Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-21 00:00:00

І.Короткий зміст позовних вимог. [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Миронівського районного суду Київської області із позовом до [PERSON] (далі - відповідач), третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що від шлюбу з відповідачем мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Оскільки сімейні відносини між ними не склалися із-за діаметрально протилежних характерів, поглядів на життя, фізичної та психологічної несумісності, що призводило до безпричинних сварок та скандалів, то 1 червня 2016 року згідно рішення Дніпровського районного суду м. Києва шлюб між ними було розірвано. Після розлучення донька зареєстрована та проживає разом з позивачкою за адресою: [ADDRESS] . Позивачка несе повністю всі витрати по утриманню доньки та займаюся її вихованням. Відповідач ніякої фінансової допомоги не надає, окрім аліментів, які були призначенні йому Дніпровським районним судом м. Києва, починаючи з 6 червня 2016 року та до досягнення дитиною повноліття. Відповідач також ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, а саме не бере ніякої участі у вихованні та розвитку дитини. Кожного року, через відмову відповідачем надати дозвіл завірений нотаріусом для тимчасового виїзду доньки за межі України, позивачці доводиться звертатися до Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації. Позивачка має роботу, постійний доход та місце проживання. Спиртними напоями не зловживає, за місцем роботи і проживання характеризуюся позитивно, добре відноситься до доньки. Відповідач не може створити для дитини належних умов для виховання та розвитку, не має достатнього матеріального забезпечення та належних побутових умов. За таких умов, позивачка вважає, що дочці буде краще з нею, а тому просить визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , місцем проживання її матері - [PERSON] , [ADDRESS] . ІІ. Процесуальні дії у цивільній справі. Ухвалою судді від 28 травня 2021 року провадження у зазначеній справі було відкрито та справу призначено до підготовчого засідання. Ухвалою суду від 16 червня 2021 року зобов`язано Службу у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації надати письмовий висновок про доцільність визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , з матір`ю. ІІІ. Ставлення учасників цивільного процесу до пред`явленого позову. У підготовчому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, надали пояснення аналогічні позовній заяві та просила позов задовольнити. Відповідач в підготовчому засіданні позовні вимоги визнав повністю, проти задоволення позову не заперечував. Представник третьої особи служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації у підготовче засідання не зявився, в.о.начальника Т.Калініна надала заяву, в якій просила проводити розгляд справи без представника служби, покладається на розсуд суду. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення, з огляду на таке. IV. Встановлені судом фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, норми права, які застосовував суд, мотиви суду. Судом встановлено, що у сторін від зареєстрованого шлюбу [INFO] народилася донька [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданного 7 грудня 2011 року відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м.Києві, актовий запис №3474 (а.с. 44). 28 квітня 2016 року сторони розірвали шлюбу, що підтверджується копією рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 квітня 2016 року (а.с. 47-48). Сторони по справі мешкають окремо, після припинення шлюбних відносин, дитина проживає з позивачем, що визнали обидві сторони. [PERSON] , [INFO] , зареєстрована та проживає разом з матірю [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією довідки про фактичне місце проживання та копією довідки про реєстрацію місця проживання особи (а.с. 41-42). Згідно довідки ТОВ «Управління персоналом» №22/01-21-01 від 22 січня 2021 року [PERSON] працює в ТОВ «Управління персоналом» з 1 лютого 2017 року та займає посаду фахівець логістики, відділ з обслуговування ТОВ «Вірлпул Компані Україна». Дохід за період з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року склав 246525 гривень 05 копійок (а.с. 43). Як вбачається з виписки із медичної картки амбулаторного хворого [PERSON] , [INFO] , на диспансерному обліку не перебуває. Під наглядом поліклініки № 3 Дніпровського району, знаходиться з 2011 року (а.с.39). Згідно висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини № 103/6192/40/6 від 28 липня 2021 року, вбачається за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] . Частиною 1 ст. 161 СК України встановлено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи, окрім того положення ч. 1 ст. 161 СК, вказують на необхідність з`ясування особистої прихильності дитини до кожного з батьків. В принципі № 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, записано: «Дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення». В частині 2 статті 3 Конвенції про права дитини, що діє з 27 вересня 1991 року вказано: «Держави - учасники зобов`язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її згоди, приймаючи до уваги права та обов`язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи». Статтями 8, 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, № 2402 визначено: «Кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки та особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного із них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Вихованням в сім`ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці». Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України » від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд по правам людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по - перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789 - ХІІ визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції, держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Крім того, відповідно до положень абзацу 2 принципу 7 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1386 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання: ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Також при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини необхідно виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Необхідно враховувати принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенцію про права дитини, ратифіковану постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789 - ХІІ, та положення національного законодавства. Декларація, прийнята резолюцією 1386 ( XIV ) Генеральної Асамблеї ООН - це міжнародний договір у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів та Закону України « Про міжнародні договори України». Вона встановлює основні принципи в сфері забезпечення прав дитини. У свою чергу Конвенція про права дитини є міжнародним договором, приєднавшись до якого у 1991 році, Україна взяла на себе зобов`язання щодо забезпечення прав дитини, закріплених у цьому документі. Конвенція - частина законодавства України, як міжнародний договір має пріоритет над національним законодавством, її застосування обов`язкове. Конвенція про права дитини ґрунтується на принципах, закріплених у Декларації, і розвиває її положення, встановлюючи зобов`язання для країн - учасниць. Національне сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов`язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто може створити найбільш сприятливі умови для виховання дитини, інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батько ( - ки ) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши судом всі надані докази в сукупності та кожен доказ окремо, беручи до уваги, що відповідач позов визнав, суд вважає, за можливе визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачений останньою судовий збір в сумі 908 гривень. На підставі викладеного, ст.ст. 19, 141, 157, 160-161 СК України, ст.29 ЦК України,

Outcome: approved