Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-29 00:00:00

Із позовної заяви та поданих позивачем копій документів слідує, що 09 листопада 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № VIUWSE00000252. Відповідно до умов цього договору позивач надав відповідачеві кредит у розмірі 12 тисяч гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00 % на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 08 листопада 2009 року. Оскільки відповідач продовжував ухилятись від виконання зобовязань за договором, не погашає заборгованість яка виникла, позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення заборгованості за кредитом. Відповідно до поданого позивачем розрахунку, станом на 21 вересня 2015 року заборгованість за кредитом складає 102781,88 гривні, зокрема: 31,31 грн. заборгованість за кредитом, 24545,56 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 2695,72 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом, 75509,29 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. На підставі судового наказу від 10 серпня 2009 року виданого Мурованокуриловецьким районним судом із [PERSON] стягнуто заборгованість за вищевказаним договором у розмірі 16\~328 гривень 22 копійки. У цьому позові позивач просить стягнути з відповідача 86453 гривні 66 копійок Представник позивача у судові засідання не зявлявся, кожного разу надавав суду заяви про розгляд справи у його відсутності, про підтримання позовних вимог (а.с. 3, 29, 45, 58). Будучи належним чином повідомленим про день, час і місце судового розгляду на 30 грудня 2015 року (а.с. 67), представник позивача в судове засідання не зявився і не повідомив суд про причину неявки, а також не надав суду повторно витребувану для огляду в судовому засіданні кредитну справу. Судом, з врахуванням положень ст. 27 та ч. 2 ст. 158 ЦПК України ухвалено провести розгляд справи за відсутності представника позивача на підставі наданих ним доказів. Представник відповідача (а.с. 34) [PERSON] у судовому засіданні 20 листопада 2015 року позовну вимогу ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] не визнав суду пояснив, що 11 липня 2013 року йому стало відомо про існування договірних правовідносин між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] Насправді такий договір [PERSON] не підписував, а тому у 2013 році було порушено справу про визнання на підставі ч. 2 ст. 207, ч.ч. 1 і 3 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України цього договору недійсним. Відповідно до висновку судово-технічної та почеркознавчої експертизи № 2045/2046/13-21 від 12.12.2013 року, підпис у Кредитному договорі № VIUWSE00000252 від 09 листопада 2006 року в розділі 7 «юридичні адреси сторін» в графі «позичальник» ймовірно виконано не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням якогось підпису [PERSON] На інші питання експерт відповісти не міг через відсутність оригіналу кредитного договору. Рішенням суду від 30 грудня 2013 року [PERSON] відмовлено в позові у звязку зі спливом строку позовної давності. Вважає, що в цьому позові позивач не виконав вимоги цивільно-процесуального кодексу про надання стороною належних доказів на ствердження своїх вимог, зокрема, ігнорував неодноразові ухвали суду про зобовязання надати для огляду в судовому засіданні оригінал кредитної справи. Припускає, що цієї справи взагалі може не існувати, оскільки і на вимоги суду у справі за 2013 рік вона не була надана для проведення почеркознавчої експертизи. Однак, просить застосувати у цих правовідносинах загальний та спеціальний строки позовної давності (а.с. 47-49). Розглянувши справу в судовому засіданні, дослідивши та оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором із [PERSON] слід відмовити, виходячи з наступного: Кредитний договір - це цивільно-правовий документ, який визначає взаємні юридичні права і обов'язки та економічну відповідальність банку і клієнта (позичальника) з приводу проведення кредитної операції. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Позивач заявляє, що сторони перебувають у договірних правовідносинах на підставі кредитного договору № VIUWSE00000252 від 09 листопада 2006 року (а.с. 7-9). Предметом договору є кредит в сумі 12\~000 гривень, які відповідач отримав на ремонт будівлі, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 2,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Щомісяця у період сплати з 15 по 20 число (п. 1.1. Договору) [PERSON] повинен був надавати Банку кошти в сумі 652 гривні 90 копійок, що складається із заборгованості за кредитом, відсотками, виногородами та комісією. Для виконання договору Банк відкрив позичальникові рахунки для відшкодування коштів спрямованих на погашення заборгованості, кредитний рахунок, рахунок по відсотках, рахунок для обліку комісії і винагороди. Відповідно до п. 3.3 Кредитного Договору кошти, отримані від позичальника для погашення заборгованості по кредиту, насамперед направлялися для відшкодування витрат/збитків Банку, згідно п. 2.2.9, 2.38 Договору, далі пені згідно розділу 4 Договору, далі простроченої комісії по кредиту, простроченої винагороди, прострочених відсотків, простроченої заборгованості за кредитом, і частина суми, що залишається направлялася для погашення заборгованості за кредитом, далі - комісії, винагороди, відсотків, кредиту. Даний кредит був наданий позичальнику [PERSON] в обмін на зобовязання з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди і комісії у зазначені договором строки. Статтями 526, 527, 530 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином, в установлений строк і відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, правочин, яким є кредитний договір, має бути вчинений із врахуванням вільного волевиявлення учасника, зокрема, позичальника, і відповідати його внутрішній волі. 24 липня 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати кредитний договір, укладений між ним та банком недійсним. Висновком експертів було встановлено, що підпис від імені [PERSON] у графі «Позичальник» в розділі «юридичні адреси сторін» ймовірно виконано не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням якогось підпису [PERSON] (справа №139/765/13-ц, а.с. 84-87). Рішенням Мурованокуриловецького районного суду від 30 грудня 2013 року (справа №139/765/13-ц, а.с. 113-114) [PERSON] відмовлено в задоволені позову, у звязку із спливом строку позовної давності про яку було заявлено представником відповідача. Таким чином, відповідачем доведено, що не було його волі на укладення кредитного договору із ПАТ КБ «ПриватБанк», він не підписував такого договору. Крім того, відповідно до ст. 60 ЦПК України, \~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивач не надав оригінал кредитного договору, хоча суд тричі витребовував її ухвалами (а.с. 37-38, 50-51, 61), а тому не усунув підставний сумнів представника відповідача про відсутність такого кредитного договору, а також не надав доказів про видачу [PERSON] предмету договору. Одночасно, відповідно до судового наказу, виданого Мурованокуриловецьким районним судом 10 серпня 2009 року, із [PERSON] на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто суму заборгованості за договором кредиту у розмірі 16328 гривень 22 копійки: з яких 8401 гривня 41 копійка заборгованість за кредитом, 4644 гривні 32 копійки - заборгованість по процентах за користування кредитом, 1435 гривень 72 копійки - заборгованість по комісії за користування кредитом, 593 гривні 05 копійок - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, 500 гривень штраф (фіксована частина), 753 гривні 72 копійки штраф (процентна складова) (а.с. 4, а також судом було оглянуто оригінал судового наказу із архіву суду). За змістом ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов?язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Із розрахунку заборгованості (а.с. 5-6) вбачається, що останнє погашення за кредитним договором № VIUWSE00000252 здійснено у лютому 2008 року. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України передбачено право кожної особи у порядку, встановленому цивільно-процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. 20 листопада 2015 року представник відповідача [PERSON] подав суду заяву про застосування до заявлених ПАТ КБ «ПриватБанк» позовних вимог строку позовної давності (а.с. 47-49), оскільки останній платіж за кредитним договором здійснено понад сім років тому. Статтею 256 ЦК України, визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки (стаття 257 ЦК України). Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. (ст. 261 ЦК України). Із матеріалів справи та умов кредитного договору слідує, що позичальник зобовязувався щомісяця з 15 по 20 число вносити на рахунок Банку погоджений сторонами щомісячний платіж в розмірі 652 гривні 90 копійок та здійснити остаточне погашення кредиту не пізніше 08 листопада 2009 року. Розрахунком ціни позову (а.с. 5-6) стверджується, що останній внесок за Кредитним договором зроблено у лютому 2008 року. Доведено, що позивачу ПАТ КБ «ПриватБанк» станом на 08 листопада 2009 року (строк дії Кредитного договору) було відомо або повинно було бути відомо про невиконання позичальником своїх зобовязань за кредитним договором. Зокрема, 10 серпня 2009 року за заявою ЗАТ КБ «ПриватБанк» видано судовий наказ про стягнення із [PERSON] заборгованості за цим кредитним договором (а.с. 4). Частиною 3 статті 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-738цс15 від 24 червня 2015 року) Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позивач звернувся до суду 01 жовтня 2015 року, тобто після спливу строку позовної давності, що закінчився 08 листопада 2012 року, не надав до суду заяви про поновлення строку позовної давності та пояснення причин пропуску цього строку, а представник відповідача наполягав на застосуванні позовної давності до спірних правовідносин (а.с. 47-49). Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Суд приходить до висновку, що заява представника відповідача [PERSON] про застосування строків позовної давності \~підлягає задоволенню. Відповідно до положень ч. 1 ст. 88 ЦПК України, судові витрати, понесені стороною позивача присуджуються лише у випадку ухвалення рішення на його користь, Оскільки суд прийшов до висновку про застосування строку позовної давності та відмови в позові з цієї підстави, відсутні підстави для задоволення вимоги про стягнення з відповідача на корить Банку судових витрат.

Outcome: dismissed