Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-23 00:00:00

Львівський національний аграрний університет звернувся до суду 05.03.2014 року з позовом до [PERSON] про стягнення коштів. Мотивуючи позовні вимоги зазначив,що між університетом та відповідачем укладено договір № 2261 про навчання, підготовку, перепідготовку у Львівському національному аграрному університеті від 15.10.2003 р. Відповідно до п.1 Договору,позивач взяв на себе зобов'язання за рахунок коштів відповідача здійснити його навчання за базовим напрямком »Будівництво» за спеціальністю «Промислове та цивільне будівництво» заочної форми навчання освітньо-кваліфікаційного рівня «Бакалавр». Згідно пункту 2.2. Договору загальна вартість освітньої послуги становить 2 250 грн. Річна вартість 900,00 грн.(п.2.3 Договору). Умовами договору (п.4.1) передбачено обов'язок відповідача вносити плату за отриману освітню послугу в розмірах та у строки, що встановлені цим договором. Позивач зобов'язання по договору виконав в повному обсязі зарахував відповідача студентом заочної форми навчання за відповідним напрямком підготовки,де відповідач і навчав та відвідував заняття, а позивач здійснював надання освітньої послуги у повному обсязі. Згідно наказу № 120/к-с від 26.04.2006 р. відповідач визнаний таким, що закінчив університет та йому присвоєно кваліфікацію «Бакалавр». Проте, відповідач в порушення умов договору свої зобов'язання виконав частково, заборгувавши перед позивачем 1 760 грн. Відповідно до вимог ст.ст.509 ч.1, 526 ЦК країни просить стягнути з відповідача в користь університету кошти в сумі 1760 грн. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги,надавши аналогічні пояснення,зазначені у позові. Відповідач позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити у його задоволенні у зв'язку з пропуском строку позовної давності. Заслухавши пояснення сторін,вивчивши та дослідивши доказу у справі,суд вважає,що у позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено,що між Львівським національним аграрним університетом та відповідачем [PERSON] укладено договір № 2261 про навчання, підготовку, перепідготовку у Львівському національному аграрному університеті від 15.10.2003 р. Відповідно до п.1 Договору,позивач взяв на себе зобов'язання за рахунок коштів відповідача здійснити його навчання за базовим напрямком »Будівництво» за спеціальністю «Промислове та цивільне будівництво» заочної форми навчання освітньо-кваліфікаційного рівня «Бакалавр». Згідно пункту 2.2. Договору загальна вартість освітньої послуги становить 2 250 грн. Річна вартість 900,00 грн.(п.2.3 Договору). Умовами договору (п.4.1) передбачено обов'язок відповідача вносити плату за отриману освітню послугу в розмірах та у строки, що встановлені цим договором. Позивач зобов'язання по договору виконав в повному обсязі зарахував відповідача студентом заочної форми навчання за відповідним напрямком підготовки,де відповідач і навчав та відвідував заняття, а позивач здійснював надання освітньої послуги у повному обсязі. Згідно наказу № 120/к-с від 26.04.2006 р. відповідач визнаний таким, що закінчив університет та йому присвоєно кваліфікацію «Бакалавр». Відповідно до зазначеного вище договору № 2261 п.2 вбачається,що термін чинності договору з 01 вересня 2003 року до 31 березня 2006року.Відповідач закінчив навчання у 2006 році. З позовним вимог та пояснень представника позивача в судовому засіданні не зрозуміло,як саме проведено розрахунок заборгованості за навчання і за який час виникла дана заборгованість. Окрім того,позивач мав можливість припинити дію договору,адже,якби відповідач порушив чи не виконав умови договору,то згідно п.7.1 позивач мав можливість звернутись до суду про припинення дії договору у зв»язку з систематичним порушенням чи невиконанням умов договору. Однак,відповідач заперечує ту обставину,що ним не проведено повну оплату за навчання,оскільки отримав диплом та здав розрахунковий лист до університету. Судом приймається до уваги пояснення відповідача,оскільки позивач не звертався до суду з метою припинення дії договору,що свідчить,що відповідач виконав умови договору. Відповідно до вимог частини 4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності,про застосування якої заявлено стороною у спорі,є підставою для відмови у позові. Відтак,відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень,крім випадків,встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відтак,позивач звернувся до суду з позовними вимогами до відповідача 05 березня 2014 року, а відповідач закінчив навчання в березні 2006 року,пропустивши строк позовної давності звернення до суду, передбачений ст. 257 ЦК України,де зазначено ,що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Outcome: dismissed