Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-01 00:00:00

І.Виклад позиції позивачів. 24.04.2019 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (далі позивачі) звернулися до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідач) про усунення перешкод в здійснені права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням . Позивачі свої позовні вимоги обґрунтував тим, що вони є власниками квартири [ADDRESS] . Відповідно до договору дарування частки квартири від 17 квітня 2015 року відповідач [PERSON] подарував позивачці [PERSON] 1/6 частину вказаної квартири, яка належала йому на праві власності. Між сторонами існувала домовленість, що відповідач на протязі місяцю, після оформлення договору дарування скасує свою реєстрацію за адресою спірної квартири. Але свою обіцянку він не виконав. На сьогодні у позивачів виникло бажання поліпшити свої житлові умови шляхом продажу квартири, але кожен покупець бажає отримати квартиру, в якої відсутня реєстрація колишніх власників або інших осіб, які мають відношення до колишніх власників. Але відповідач [PERSON] відмовляється добровільно скасувати свою реєстрацію за адресою спірний квартири, що вимусило їх звернутись з вказаним позовом до суду. Відповідач відзив на позов не надав. ІІ. Заяви ( клопотання) учасників справи. Позивачі та представник позивачів в судове засідання не з`явилися, представником позивачів надано заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, не заперечував проти заочного розгляду справи (а.с.30). Відповідач в судове засідання не з`явилися, надав суду заяву про визнання позову та слухання справи за його відсутністю (а.с.31). ІІІ. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою судді від 21.05.2019 року було відкрито провадження по справі та призначено судове засідання (а.с. 24). За змістом ч. 4 статті 200 ЦПК України,ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Так, ч. 4 статті 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, ЦПК допускає ухвалення рішення в підготовчому судовому засіданні і в правовідносинах, що виникли між сторонами відповідач позов визнала, таке визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тобто в даному випадку наявні законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову в підготовчому судовому засіданні. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст правовідносин. Відповідно довідки № 15-4056 від 18.04.2019 року, виданої відділом реєстрації обліку осіб Чорноморської міської ради Одеської області - відповідач [PERSON] зареєстрований в квартирі [ADDRESS] (а.с. 8). Згідно до свідоцтва про право власності на житло від 28 жовтня 2004 року позивачі є власниками квартири [ADDRESS] (а.с. 12-13). Згідно до договору дарування частини квартири від 17 квітня 2015 року відповідач подарував свою частину спірної квартири [ADDRESS] позивачу [PERSON] (а.с. 14 - 16). V. Оцінка Суду. Суд звертає увагу, що статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантовано кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. В свою чергу в силу ст. 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (ст.19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див. пункт 41 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). Отже, в даній конкретній ситуації визнання відповідача такими, що втратив право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним. Але, враховуючи конкретні обставини справи, зміст позовних вимог та надані сторонами докази, Суд вважає за недоцільне розглядати питання обґрунтованості втручання у право відповідачів в контексті статті 1 Протоколу 1 Конвенції. Таким чином, втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (пункт 47 рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»). Обговорюючи питання чи відповідало втручання у право відповідача «цілям», про які йдеться в п. 2 ст. 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист прав і свобод інших осіб) Суд знаходить, що в даних правовідносинах втручання у право відповідачів здійснюється з метою захисту прав і свобод позивача (його права на житло, вільне користуванням житловим приміщенням, про що ним зазначено в позовній заяві), що підпадає під виняток, передбачений п. 2 ст. 8 Конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети». Визначаючи, чи був захід по втручанню у право відповідача, «необхідним в демократичному суспільстві», Суд, беручи до уваги справу в цілому, буде розглядати підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до п. 2 ст.8 Конвенції. Отже, Суд при співставленні «балансу інтересів» враховує, що спірна квартира має статус користування жилими приміщеннями, в якому регулюється главою 6 ЖК України та відповідними нормами ЦК України. Відповідач проживав з позивачами однією сім`єю в спірній квартирі, як член сім`ї, будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладалось. Відповідно до ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Статтями 15, 16, 20 ЦК України передбачено право особи на судовий захист свого цивільного права у разі його порушення. Приписами ст. 379 Цивільного кодексу України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. Статтею 64 Житлового кодексу УРСР визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. За змістом ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України, особа втрачає право на користування житлом, у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно статті 71 ЖК України жиле приміщення зберігається за відсутньою особою на протязі шести місяців. Будь-яких заяв до ЖЕО про те, що він буде відсутнім за місцем реєстрації та збереження за ним права на користування за цією адресою не було. Відповідач шляхом укладання договору дарування частини вказаної квартири відмовився від свого права на неї. Згідно статті 72 Житлового кодексу України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України та ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Надані позивачем докази, Суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. З іншої сторони відповідачем визнані позовні вимоги позивачів та докази, які підтверджують його не проживання в квартирі. Виходячи з вищевикладеного, Суд розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. З цих підстав,

Outcome: approved