Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-07 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив стягнути з відповідача суму у розмірі 12 783, 67 грн як відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та судовий збір у сумі 2 102, 00 грн. В обґрунтування позову вказано, що 20 серпня 2019 року сталася дорожньо-транспортна пригода, у якій було пошкоджено автомобіль «Lexus» (реєстраційний номер [NUMBER] ), забезпеченого договором добровільного страхування ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа вієнна іншуранс груп», укладеного ТОВ «Агроінжиніринг-К», у скоєнні якої винним визнано відповідача, цивільна відповідальність якого була застрахована ПрАТ «АСК «АРКС». Позивач відшкодував витрати потерпілому ТОВ «Агроінжиніринг-К» витрати на ремонт транспортного засобу «Lexus» (реєстраційний номер [NUMBER] ) у розмірі 65 836, 00 грн, а частину страхового відшкодування у розмірі 46 947, 67 грн зараховано до суми несплачених платежів. ПрАТ «АСК «АРКС» здійснило виплату страхового відшкодування у розмірі 100 000, 00 грн у межах ліміту, але не відшкодованою залишилася сума у розмірі 12 783, 67 грн, яку позивач просить стягнути з відповідача. Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позов. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 02 грудня 2020 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 07 грудня 2020 року у справі відкрито провадження для розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін у судове засідання. Згідно з частиною першою статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною четвертою статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 05 липня 2019 року між ПрАТ «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» та ТОВ «Агроінжиніринг-К» було укладено договір добровільного страхування транспортного засобу № К-82134. 20 серпня 2019 року, приблизно о 15:34 год., по вулиці Басейна у місті Києві, сталася дорожньо-транспортна пригода, за участю забезпеченого полісом ОСЦПВВНТЗ № АМ/4818183 (виданий ПрАТ «Акціонерна страхова компанія «АРКС») транспортного засобу «Toyota» (реєстраційний номер [NUMBER] ), під керуванням [PERSON] та транспортного засобу «Lexus» (реєстраційний номер [NUMBER] ), який забезпечений договором добровільного страхування транспортного засобу № К-82134 від 05 липня 2019 року під керуванням водія [PERSON] . Постановою Печерського районного суду міста Києва від 11 грудня 2019 року у справі № 757/45672/19-п [PERSON] визнано винним у дорожньо-транспортній пригоді 20 серпня 2019 року. Внаслідок вказаного ДТП було пошкоджено транспортний засіб «Lexus» (реєстраційний номер [NUMBER] ), з вини [PERSON] , цивільно-правова відповідальність якого як водія «Toyota» (реєстраційний номер [NUMBER] ) була застрахована за полісом ОСЦПВВНТЗ № АМ/4818183, виданий ПрАТ «Акціонерна страхова компанія «АРКС» та який діяв на момент ДТП 20 серпня 2019 року. 04 жовтня 2019 року ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» розрахувало суму страхового відшкодування по даній страховій справі на підставі звіту № 58-19 від 19 вересня 2019 року TOB ЕАК «Фаворит» та заяви-погодження від 30 вересня 2019 року. Згідно з умовами договору добровільного страхування транспортного засобу № К-82134 від 05 липня 2019 року, на підставі страхового акту № 190000245121 від 04 жовтня 2019 року та зібраних документів, розмір виплати за пошкоджений транспортний засіб «Lexus» (реєстраційний номер [NUMBER] ) складає 112 783, 67 грн. У зв`язку з викладеним і відповідно до умов договору добровільного страхування № К-82134 від 05 липня 2019 року ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНИІУРАНС ГРУП» відшкодувало потерпілому ТОВ «Агроінжинірінг-К» витрати на ремонт транспортного засобу «Lexus» (реєстраційний номер [NUMBER] ) у сумі 65 836, 00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 3P087143 від 09 жовтня 2019 рокк, а частину страхового відшкодування у розмірі 46 947, 67 грн зараховано до суми несплачених платежів за договором № К-82134 від 05 липня 2019 року. Позивач звернувся до ПрАТ «АСК «АРКС» з заявою (претензією) за вих. № 190000245121 про виплату страхового відшкодування в порядку регресу від 24 жовтня 2019 року на суму 112 783, 67 грн, у відповідь на яку ПрАТ «АСК «АРКС» здійснило виплату страхового відшкодування у розмірі 100 000, 00 грн у даній страховій справі у межах ліміту. Невідшкодованою залишилася сума у розмірі 12 783, 67 грн, тобто різниця між вартістю ремонту і здійсненою виплатою страховика згідно з лімітом. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Відповідно до частини першої ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Відповідно до ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. За частиною першою ст. 25 Закону України «Про страхування» визначено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акту (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком. Відповідно до частини другої ст. 12, ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на розмір коефіцієнта фізичного зносу транспортного засобу та суму франшизи, передбаченої полісом ОСЦПВВНТЗ. Також, відповідно до статті 998 Цивільного кодексу України, виплата страховиком страхового відшкодування є обов`язком страховика за договором. Така виплата не припиняє деліктного зобов`язання і не може вважатись відшкодуванням шкоди потерпілому в цьому зобов`язанні, оскільки страховик у правовідносинах добровільного майнового страхування не є боржником у деліктному зобов`язанні. Тобто заподіювач шкоди залишається зобов`язаним відшкодувати завдану ним шкоду незалежно від того, чи звертався до нього з відповідною вимогою потерпілий, чи страховик після виплати потерпілому страхового відшкодування за договором добровільного страхування наземного транспорту. Згідно із частиною другою ст. 1187 Цивільного кодексу шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до частини першої ст. 1172 Цивільного кодексу юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Згідно з частинами першою-третьою статті 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Крім того, ст. 1166 Цивільного кодексу України встановлено, що майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно із ст. 1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди, зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Також, статтями 512, 514 Цивільного кодексу України передбачено, що в установлених законом випадках кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою. Ці норми кореспондуються з положеннями статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України «Про страхування», згідно з якими до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Під час виплати страховиком страхувальнику страхового відшкодування за договором добровільного страхування наземного транспорту відбувається заміна кредитора, і, як наслідок, у страховика виникає право вимоги до відповідальної особи щодо відшкодування йому завданої шкоди у порядку суброгації. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved