Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-25 00:00:00

І. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача 1. 28 березня 2019 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] (далі - відповідач) в якому просить визнати його особистою приватною власністю земельну ділянку площею 0,0740 га., кадастровий номер [NUMBER] , що розташована за адресою: [ADDRESS] та будинок [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що сторони перебували у шлюбі з 15 травня 2012 року та рішенням суду було розірвано шлюб 06 квітня 2018 року. У період шлюбу сторони придбали вищевказане майно, але назване майно було набуте за особисті кошти позивача. Так позивач 04 серпня 2016 року продав квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] та 20 серпня 2016 року позивачем за особисті кошти, отримані від продажу названої квартири було придбано спірну земельну ділянку разом з розташованим на ній спірним будинком. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. 2. У судове засідання сторони не з`явилися, надали заяви про розгляд справи без їх участі, в своїх заявах просили ухвалити рішення, оскільки відповідач визнала зустрічні позовні вимоги у повному обсязі. ІІІ. Інші процесуальні дії у справі. 3. Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 29 січня 2019 року було відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання. 4. Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 03 квітня 2019 року було прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Вимоги за зустрічним позовом об`єднані в одне провадження з первісним позовом. 5. Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 26 липня 2019 року було прийнято відмову від позову [PERSON] та провадження по справі в частині первісного позову закрито. 6. Частиною четвертою статті 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. 7. Враховуючи, що від позивача та відповідача надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, а також у зв`язку з тим, що позивач підтримує зустрічні позовні вимоги, а відповідач зустрічний позов визнала, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених сторін, на підставі наявних у суду матеріалів. 8. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. 9. Відповідно до рішення Приморського районного суду Одеської області від 06 квітня 2018 року, сторони розірвали шлюб у якому перебували з 15 травня 2012 року (а.с. 6) 10. 04 серпня 2016 року відповідно до договору купівлі-продажу, [PERSON] передав у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] . (а.с. 24-26) 11. З договору купівлі-продажу від 20 серпня 2016 року вбачається, що [PERSON] придбав земельну ділянку, площею 0,0740 га., кадастровий номер [NUMBER] , цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] у гр. [PERSON] (а.с. 27) 12. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за позивачем зареєстрований житловий будинок, загальною площею 91,3 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 31-32) V. Оцінка Суду. 13. Згідно зі ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). 14. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. 15. Відповідно до п. 23 Постанови пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р. про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя (далі - Постанова пленуму ВСУ №11 від 21.12.2007 р.), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. 16. Пунктом 24 вищевказаної постанови передбачено, що не належить до спільної сумісної власності майно набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. 17. Окрім іншого, 01.07.2016 р. Верховний Суд України у справі № 6-612цс15 прийшов до наступних висновків: «Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя». 18. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. 19. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. 20. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. 21. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-1568цс16 від 07 грудня 2016 року. 22. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. 23. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. 24. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. 25. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. 26. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 року (справа №6-399-цс17). 27. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 28. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, суд зобов`язаний з`ясувати, чи це майно може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, чи є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. 29. З урахуванням викладеного та чинного законодавства, при вирішенні справи по суті необхідно врахувати те, що істотними обставинами справи (джерело походження коштів) є придбання 20.08.2016 року земельної ділянки виключно за кошти, які належали особисто позивачу та визнання відповідачем цієї обставини. 30. Беручи до уваги згоду відповідача з позовними вимогами щодо визнання земельної ділянки та житлового будинку особистою власністю [PERSON] , суд дійшов до висновку, що вищевказана земельна ділянка та житловий будинок не належить до складу майна, яке підлягає поділу між позивачем та відповідачем як подружжям, а є особистою приватною власністю позивача - [PERSON] .

Outcome: approved