Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-05 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог та доводів позивача. Позивач [PERSON] , в інтересах якої діє на підставі ордеру, виданого відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокат Дробчак Л.В., звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON] , [INFO] , в інтересах якого діє [PERSON] , в якій просила визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . У зазначеному будинку окрім неї зареєстровані також її батько - [PERSON] та його дитина від другого шлюбу - [PERSON] . Так, батько позивача [PERSON] у 1987 році розірвав шлюб з матір`ю позивача - [PERSON] , а в 2013 році батько вдруге одружився з [PERSON] та зареєстрував місце проживання дитини [PERSON] у спірному будинку, вважаючи останнього своїм сином. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04 вересня 2018 року шлюбу між останніми був розірваний, а рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21 серпня 2019 року з актового запису про народження дитини [PERSON] був виключений запис про [PERSON] , як про батька дитини. Після цього, представник позивача та [PERSON] звертались до Виконавчого комітету Височанської селищної ради із заявою про зняття з реєстраційного обліку [PERSON] , однак в усній формі їм було повідомлено про те, що останнього можливо зняти з реєстраційного обліку або за заявою матері, або на підставі рішення суду. Протягом тривалого часу [PERSON] вживались заходи щодо зняття [PERSON] з реєстраційного обліку на підставі заяви матері, яка пообіцяла це зробити , однак до теперішнього часу дитина продовжує бути зареєстрованою за вказаною адресою. В свою чергу, позивач на сьогоднішній день постійно проживає в Сполучених Штатах Америки, куди планує забрати і батька та продати належне їй на праві власності майно, що є неможливим через реєстрацію неповнолітньої особи у спірному домоволодінні. Враховуючи викладене, позивач змушена звернутись до суду із даним позовом з метою захисту своїх порушених прав. При цьому, представник позивача просить врахувати, що, з огляду на сутність встановлених правовідносин, на них не поширюються норми статей 64,156 ЖК УРСР та статті 405 ЦК України. В даному випадку право відповідача [PERSON] на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень. Ч. 2 ст. 406 ЦК України. Матеріалами справи підтверджено, що відповідач та його мати [PERSON] протягом тривалого часу, а саме з 2017 року, не проживають за адресою: [ADDRESS] , не користуються спірним майном, мати дитини - [PERSON] зареєстрована та постійно проживає за іншою адресою: [ADDRESS] . Докази на підтвердження того факту, що позивач якимось чином перешкоджала відповідачу та її дитині користуватися спірним будинком відсутні, будь-яких домовленостей між ними також немає. Отже, враховуючи той факт, що [PERSON] , не є батьком [PERSON] , а останній не є членом сім`ї власника, з ним не проживає, а проживає разом із матір`ю, то і місцем його проживання, відповідно до положень чинного законодавства, вважається саме місце проживання матері - [PERSON] . Наявність іншого житла, в якому фактично проживають мати та її син, свідчить про можливість реєстрації там і малолітньої дитини, будь-які перешкоди або неможливість реєстрації малолітньої дитини, яка і так там проживає, у зазначеному приміщенні відсутні. Отже, порушень прав дитини [PERSON] на достатній життєвий рівень у разі визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , не буде. Аргументи учасників справи. Відповідач [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] , відзиву на позову не надала, будь-яких заяв та клопотань від відповідача не надійшло. Представник третьої особи Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради - головний спеціаліст-юрисконсульта сектору з питань попередження правопорушень та дотримання законодавства щодо дітей Служби у справах дітей по Слобідському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради Симоненко С.А. надала суду заяву, в якій просила ухвалити рішення на розсуд суду з урахуванням інтересів дитини. Участь у судовому засіданні сторін та інших учасників справи Позивач та її представник [PERSON] , яка діє на підставі ордеру, виданого відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», у судове засідання не з`явились, останньою надана заява про розгляд справи за їх відсутності. Відповідач [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] , у судове засіданні повторно не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно і належним чином в порядку ч. 10 ст. 187 ЦПК України шляхом виклику через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, про причини своєї неявки суд не повідомив. Представник третьої особи Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради у судове засідання не з`явився, суду надана заява за підписом головного спеціаліста-юрисконсульта сектору з питань попередження правопорушень та дотримання законодавства щодо дітей Служби у справах дітей по Слобідському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради Симоненко С.А. про розгляд справи за відсутності представника третьої особи. У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив відповідно до статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Рух справи. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11 серпня 2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 листопада 2020 року цивільну справу передано до Харківського районного суду Харківської області за підсудністю. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 21 грудня 2020 року цивільну справу прийнято до провадження судді Харківського районного суду Харківської області Бобко Т.В. та призначено проведення підготовчого засідання. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 17 травня 2021 року підготовче провадження по справі закрито, справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин Позивачу [PERSON] на підставі рішення Харківського районного суду Харківської області від 02 жовтня 2018 року належить на праві власності в цілому житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується рішенням Харківського районного суду Харківської області від 02 жовтня 2018 року, та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №219255901 від 06 серпня 2020 року. Як вбачається зі змісту картки реєстрації особи, у спірному будинку зареєстровані: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (дата реєстрації 19 червня 2014 року). Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04 вересня 2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21 серпня 2019 року виключені відомості про батьківство [PERSON] з актового запису №1289 від 05 червня 2014 року, зареєстрованого Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Харківській області про народження [INFO] [PERSON] . Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб №1с92d781-f8bf-4196-8a92-01d9c0c67476 від 10 серпня 2020 року, у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] , яка є матір`ю неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду Статтею 8 Конвенції з прав людини та основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Крім того, у спірних правовідносинах права позивачки, як власниці житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. У даному випадку спір виник між власником житлового будинку, та неповнолітньою особою - [PERSON] , який після настання певних обставин припинив бути членом сім`ї власника, однак продовжує бути зареєстрованим у спірному домоволодінні. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Отже, усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову. У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. При цьому, при розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Як встановленому судом з наданих учасниками справи доказів, неповнолітня дитина - [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований у спірному будинку за адресою: [ADDRESS] у період шлюбу між матір`ю останнього - [PERSON] та [PERSON] , який є батьком позивача з її згоди. Отже, по суті, на момент реєстрації [PERSON] у спірному житлі власник житла вважав його членом сім`ї. В подальшому, у зв`язку з настанням певних обставин, [PERSON] перестав бути членом сім`ї, що підтверджується рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 21 серпня 2019 року, відповідно до якого виключені відомості про батьківство [PERSON] з актового запису №1289 від 05 червня 2014 року, зареєстрованого Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Харківській області про народження [INFO] [PERSON] . Отже, виходячи з наведеного, [PERSON] є сторонньою особою, як по відношенню до позивача, так і по відношенню до [PERSON] . Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як встановлено судом з наданих позивачем доказів, матір дитини - [PERSON] має місце реєстрації за іншою адресою: [ADDRESS] . Зі змісту рішень Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04 вересня 2018 року та від 21 серпня 2019 року вбачається, що дитина [PERSON] , [INFO] , проживає разом з матір`ю. Зазначені обставини під час розгляду справи жодним чином не спростовані відповідачем по справі. Також відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження відсутності у неї з дитиною іншого житла та наявності будь-яких перешкод у реєстрації неповнолітньої дитини за місце її реєстрації, що прямо передбачено вимогами ч. 4 ст. 29 СК України. Так, відповідно до вимог вказаної частини статті, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Судом також в ході судового розгляду не встановлено, що неповнолітня дитина [PERSON] чи його матір - [PERSON] користується спірним житловим приміщенням, будь-яким чином його утримує чи здійснює інші дії, які б свідчили про той факт, що вони не втратили інтересу до спірного приміщення. Не встановлено судом і факту чинення позивачем будь-яких перешкод у користування спірним будинком. Отже, судом встановлено, що [PERSON] як колишній член сім`ї позивача втратив право на користування спірним будинком, інтереси позивачки, як власника житла, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном, та який, за доводами позивача, може бути зареєстрованим за іншою адресою - місцем реєстрації його матері [PERSON] , як того вимагає ч. 4 ст. 29 ЦК України, що останніми жодним чином не спростовано. Враховуючи позовні вимоги [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, суд вважає, що визнання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] , відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що позивач є єдиним власником вказаного майна, наявність реєстрації [PERSON] , який є сторонньою особою для позивача, порушує її право власності на будинок, захищене законом, [PERSON] та її неповнолітній син не проживають за вказаною адресою, не користуються спірним будинком та не здійснюють жодних заходів його утримання, [PERSON] зареєстрована за іншою адресою, жодних доказів на підтвердження неможливості реєстрації її неповнолітньої дитина разом з нею, останньою не надано. Існування домовленості між сторонами про право користування житловим приміщенням не встановлено. Виходячи з наведеного, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Щодо судових витрат Згідно квитанції №19 від 06 серпня 2020 року при пред`явленні позову до суду позивачем були понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80 гривень. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 840,80 гривень. На підставі викладеного і

Outcome: approved