Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-29 00:00:00

На підставі наказу № 62к від 02.04.1979 року [PERSON] була прийнята на роботу до Горлівського міжрайонного виробничого управління газового господарства, де працювала на різних посадах (а.с.8). Наказом № 311/к від 30.06.2015 року [PERSON] було звільнено з посади старшого майстра служби експлуатації внутрішньобудинкового обладнання Горлівського управління по газопостачанню та газифікації ПАТ «Донецькоблгаз» за ст. 36 ч.1 КЗпП України за згодою сторін, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.8). Станом на 07.02.2018 року ПАТ по газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» має заборгованість по заробітній платі перед позивачем [PERSON], яка складає 8343,83 грн., що підтверджується довідкою від 08.02.2018 року №7/1-399 (а.с. 8). Згідно ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій частині строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Суд не приймає заперечення представника відповідача щодо недостовірності наданих до позовної заяви документів, оскільки їх недійсність нічим неспростована, а отже суд переконався, що позивач перебував у трудових відносинах із відповідачем. Відповідно до норм ст.ст.115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем по заробітній платі має довести саме роботодавець, а не позивач. Судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем та відповідачем не було проведено з позивачем повного розрахунку по заробітній платі при звільненні. Тому суд вважає, що відповідач порушив законні права позивача на оплату його праці. Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі у розмірі 8343,83 грн. є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про відшкодування за рахунок відповідача понесених витрат на правову допомогу, надану адвокатом [PERSON] в сумі 1000 грн., суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 133 ЦПК України, передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Як вбачається з матеріалів справи 29 січня 2018 року між позивачем [PERSON] та адвокатом [PERSON] було укладено договір про надання правової допомоги (а.с. 12). Згідно квитанції від 03.04.2018 року позивач сплатила [PERSON] 1000 грн. за складання позовної заяви. (а.с.10). Однак позивачем не надано суду детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та часу, витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), а саме: складання позовної заяви, представництва в суді та іншої правничої допомоги, пов'язаної зі справою. Таким чином, вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у сумі 1000 грн. задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, він підлягає стягненню з відповідача на користь держави у сумі 704,80 грн. Відповідно до ст.430 ЦПК України суд вважає за можливе допустити негайне виконання рішення в частини присудження працівникові виплати заробітної плати , але не більше ніж за один місяць.

Outcome: partial