Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-27 00:00:00

І. Стислий виклад позицій учасників справи. У вересні 2018 р. [PERSON] (далі також - [PERSON] , позивачка) звернулася до суду з вимогами про визнання незаконним та скасування рішення Київської міської ради від 27.04.2000 № 106/827 про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для обслуговування житлових будинків і господарчих будівель в частині передачі у власність [PERSON] (далі - [PERSON] ) та [PERSON] (далі - [PERSON] ) земельної ділянки площею 0,10 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] (далі також - спірна земельна ділянка), визнання недійсними державних актів на право власності на землю від 15.11.2000, виданих [PERSON] (далі - [PERSON] ) та [PERSON] на Ѕ частину спірної земельної ділянки кожному, визнання недійсним договору дарування Ѕ частини спірної земельної ділянки, укладеного 21.01.2002 між [PERSON] та [PERSON] (далі також - [PERSON] ), визнання недійсним договору дарування 1/4 частини спірної земельної ділянки, укладеного 20.03.2002 між [PERSON] та [PERSON] (далі також - [PERSON] ), визнання недійсним договору дарування ј частини спірної земельної ділянки, укладеного 20.03.2002 між [PERSON] та [PERSON] (далі також - [PERSON] ), усунення перешкод у користуванні частиною спірної земельної ділянки шляхом зобов`язання [PERSON] та [PERSON] знести паркан. Позов обґрунтований такими обставинами. Згідно акту приймання в експлуатацію жилого будинку від 27.06.1984 свекрусі позивачки [PERSON] належав будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Згідно договору купівлі-продажу від 07.05.1986 [PERSON] продала Ѕ частину належного їй будинку [PERSON] . У зв`язку з придбанням останньою частини будинку наказом держплемзаводу «Бортничі» від 03.05.1986 їй у користування було надано земельну ділянку площею 0,03 га, а у користуванні [PERSON] залишено 0,05 га. Після смерті [PERSON] належну їй Ѕ частину будинку успадкував чоловік позивачки [PERSON] . Рішенням Київської міської ради від 27.04.2000 спірну земельну ділянку передано у спільну часткову власність [PERSON] та [PERSON] по Ѕ частині кожному. На підставі договорів дарування від 20.03.2002 право власності на належну [PERSON] 1/2 частину спірної земельної ділянки перейшло до [PERSON] та [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, спадщину після його смерті прийняла позивачка. Восени 2017 р. позивачка виявила свідоцтво на забудову індивідуальної садиби та договір купівлі-продажу будинку від 07.05.1986, при ознайомленні з якими з`ясувалося, що при приватизації спірної земельної ділянки частки співвласників будинку мали бути нерівними, а саме: [PERSON] мало бути передано у власність 0,03 га, а решта - [PERSON] . У березні 2018 р. позивачка зверталась до Київської міської ради із заявою про внесення змін до оскаржуваного рішення про приватизацію земельної ділянки, проте у її задоволенні було відмовлено з посиланням на положення частини 4 статті 120 Земельного кодексу України. Позивачка вказує, що відповідно до положень статті 106-1 Земельного кодексу Української РСР перехід до [PERSON] права власності на Ѕ частину жилого будинку не потягнув за собою переходу до неї права користування Ѕ частиною спірної земельної ділянки, у зв`язку з чим вважає оскаржуване рішення Київської міської ради неправомірним, а видані на підставі цього рішення державні акти на право власності на землю та усі правочини щодо переходу права власності на належну [PERSON] Ѕ частину спірної земельної ділянки - недійсними. Вимоги позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою мотивовані тим, що у 2017 р. [PERSON] та [PERSON] в порушення усталеного порядку користування спірною земельною ділянкою збудували на ній паркан, при цьому захопили частину земельної ділянки, яка з моменту надання була в користуванні сім`ї позивачки, чим порушили її права. Київська міська рада заперечувала проти задоволення позову посилаючись на те, що при прийнятті оскаржуваного рішення діяла відповідно до своєї компетенції, в межах повноважень та у спосіб, визначений законами України. Мотивувала свою позицію тим, що наказ держплемзаводу «Бортничі», на який позивачка посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до чинного на той час земельного законодавства не надавав зазначені у ньому частини земельної ділянки у власність чи користування [PERSON] та [PERSON] , а лише закріплював за ними ці частини земельної ділянки. Відповідно до положень Земельного кодексу Української РСР належне землекористування земельною ділянкою посвідчувалось державними актами на право користування землею, проте доказів наявності таких актів позивачкою не надано. За таких обставин [PERSON] та [PERSON] не набули статусу землекористувачів земельних ділянок в розумінні земельного законодавства, а відтак Київська міська рада цілком правомірно, з дотриманням вимог статті 42 Земельного кодексу Української РСР, визначила розмір їх часток у праві власності на спірну земельну ділянку пропорційно розміру їх часток у праві власності на житловий будинок. Відповідачка [PERSON] в особі представника [PERSON] позов не визнала та мотивувала свої заперечення тим, що оскаржуваним рішенням та оспорюваними правочинами права та інтереси позивачки не порушені, обрані способи захисту суперечать закону і всі вимоги позову в цілому є безпідставними. Вказала, що позивачка сама визнає той факт, що після відчуження [PERSON] Ѕ частини будинку у її користуванні залишилось 0,05 га спірної земельної ділянки, а відтак саме така площа земельної ділянки перейшла у користування її сина [PERSON] . Вказаний розмір земельної ділянки ним ніколи не оспорювався, а у 2000 р. він разом з іншим співвласником житлового будинку за власною волею звернувся до Київської міської ради із заявою про передання земельної ділянки такої площі у власність. Право власності на Ѕ частину спірної земельної ділянки у позивачки виникло внаслідок спадкування після смерті [PERSON] , і це право нею не оспорюється, а відтак позивачка, заявляючи вимогу про скасування рішення Київської міської ради, суперечить сама собі. З огляду на те, що оспорювані правочини були вчинені до виникнення у позивачки будь-яких прав щодо спірної земельної ділянки, і їх стороною вона не була, вказаними правочинами її права не порушені. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] позов не визнали та мотивували свої заперечення тим, що оскаржуване рішення Київської міської ради було прийняте з дотриманням вимог статей 9, 17, 30, 67 Земельного кодексу Української РСР, права позивачки вказаним рішенням не порушені, а тому і інші вимоги позову є безпідставними. Шістнадцята київська державна нотаріальна контора та Перша київська державна нотаріальна контора, на участі яких у справі наполягала позивачка, правом на подання пояснень щодо позову або відзивів не скористались, надіслали заяви про розгляд справи за відсутності їх представників. ІІ. Рух справи, процесуальні дії суду та заяви (клопотання) учасників справи. Ухвалою судді від 01.10.2018 позовну заяву залишено без руху. 07.03.2019 від представника позивачки [PERSON] надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, квитанція про сплату судового збору та позовна заява у новій редакції. Ухвалою судді від 12.03.2019 відкрито провадження у справі, та справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання на 18.07.2019. 15.07.2019 від Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори надійшла заява про розгляд справи за відсутності її представника. 16.07.2019 від відповідача [PERSON] надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. 17.07.2019 від відповідача [PERSON] та представника позивачки [PERSON] надійшли клопотання про відкладення розгляду справи. 17.07.2019 від Київської міської ради надійшов відзив на позовну заяву та заява про про розгляд справи за відсутності її представника. 18.07.2019 суд відклав підготовче засідання на 26.11.2019. 22.07.2019 від Першої київської державної нотаріальної контори надійшла заява про розгляд справи за відсутності її представника. 02.08.2019 від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву. 25.11.2019 від Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори надійшла заява про розгляд справи за відсутності її представника. 26.11.2019 від представника позивачки [PERSON] надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, а від відповідачів [PERSON] та [PERSON] - заяви про закриття підготовчого провадження. Ухвалою від 26.11.2019 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті на 13.04.2020. 29.11.2019 від Першої київської державної нотаріальної контори надійшла заява про розгляд справи за відсутності її представника. 25.02.2020 від Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори надійшла заява про розгляд справи за відсутності її представника. 11.03.2020 від Першої київської державної нотаріальної контори надійшла заява про розгляд справи за відсутності її представника. 13.04.2020 у зв`язку з неявкою учасників справи суд відклав розгляд справи на 21.08.2020. 04.05.2020 від Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори надійшла заява про розгляд справи за відсутності її представника. В судовому засіданні 21.08.2020 суд постановив протокольну ухвалу про повернення на стадію підготовчого провадження, виключив з числа учасників справи померлу відповідачку [PERSON] , відмовив у задоволенні клопотання представника позивачки [PERSON] про витребування з Департаменту земельних ресурсів КМДА проекту землеустрою спірної земельної ділянки, зобов`язав відповідачів [PERSON] та [PERSON] надати копії оспорюваних договорів, закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті на 01.12.2020. 01.12.2020 від адвоката Середи А. В. надійшла заява про вступ у справу як представника позивачки та відкладення розгляду справи. 01.12.2020 суд відклав розгляд справи на 23.03.2021. В судовому засіданні 23.03.2021 позивачка заявила клопотання про виклик свідків та про витребування доказів, у задоволенні яких суд відмовив, окрім її допиту як свідка під присягою, та за клопотанням [PERSON] - представника відповідачки [PERSON] , відклав розгляд справи на 28.07.2021, встановивши останній додатковий строк для подання відзиву на позов. 28.04.2021 від представника відповідачки [PERSON] надійшов відзив на позов. В судове засідання 28.07.2021 позивачка та її представник не з`явилися без повідомлення причин неявки, від відповідачів [PERSON] і [PERSON] та представника відповідачки [PERSON] надійшли клопотання, за змістом яких вони наполягають на якнайшвидшому розгляді справи та просять розглянути справу за їх відсутності. Зважаючи на викладене, принцип розумності строків розгляду справи судом та ураховуючи, що сторони надали заяви по суті справи і усі наявні у них докази, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності її учасників, за наявними матеріалами. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом. Рішенням виконавчого комітету Бортницької сільської Ради депутатів трудящих від 28.02.1973 [PERSON] була відведена присадибна земельна ділянка площею 950 кв.м. для будівництва індивідуального жилого будинку і господарчих будівель на землях присадибного фонду радгоспу «Бортничі» та на підставі рішення виконавчого комітету Бориспільської районної Ради депутатів трудящих від 05.03.1973 № 66 видано свідоцтво на забудову садиби (а.с. 17). На вказані земельній ділянці у тому ж 1973 р. було побудовано житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . На підставі договору купівлі-продажу від 07.05.1986 [PERSON] продала Ѕ частину належного їй будинку [PERSON] (а.с. 15-16). У зв`язку з придбанням [PERSON] частини будинку, але ще до оформлення договору купівлі-продажу, наказом держплемзаводу «Бортничі» від 03.05.1986 № 302, за нею було закріплено присадибну земельну ділянку площею 0,03 га, а у користуванні [PERSON] залишено земельну ділянку площею 0,05 га. (а.с. 14). Зі змісту цього наказу вбачається, що його було видано на підставі довідки сільради с. Бортничі № 1578 від 26.04.1986 та особистих заяв [PERSON] і [PERSON] . У 1987 р. с. Бортничі здобуло статус селища міського типу, а 26.08.1988 увійшло до складу території м. Києва, у зв`язку з чим адреса належного [PERSON] та [PERSON] будинку змінилась на [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] належну їй Ѕ частину будинку успадкував її син [PERSON] . Рішенням VІІ сесії XXIII скликання Київської міської ради від 27.04.2000 № 106/827 «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для обслуговування житлових будинків і господарських будівель» [PERSON] та [PERSON] передано у спільну часткову власність в рівних частках земельну ділянку площею 0,1 га по [ADDRESS] (зараз - Дарницький район) для обслуговування належного їм на праві спільної часткової власності житлового будинку, господарських будівель і споруд (т. 1 а.с. 7-9). На підставі вищевказаного рішення [PERSON] та [PERSON] було видано державні акти на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 90216016 загальною площею 0,1000 га, розташовану на [ADDRESS] , по 1/2 частині кожному (а.с. 13). На цей час спірній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 8000000000:90:216:0016. В подальшому право власності на належну [PERSON] Ѕ частину спірної земельної ділянки перейшло в рівних частках до [PERSON] та [PERSON] , а саме: до [PERSON] - на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 17.07.2001, виданого згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 17.05.2001; до [PERSON] - на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 14.02.2002, виданого згідно з договором дарування частини земельної ділянки від 21.01.2002. 20.03.2002 між дарувальниками [PERSON] і [PERSON] та обдаровуваними, на той час неповнолітніми [PERSON] і [PERSON] , від імені яких діяла їх мати [PERSON] , укладено договір дарування частини земельної ділянки, відповідно до якого дарувальники подарували, а обдаровувані прийняли в дар належну дарувальникам Ѕ частину земельної ділянки площею 0,1000 га, розташовану на [ADDRESS] (а.с. 159, 160). За договором дарування частини житлового будинку від цієї ж дати (20.03.2002) [PERSON] відчужила на користь [PERSON] та [PERSON] і Ѕ частину житлового будинку, розташованого за вказаною адресою (а.с. 161). [INFO] [PERSON] помер (а.с. 21). Спадщину після смерті [PERSON] , яка складається із Ѕ частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , та Ѕ частини спірної земельної ділянки, прийняла його дружина - позивачка [PERSON] , що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за заповітом від 24.09.2004 (а.с. 19, 20). У травні 2018 р. [PERSON] звернулася до Київської міської ради із заявою про внесення змін до рішення від 27.04.2000 р. № 106/827, у якій просила вказати, що у власність [PERSON] виділяється 1/7 частина спірної земельної ділянки, а у власність [PERSON] - 1/3 її частина, проте листом від 03.05.2018 позивачці було повідомлено, що приватизація земельної ділянки здійснювалась згідно чинного законодавства (а.с. 11, 10). ІV. Мотивувальна частина. У статтях 15, 16 ЦК України закріплене право кожного на захист свого цивільного (особистого немайнового або майнового) права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 5 ЦПК України визначає, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. За положеннями цивільного процесуального закону позивачем є особа, яка звернулася до суду у встановленому законом порядку та стверджує про порушення, невизнання або оспорювання своїх прав, свобод чи інтересів іншими учасниками цивільних відносин, а відповідач - це особа, яка має нести установлену договором або законом відповідальність. Аналіз змісту наведених законодавчих норм дає підстави для висновку, що захисту підлягає лише порушене або оспорюване право або інтерес, у спосіб, який не суперечить закону, при цьому за змістом принципів змагальності (стаття 12, 81 ЦПК України) та диспозитивності (стаття 13 ЦПК України) саме позивач повинен, зокрема, обґрунтувати та довести наявність у нього суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, факт його порушення або оспорення, обрати правомірний та ефективний захисту порушеного права та визначити особу (осіб), до якої пред`являє вимоги. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17). Згідно із частиною другою статті 16 та статтею 21 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання незаконним та скасування акту індивідуальної дії, виданого органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Способом захисту цивільних прав є також визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України, зокрема, у зв`язку з невідповідністю змісту правочину цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства (частина перша статті 215 ЦК України). Частина третя статті 215 ЦК України визначає, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відтак правом оспорювати правочин цивільний закон наділяє не лише сторону (сторони) правочину, а й інших, третіх осіб, які не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи». Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка зазначила, що рішенням Київської міської ради від 27.04.2000 № 106/827 про передачу спірної земельної ділянки у приватну власність співвласникам житлового будинку порушене її право на користування земельною ділянкою більшої площі, ніж визначено вказаним рішенням, та просила здійснити захист її права, зокрема, шляхом визнання незаконним та скасування рішення Київської міської ради, визнання недійсними виданих на підставі цього рішення державних актів на право власності на землю та правочинів (договорів дарування) щодо переходу права власності на належну [PERSON] Ѕ частину спірної земельної ділянки до [PERSON] , а в подальшому - до [PERSON] та [PERSON] . Як на підставу своїх вимог позивачка посилається на наказ держплемзаводу «Бортничі» від 03.05.1986 № 302, відповідно до якого у користуванні [PERSON] було залишено земельну ділянку площею 0,05 га. Спадщину після смерті [PERSON] прийняв її син [PERSON] . За своєю юридичною природою спадкові правовідносини є відносинами правонаступництва, на які поширюється загальновизнане правило цивільного права, яке полягає у тому, що ніхто не може передати більше прав, ніж наділений сам, а відтак внаслідок спадкування у користування [PERSON] перейшла земельна ділянка тієї площі, яка перебувала у користуванні спадкодавця, тобто 0,05 га. Розмір земельної ділянки ні [PERSON] , ні її спадкоємець [PERSON] , ніколи не оспорювали, а у 2000 р. [PERSON] за власною волею реалізував своє право на отримання земельної ділянки у власність шляхом звернення до Київської міської ради з відповідною заявою. Оскаржуваним рішенням Київської міської ради [PERSON] та [PERSON] як спадкоємцю [PERSON] передано у спільну часткову власність в рівних частках земельну ділянку площею 0,1 га, тобто по 0,05 га кожному. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України), а відтак після смерті [PERSON] позивачка отримала у власність Ѕ частину спірної земельної ділянки, яка у кількісному вимірі становить 0,05 га, що засвідчено виданим їй свідоцтвом про право на спадщину. З 2004 р. позивачка володіє, користується і розпоряджається успадкованим нею майном, і її право власності ніким не оспорюється. Отже сукупність установлених у цій справі обставин дає підстави для висновку, що у позивачки відсутнє суб`єктивне матеріальне право на земельну ділянку більшої площі, ніж належить їй згідно зі свідоцтвом про право на спадщину. Є очевидним, що право, яким особа не володіє, порушити неможливо, а відтак вимоги позову про визнання незаконним та скасування оскаржуваного рішення Київської міської ради,виданих на підставі цього рішення державних актів на право власності на землю та визнання недійсними правочинів щодо переходу права власності належну іншому співвласнику частину спірної земельної ділянки є явно необґрунтованими і задоволенню не підлягають. Що стосується доводів відповідачів про відповідність оскаржуваного рішення вимогам земельного законодавства, то їх дослідження є недоцільним, оскільки відсутність у особи права, на захист якого подано позов,є визначальною і достатньою підставою для відмови у задоволенні позову. Вирішуючи вимоги позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, суд виходить з положень цивільного та земельного законодавства, що регулюють правовідносини власності. Так, згідно з частиною 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 ЦК України). Відповідно до положень статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Цивільне законодавство передбачає можливість набуття права власності (спільної власності) на новостворене нерухоме майно майно, на підставі правочинів, внаслідок спадкування тощо. Спільною частковою власністю є власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності (частина 1 стаття 356 ЦК України). Згідно статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Статтею 364 ЦК України передбачено, що співвласник має право на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. За нормою статті 88 Земельного кодексу України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спірної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Як стверджує позивачка, підставою для звернення її до суду з вимогами про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою послугували дії [PERSON] та [PERSON] щодо зведення на спірній земельній ділянці паркану. Такі дії позивачка вважає неправомірними і такими, що порушують її право власності, у зв`язку з чим просить здійснити його захист у спосіб, передбачений статтею 391 ЦК України та статтею 152 Земельного кодексу України, які визначають право власника майна (земельної ділянки) вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Водночас судом установлено, що спірна земельна ділянка є об`єктом права спільної часткової власності, учасникам якої (позивачці [PERSON] та відповідачам [PERSON] і [PERSON] ) належать чітко визначені ідеальні частки у праві власності на цю земельну ділянку, при цьому право на частину земельної ділянки в натурі ні за позивачкою ні за за іншими співвласниками не визнавалось, і жодних договорів про порядок володіння та користування земельною ділянкою співвласникине укладали. Наведене означає, що у позивачки відсутнє суб`єктивне матеріальне право на конкретну, фізично відособлену, частину спірної земельної ділянки, а відтак її права та інтереси, навіть у випадку їх порушення, не підлягають захисту у спосіб, встановлений для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння. Отже ураховуючи, що вимоги позову про усунення перешкод у користуванні частиною земельної ділянки не відповідають змісту спірних правовідносин, підстави для їх задоволення відсутні. ІV. Розподіл судових витрат між сторонами. За правилом, встановленим статтею 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові - на позивача. Отже з огляду на результат розгляду справи сплачений позивачкою судовий збір покладається на позивачку. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed