Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-08 00:00:00

КП «Коропське районне бюро технічної інвентаризації» звернулось до суду з даним позовом, вказуючи на те, що [PERSON] працювала бухгалтером в КП «Коропське районне бюро технічної інвентаризації» до 27.01.2017 року. Наказом від 22.04.2016 року їй була надана щорічна основна відпустка за робочий рік з 05.03.2016 року по 04.03.2017 року та виплачена заробітна плата в сумі 2901,80 грн. А наказом від 04.01.2017 року їй була надана щорічна відпустка на 24 дні та виплачена заробітна плата за відпустку в сумі 1823,61 грн. і матеріальна допомога на оздоровлення в сумі 312,53 грн. Оскільки відповідачка повністю не відпрацювала робочі роки, то виникла заборгованість перед підприємством за не відпрацьовані відпустки та матеріальній допомозі на оздоровлення в сумі 5143,41 коп. А тому позивач просить суд стягнути з [PERSON] на його користь 5143,41 грн. покриття заборгованості за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого часу та судові витрати сплачені по цьому позову. В судовому засіданні представники позивача Федяй Ю.М. та Яковенко Т.В. позовні вимоги підтримали по вищевикладеним мотивам і просять їх задовольнити. Пояснили, що в штаті Коропського РБТІ відсутня посада спеціаліста з кадрової роботи. Вказані обов»язки виконує бухгалтер. Отже, [PERSON] в період своєї роботи в РБТІ виконувала зазначені обов»язки і готувала всі накази з кадрів, у тому числі і накази про власні відпустки. Це спростовує її твердження про недоліки наказу про її відпустку на 2017 рік, а також те, що її не було ознайомлено з наказом. Також, саме вона як бухгалтер здійснювала розрахунок власних «відпускних». В судовому засіданні відповідачка [PERSON] позовні вимоги позивача не визнала, надала заперечення на позов. Суть заперечень полягає в тому, що відпустки та «відпускні» отримувала у встановленому законом порядку, без будь-яких зловживань зі свого боку. А тому вимоги позивача є безпідставними. Посилається на положення ст. 1215 ЦК України про неможливість утримання безпідставно нарахованої заробітної плати, а також на невідповідність наказу про власну відпустку від 04.01.2017 року вимогам нормативних документів, що ставить під сумнів сам факт надання їй відпустки. У зв»язку з твердженнями відповідача про помилки з боку позивача при визначенні заборгованості, їй було роз»яснено право заявити клопотання про призначення судової експертизи для вирішення даних питань, але відповідач відмовилася. Також, їй було роз»яснено право самій підготувати і надати суду розрахунки «відпускних», скориставшись власними знаннями у сфері бухгалтерського обліку, для чого сторону позивача було зобов»язано надати всі наявні бухгалтерські документи. Сторона позивача свій обов»язок з надання документів виконала, але відповідач не скористалася правом зробити та надати суду власні розрахунки. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши надані докази, суд встановив такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Згідно Наказу № 35 від 01.11.2007 року [PERSON] прийнято на роботу до Коропського РБТІ на посаду провідного бухгалтера. Протягом 2007-2015 р.р. [PERSON] отримувала щорічні відпустки, що підтверджується відповідними наказами по підприємству. Наказом № 8 від 22.04.2016 року [PERSON] надано основну відпустку тривалістю 24 календарних дні та додаткову відпустку тривалістю 4 календарних дні з 27.04.2016 по 27.05.2016, що підтверджується відповідним наказом та відомістю нарахування заробітної плати. Наказом № 4 від 04.01.2017 року [PERSON] надано основну відпустку тривалістю 24 календарних дні з 05.01.2017 по 28.01.2017 з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення, що підтверджується відповідним наказом та відомістю нарахування заробітної плати. Наказом № 5 від 27.01.2017 року [PERSON] звільнено з роботи за власним бажанням. Відповідно до ст.ст. 74, 75 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Згідно ст. 22 Закону України «Про відпустки»: У разі звільнення працівника до закінчення робочого року, за який він уже одержав відпустку повної тривалості, для покриття його заборгованості власник або уповноважений ним орган провадить відрахування із заробітної плати за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року. Відрахування, передбачене частиною першою цієї статті, не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи у зв'язку з: 1) призовом або прийняттям (вступом) на військову службу, направленням на альтернативну (невійськову) службу; 2) переведенням працівника за його згодою на інше підприємство або переходом на виборну посаду у випадках, передбачених законами України; 3) відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, а також відмовою від продовження роботи у зв'язку з істотною зміною умов праці; 4) змінами в організації виробництва та праці, в тому числі ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємства, скороченням чисельності або штату працівників; 5) виявленням невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, що перешкоджають продовженню даної роботи; 6) нез'явленням на роботу понад чотири місяці підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами, якщо законодавством не встановлено більш тривалий термін збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні; 7) поновленням на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу; 8) направленням на навчання; 9) виходом на пенсію. Таким чином, враховуючи положення вищевказаних норм закону, у позивача виникло право звернення до суду з вимогою до відповідача про стягнення заробітної плати за невідпрацьовані дні відпустки та матеріальної допомоги на оздоровлення. Суд відхиляє посилання відповідача на ст. 1215 ЦК України про неможливість стягнення безпідставно нарахованої заробітної плати, так як ст. 22 Закону України «Про відпустки», яка є спеціальної нормою, поряд з положеннями ЦК України, які є загальними нормами, прямо передбачає можливість стягнення заробітної плати у такому конкретному випадку. Також, суд відхиляє твердження позивача про невідповідність наказу № 4 від 04.01.2017 року вимогам нормативних документів і у зв»язку з цим, начебто, непідтвердженням факту надання щорічної відпустки. Так, на пряме запитання суду, чи спростовує відповідач факт надання їй відпустки і «відпускних» згідно з наказом № 4 від 04.01.2017 року, вона жодної відповіді не надала, та не заявила про існування будь-яких доказів на спростування даного факту. Пояснила, що з даним наказом ознайомилася, але не поставила підпис про це, так як у наказі була відсутня відповідна графа. Також, відповідач не надала суду жодних доказів або власних розрахунків на спростування розрахунків позивача, викладених у позові Відповідно до ст. 81 ЦПК України: Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких обставин позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved