в судовому засіданні, але така поведінка особою пояснювалася захистом від протиправних дій відносно неї. Відповідно до норм ст. 14 Закону України Про психіатричну допомогу особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Відтак, аналіз норм ст. 14 Закону дає підстави вважати, що примусова госпіталізація можлива за певних умов, а саме: особа страждає на психічний розлад, а також якщо вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Підпунктом «е» пункту 1 статті 5\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року (ратифікованої Верховною Радою України прийняттям Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР) кожному гарантується право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім законного затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законного затримання психічно хворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг відповідно до процедури, встановленої законом. Так, прикладом реалізації права на свободу та особисту недоторканність в контексті положень підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що стосується позбавлення (обмеження) волі психічнохворих шляхом поміщення їх у психіатричний заклад, є рішення у справі Вінтерверп проти Нідерландів від 24 жовтня 1979 року. У вказаній справі ЄСПЛ звернув увагу на три вимоги, що зумовлюють наявність законних підстав для обмеження волі психічно хворої особи. Зокрема, особа повинна реально страждати психічним захворюванням, тобто реальні психічні розлади повинні бути встановлені компетентними органами на основі об'єктивної медичної експертизи; психічні розлади повинні досягти такого рівня, які виправдовують позбавлення волі; дійсність позбавлення волі залежить від наявності такого захворювання, особа може бути позбавлена волі до тих пір, поки є захворювання, що встановлено відповідним висновком. Такі ж висновки містяться й в інших рішеннях ЄСПЛ, а саме рішення від 28 жовтня 2003 року у справі Ракевич проти Російської Федерації, рішенні від 27 березня 2008 року у справі Штукатуров проти Російської Федерації. Як встановлено судом, [PERSON] є особою, яка страждає на психічний розлад. [PERSON], [INFO], комісією ліврів встановлено діагноз: гострий, переважно маячний психотичний розлад F 23.3. Зазначений діагноз було встановлено на підставах та в порядку визначеному законом, він не спростований жодними доказами, тому незгода [PERSON] з наявністю у неї психічного захворювання судом оцінюється критично. Окрім того, за висновком комісії лікарів-психіатрів ПОКПЛ ім. О.Ф.Мальцева від 15 лютого 2019 року [PERSON], [INFO], зважаючи на наявність у неї тяжкого психічного розладу, відмову від добровільного лікування. внаслідок чого вона виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих (агресивна поведінка по відношенню до батька та матері), підлягає госпіталізації до психіатричного стаціонару в примусовому порядку. Вирішуючи питання про те, що вчиняє [PERSON] та чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, суд виходить з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] 14 вересня 2018 року вчинила протиправні дії щодо малолітньої доньки Анастасії, [INFO]. Дані обставини суд вважає доведеними та такими, що не підлягають додатковому встановленню в силу норм ч. 6 ст. 82 ЦПК України, згідно з якою постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов'язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Окрім того, [PERSON] вчиняє агресивні дії щодо своїх близьких рідних матері та батька. В судовому засіданні остання не оспорювала факт спричинення тілесних ушкоджень матері, але пояснила свої дії необхідністю корегування поведінки матері, невмінням матері правильно висловлюватися. Отже, дані обставини свідчать про те, що [PERSON] вчиняє дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих. Категорична відмова [PERSON] від лікування та її некритичність до свого стану фактично є діями, що являють собою безпосередню небезпеку для неї самої, оскільки за висновком лікарів-психіатрів особа потребує такого лікування. При вирішенні даної справи суд враховує висновок щодо застосування норм права, викладений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 28 лютого 2018 року в справі № 2-1/07, де суд зазначив, що надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції з усіма гарантіями, що передбачені цією статтею, включно з правом на відшкодування будь-якої шкоди, завданої позбавленням свободи, якщо воно буде визнане таким, що не відповідає чинному законодавству України. \~\~\~\~\~ Згідно з практикою ЄСПЛ щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції особа не може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо не дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання. В даному випадку суд приходить до висновку про достовірність тієї обставини, що особа є психічно хворою (висновок комісії лікарів від 15 лютого 2019 року, висновок від 18 лютого 2019 року та від 19 лютого 2019 року). Психічний розлад [PERSON] є такого виду та ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні, оскільки без лікування в стаціонарних умовах є ризик того, що [PERSON] може вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку як для себе, так і для оточуючих. Окрім того, обґрунтованість тривалості тримання у психіатричній лікарні в залежності від стійкості захворювання ЛукашВільчур Т.М. може бути визначена лікарями виходячи із наступного протікання захворювання. Посилання адвоката на ту обставину, що лікування особи можливо по місцю її наближеного проживання, судом оцінюється критично, оскільки [PERSON] не критична до свого стану, категорично заперечує наявність у неї захворювання та не бажає лікуватися. Встановивши дані обставини, суд приходить до висновку про обґрунтованість тверджень лікаря щодо необхідності лікування [PERSON] саме в стаціонарних умовах. За таких обставин, суд приходить до висновку, що заява лікаря-психіатра 5-А відділення ПОКПЛ ім. О.Ф.Мальцева [PERSON] про примусову госпіталізацію до психіатричного закладу [PERSON] підлягає задоволенню повністю.

Outcome: approved