Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-06 00:00:00

Кредитна спілка звернулася до суду із зазначеним позовом вказуючи, що 05.06.2009 року за договором кредиту вони надали відповідачу грошові кошти в сумі 3300,00 грн., за умовами договору термін повернення кредиту спливає 01.06.2010 року, строк позовної давності складає 10 років, проценти за кредитним договором встановлюються за фіксованою ставкою в розмірі 48% річних, базою нарахування процентів є залишок частини кредиту, що залишається фактично неповернутим, нарахування процентів здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом, до моменту повного погашення заборгованності за кредитом. Однак відповідач вимог договору не виконував, тому судовим наказом Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29.04.2010 року з відповідача на користь позивача станом на 25.04.2010 року було стягнуто заборгованність за кредитним договором в сумі 4723,41 грн., з яких: 3300 грн. - заборгована частина кредиту, 1422,55 грн. - заборговані проценти, тому станом на 30.11.2016 року (за період з 25.04.2010 року по 30.11.2016 року) заборгованність за кредитним договором складає 3167,12 грн., з яких: 1574,19 грн. - заборгованні проценти та 1592,93 грн. - інфляція. 19.05.2017 року представник позивача подав заяву про зменшення вимог (а.с.48-49), згідно якої з врахуванням судового наказу, станом на 19.05.2016 року заборгованність за кредитним договором складає 835,48 грн., з яких: 395,96 грн. - заборгованні проценти, 439,52 грн. - інфляція, які просить стягнути з відповідача та судові витрати. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю, пояснивши, що відповідач після винесення 29.04.2010 року судового наказу, повністю сплатив на їх користь вказані в наказі кошти 29.12.2011 року, вказана ними сума процентів 395,96 грн. нараховувалася в період виконання судового наказу, а сума 439,52 грн. інфляційних втрат нараховувалася з січня 2014 року по квітень 2017 року, тобто за останніх три роки на непогашену частину кредиту, просить відмовити у застосуванні строку позовної давності, оскільки згідно п.10.2 договору строк позовної давності становить 10 років. Вислухавши учасників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до частини 2 статті 1 Закону Про кредитні спілки кредитна спілка є фінансовою установою, виключним видом діяльності якої є надання фінансових послуг, передбачених цим Законом. Статтею 21 Закону визначено види господарської діяльності кредитної спілки, а пунктом 11 частини 1 цієї статті врегульовано, що провадження кредитною спілкою іншої діяльності, крім передбаченої Законом, не допускається. Отже, кредитна спілка як кредитодавець з огляду на особливості правового статусу, визначеного Законом, має право надавати послуги по кредитуванню громадян. Згідно кредитного договору №99/09 від 05.06.2009 року та видаткового касового ордеру, відповідач отримав від позивача кредит в сумі 3300 грн. з кінцевим терміном повернення 01.06.2010 року під 48% річних. Відповідач зобов'язався повертати отриману суму кредиту зі сплатою процентів за користування коштами в строки відповідно до п.4.2 договору, однак в порушення умов договору, не сплачував необхідні платежі, внаслідок чого станом на 25.04.2010 року мав заборгованність по договору кредиту в загальній сумі 4723,41 грн., з яких 3300 грн. - заборгована частина кредиту та 1422,55 грн. - заборгованні проценти. Судовим наказом Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29.04.2010 року, який набрав законної сили 27.05.2010 року, з відповідача на користь позивача було стягнуто заборгованність за кредитом в сумі 4723,41 грн. Відділ державної виконавчої служби Волочиського районного управління юстиції у примусовому порядку остаточно стягнув з відповідача на користь позивача вказану суму 29.12.2011 року, що підтверджується поясненнями представника позивача та виписками за особовим рахунком (а.с.56-73). Не підлягає задоволенню заява представника позивача про застосування строку позовної давності, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Оскільки сторони по справі досягли згоди та уклали договір, в п.10.2 якого передбачили, що до правовідносин, пов'язаних з укладанням та виконанням цього договору застосовуються строки позовної давності тривалістю у 10 років (ст.259 ЦК України), тому це відповідає вимогам ч. 1 ст. 259 ЦК України та свідчить про дотримання позивачем строків позовної давності (Правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 24 вересня 2014 року в справі № 6-144цс14) Згідно ст.ст. 525, 526, 530, 611, 612, 625, 629, 1049, 1050, 1054 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору; якщо у зобов'язані встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін); у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом; боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у строк, встановлений договором; боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобов'язання; договір є обов'язковим для виконання сторонами; позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором; якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу; за кредитним договором позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Так, у ч.5 ст.11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Згідно із ч.2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобовязання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Крім того, Верховний Суд України 23.09.2015 року у справі №6-1206цс15 висловив правову позицію, згідно якої виходячи з системного аналізу ст.ст.525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Верховний Суд України 19.10.2016 року у справі №6-2129цс16 висловив Правову позицію, згідно якої у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. При цьому індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу. Враховуючи вказані норми законодавства, Правові позиції Верховного Суду України, те, що відповідач фактично повністю повернув борг 29.12.2011 року, а індекс інфляції та проценти не є штрафними санкціями та підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу, однак позивач аж до 03.01.2017 року не звертався до суду з таким позовом, тому у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed