Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

І. Короткий зміст пред`явленого позову. В вересні 2020 року [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, який обґрунтовувала тим, що 19 грудня 2003 року між нею та [PERSON] був укладений шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів громадського стану Катеринопільського районного управління юстиції Черкаської області. [INFO] у подружжя народився син [PERSON] . Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 жовтня 2017 року шлюб між ними був розірваний. За час перебування у зареєстрованому шлюбі [PERSON] та [PERSON] набули у власність квартиру [ADDRESS] . Оскільки, вказане майно було придбано в період зареєстрованого шлюбу, тому на нього розповсюджується режим спільної сумісної власності. Незважаючи на це, вони не дійшли згоди щодо порядку поділу нерухомого майна. Тому [PERSON] просить визнати за нею та за [PERSON] право власності по Ѕ частці квартири [ADDRESS] . ІІ. Процесуальні дії у цивільній справі. Ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 жовтня 2020 року було відкрито провадження у цивільній справі та призначено підготовче засідання (а.с.31-32). ІІІ. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Позивач [PERSON] підтримала позов та наполягала на його задоволенні. Представник відповідача [PERSON] надав до суду заяву, в якій вказав, що позовні вимоги в частині визнання за сторонами по справі права власності по Ѕ частці квартири [ADDRESS] підлягають задоволенню в повному обсязі. Однак, вимога про стягнення з відповідача судового збору у розмірі 6306 гривень є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. Оскільки, відповідач сплачує витрати, пов`язані з утриманням вищевказаної квартири, а також позивач за власною ініціативою звернулася до суду. У зв`язку з цим, представник відповідача [PERSON] просив позовні вимоги задовольнити частково (а.с.38-39). IV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що 19 грудня 2003 року відділом реєстрації актів громадського стану Катеринопільського районного управління юстиції Черкаської області між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб (а.с.6). Від шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] (а.с.8). Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 жовтня 2017 року шлюб між сторонами по справі був розірваний (а.с.7). За час перебування у шлюбі, а саме 23 квітня 2008 року [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] . Вказана обставина підтверджуються копією договору купівлі-продажу від 23 квітня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пальорою Г.Ю., зареєстрованого в реєстрі за №1041, та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №19051886 від 03 червня 2008 року (а.с.17-18). Правовідносини, що виникли між сторонами по справі, врегульовані гл.8 «Право спільної сумісної власності подружжя» розділу ІІ «Шлюб. Права та обов`язки подружжя» СК України. V. Норми права, якими керується суд при вирішенні спору. а. норми матеріального права. Відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За змістом ч.1 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. У відповідності до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. В силу положення ч.1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». За принципами, закріпленими п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. б. норми процесуального права. Відповідно до положення ч.ч.1-2, ч.4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За правилами ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. VI. Мотиви, якими керується суд при вирішенні спору. Встановлено, що квартира [ADDRESS] , набута [PERSON] та [PERSON] за час перебування у шлюбі, за їхні спільні кошти та з метою спільного сімейного проживання та користування. Тому вказане спірне рухоме та нерухоме майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності в рівних частках та за сторонами по справі належить визнати право власності на Ѕ частку вказаного майна. Інших доказів, які б спростовували вищезазначені висновки суду, сторони не надали. VІI. Розподіл судових витрат між сторонами. Згідно з ч.1 ст.141 та ч.1 ст.142 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З квитанції, що міститься в матеріалах цивільної справи, вбачається, що при пред`явленні позову до суду [PERSON] сплатила судовий збір у розмірі 6609 гривень 04 копійки (а.с.1,2). Пред`явлений нею позов задоволений. Враховуючи, що розгляд справи по суті не здійснювався, суд приходить до висновку, що [PERSON] необхідно повернути з державного бюджету 50 відсотків сплаченого нею судового збору, що становить 3304 гривні 52 копійки, а також стягнути з [PERSON] користь [PERSON] витрати на оплату судового збору у розмірі 3304 гривні 52 копійки. Доводи представника відповідача [PERSON] стосовно відсутності підстав для розподілу судових витрат у зв`язку з тим, що позивач з власної ініціативи звернулась до суду суд відхиляє, зважаючи на їх необґрунтованість. На підставі викладеного та

Outcome: approved