Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-08 00:00:00

І. ПРОЦЕДУРА 05.10.2020 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати недійсним заповіт [PERSON] на користь [PERSON] , посвідчений 01.12.2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поведьонковою Іриною Іванівною; стягнути з [PERSON] судові витрати пов`язані з розглядом даної справи та судовий збір у розмірі 841 грн. Ухвалою від 15.10.2021 року провадження у справі відкрито. 23.11.2020 року від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив. 25.11.2020 року від позивача [PERSON] до суду надійшли письмові пояснення. 17.12.2020 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив. 17.12.2020 року третя особа [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним (нікчемним) заповіт [PERSON] на користь [PERSON] , посвідчений 01.12.2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поведьонковою Іриною Іванівною. 23.12.2020 року від відповідача [PERSON] до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив. 08.02.2021 року від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позов третьої особи [PERSON] 12.03.2021 року від третьої особи [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив від 23.11.2020 року. 12.03.2021 року від третьої особи [PERSON] до суду надійшли письмові пояснення. 22.03.2021 року від відповідача [PERSON] до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив [PERSON] . В ході підготовчого судового засідання також розглянуті клопотання учасників справи про витребування та долучення доказів. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 27.05.2021 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. ІІ. АРГУМЕНТИ (ДОВОДИ) УЧАСНИКІВ СПРАВИ В своїх позовних вимогах позивач посилається на те, що 01.12.2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поведьонковою І.І. був посвідчений заповіт зареєстрований у реєстрі за № 9402 від імені [PERSON] на користь [PERSON] відносно двох земельних ділянок: земельної ділянки площею 0,0277 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 5110136900:41:016:0166; та земельної ділянки площею 0,0123 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 5110136900:41:016:0167. Позивач зазначає, що з 12.12.1980 року [PERSON] проживала у шлюбі з [PERSON] , а зазначені у заповіті земельні ділянки є спільною сумісною власність подружжя. 28.02.2018 року [PERSON] надала [PERSON] довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернишевою Н.Г., за реєстровим № 696, щодо продажу земельних ділянок площею 0,0277 га та площею 0,0123 га. 28.02.2018 року між [PERSON] , що діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності, та [PERSON] було укладено два договору купівлі-продажу земельних ділянок. [INFO] [PERSON] померла. 15.03.2019 року [PERSON] звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] про визнання довіреності від 28.02.2018 року недійсною та визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок від 28.02.2018 року. Позивач зазначає, що заповіт складений [PERSON] 01.12.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поведьонковою І.І. за реєстровим № 9402, є незаконним та таким що не відповідає вимогам ЦК України, оскільки складений та посвідчений без відома другого з подружжя, крім того під час складення заповіту були порушені вимоги ст. 65 СК України щодо отримання згоди другого з подружжя на укладення договору, нотаріусом під час вчинення правочину не було витребувано згоду чоловіка на укладення заповіту та не було роз`яснення наслідки недійсності заповіту. Таким чином, позивач вважає, що наявні всі підстави для визнання заповіту недійсним. 23.11.2020 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Масловського М.О. до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позов не визнає та заперечує проти його задоволення в повному обсязі. Відповідач зазначає, що у ст. 1257 ЦК України законодавець чітко визначив підстави для визнання заповіту недійсним: заповіт складений особою, яка не мала на це права; заповіт складений з порушенням вимог щодо його оформлення та посвідчення; якщо волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.Відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, при посвідченні заповіту від заповідача не вимагається подання доказів, які підтверджують його право на майно, що заповідається. Також законодавець не зобов`язує нотаріуса, при вчиненні нотаріальної дії щодо складання та посвідчення заповіту, вимагати від спадкодавця згоди одного з подружжя на вчинення спадкодавцем відповідних дій щодо розпорядження. Заповіт від 01.12.2016 року складений та посвідчений з дотриманням вимог законодавства. У випадку, якщо б після смерті [PERSON] , майно охоплене заповітом залишалось би у власності заповідача, нотаріус при відкритті спадкової справи зобов`язаний був би з`ясувати правовий режим майна та видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом тільки на 1/2 частку земельних ділянок. Таким чином, підстави вказані у позові щодо визнання заповіту від 01.12.2016 року недійсним не відповідають положенням ст. 1257 ЦК України. Крім того, позивач є заінтересованою особою до померлої, а тому повинна була б звернутися до суду з позовом предмет, підстави та спосіб доказування якого стосувалися би волевиявлення заповідача. Отже позивачем було вибрано невірний спосіб захисту її прав та законних інтересів, який не відповідає вимогам ст. 1257ЦК України, а також Конвенції з прав людини. На сьогоднішній день спірні земельні ділянки належать на праві власності [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу, заповіт після смерті [PERSON] реалізовано не було, тобто речове право та законний інтерес позивача заповітом не порушено, а тому позов є безпідставним. 25.11.2020 року від позивача [PERSON] до суду надійшли письмові пояснення, у яких вона зазначає, що земельні ділянки, зазначені у заповіті від 01.12.2016 року були набуті у шлюбі і належать у рівних частках (по 1/2) кожному ж подружжя, а тому розпоряджатися вказаним майном особисто [PERSON] не мала права. Але вона без відома та дозволу чоловіка незаконно розпорядилася належними йому частинами земельних ділянок, а нотаріус не роз`яснила заповідачу недійсності вказаного заповіту та не витребувала згоду чоловіка на його складення.На день складення заповіту [PERSON] було 84 рока, тобто він вважався непрацездатною особою, а тому мав право на обов`язкову частку незалежно від змісту заповіту. 17.12.2020 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, у якій вона підтримала доводи викладені у письмових поясненнях та зазначила, що до 2003 року [PERSON] належала земельна ділянка площею 0,0523 га, розташована за адресою: [ADDRESS] , але 19.12.2003 році [PERSON] , з дозволу [PERSON] , продала частину вказаної земельної ділянки площею 0,0400 га. Нотаріус при посвідченні заповіту від 01.12.2016 року повинна була перевірити документи на земельні ділянки та встановити належність вказаного майна заповідачу. Відсутність перевірки з боку нотаріуса правовстановлюючих документів на заповідане майно, призвела до того, що у заповіті від 01.12.2016 року зазначена земельна ділянка, яка не належала заповідачу. Крім того, у провадженні Київського районного суду м. Одеси розглядається справа № 520/5307/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання довіреності недійсною, визнання недійсними договорів купівлі-продажу, відповідно до вказаної справи [PERSON] на підставі заповіту від 01.12.2016 року намагається оскаржити право власності [PERSON] на земельні ділянки площею 0,0123 га та 0,0277 га, чим порушує її право приватної власності, а тому [PERSON] має підстави для звернення до суду за захистом своїх прав. 17.12.2020 року третя особа [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним (нікчемним) заповіт [PERSON] на користь [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поведьонковою Іриною Іванівною 01.12.2016 року.У позовній заяві [PERSON] посилається на те, що 01.12.2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поведьонковою І.І. за реєстровим № 9402, було посвідчено заповіт його дружини [PERSON] , згідно якого остання на випадок смерті заповідала [PERSON] дві земельні ділянки площею 0,0277 га та 0,0523 га. Про даний заповіт [PERSON] йому не розповіла та не погоджувала з ним такі дії, а тому у нього виник сумнів стосовно дійсності вказаного заповіту. При житті вони з дружиною всі сімейні питання обговорювали разом, приймали рішення разом, дружина ніколи не робила щось в таємниці від нього. При цьому у заповіті невірно вказана площа однієї з земельних ділянок, а саме вказано 0,0523 га, замість вірного 0,0123 га, оскільки в 2003 році частина земельної ділянки площею 0,0400 га була продана, а тому з площі 0,0523 га у власності його дружину залишалось 0,0123 га земельної ділянки. У 2018 році за обоюдною згодою подружжя було продано земельну ділянку площею 0,0277 га, за адресою: [ADDRESS] ; та земельну ділянку площею 0,0123 га, за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] [PERSON] зазначає, що вказані у заповіті земельні ділянки є сумісною власністю подружжя так як набуті у період шлюбу, крім того на дату посвідчення заповіту йому було 84 роки, тобто він відносився до непрацездатних осіб які мають право на обов`язкову частку у спадковому майні. З огляду на наведене нотаріус при посвідченні спірного заповіту діяла незаконно, оскільки не мала права його посвідчувати без згоди другого з подружжя та без врахування обов`язкової частки. А тому є всі підстави для визнання заповіту недійсним. 23.12.2020 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Масловського М.О. до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, відповідно до яких відповідач вказує, що саме під час оформлення спадщини як за законом так і за заповітом нотаріус встановлює чи є спадкове майно спільною сумісною власністю, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив та має право на 1/2 частку у спільному майні, після чого видає свідоцтво про право власності на частку у спільному майні подружжя. Той з подружжя, хто є живим, має право подати заяву на одержання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, така заява подається незалежно від поданої заяви про прийняття спадщини та про видачу свідоцтва про право на спадщину. При посвідчені заповіту від заповідача не вимагаються документи, що підтверджують його право власності на заповідане майно. Таким чином, після смерті [PERSON] її чоловік [PERSON] , навіть при наявності заповіту на користь [PERSON] , має право на отримання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя - на свою 1/2 частину земельних ділянок. Враховуючи той факт, що [PERSON] має право на обов`язкову частку у спадщині, він має право на отримання свідоцтва про право на спадщину на 1/4 частку від 1/2 частки [PERSON] , тобто [PERSON] в даному випадку отримує свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/4 частку вказаних у заповіті земельних ділянок. Крім того, законом не передбачено повідомлення одного з подружжя про факт укладення іншим подружжям заповіту щодо майна що є спільною сумісною власністю. 08.02.2021 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Масловського М.О. до суду надійшов відзив на позов третьої особи [PERSON] , відповідно до якого вілповідач позов не визнає та заперечує проти його задоволення в повному обсязі. Відповідач зазначає, що не коректне зазначення нотаріусом у заповіті від 01.12.2016 року площі однієї з земельних ділянок - це арифметична помилка, яка ніяким чином не впливає на дійсність заповіту. Ствердження [PERSON] про те, що йому нічого не було відомо про заповіт - не відповідає дійсності, оскільки 15.01.2019 року при зверненні до Київської державної нотаріальної контори міста Одеси з заявою про прийняття спадщини після смерті дружини [PERSON] вказує серед спадкоємців [PERSON] , тобто він визнав, що одним із спадкоємців за заповітом є онука померлої. Підстави обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] не мають жодного відношення до правових підстав визнання заповітів недійсними, які передбачені статтею1257 ЦК України. 12.03.2021 року від представника третьої особи [PERSON] - адвоката Сендика О.О. до суду надійшла відповідь на відзив від 23.11.2020 року, у якій він зазначає, що заповіт від 01.12.2016 року не відповідає вимогам законодавства щодо складення та посвідчення заповітів, так як стосується майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, нотаріус при посвідченні заповіту повинна була витребувати у [PERSON] згоду її чоловіка та роз`яснити заповідачу наслідки недійсності вказаного заповіту, також в заповіті не врахована обов`язкова частка у спадщині непрацездатного чоловіка. Крім того, заповітом охоплюється майно, яке не належало на момент його складення [PERSON] , що є порушенням вимог ст. 1236 ЦК України. 12.03.2021 року від третьої особи [PERSON] до суду надійшли письмові пояснення, у яких він підтримує правову позицію викладену у позові третьої особи та просить визнати заповіт від 01.12.2016 року недійсним. 22.03.2021 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Масловського М.О. до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив [PERSON] , відповідно до яких [PERSON] не заперечує проти того, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, не заперечує проти обов`язкової долі [PERSON] у спадковому майні, не заперечує, що [PERSON] відноситься до спадкоємців на майно померлої, а заперечує проти того: що обов`язкова частка повинна була бути врахована нотаріусом при посвідчені заповіту; що нотаріус повинен був вимагати згоди другого з подружжя під час посвідчення заповіту. Навесні 2012 року [PERSON] повідомила відповідачу, що хоче залишити своє майно їй та її родині, [PERSON] не заперечував проти цього. Він підтримував бажання дружини на переїзд та реєстрацію місця проживання родини [PERSON] у них, брав активну участь у допомозі при оформлені документів на переїзд до м. Одеси з м. Кишинів та отримання посвідки на постійне проживання в Україні. [PERSON] була присутня при складанні бабусею заповіту від 01.12.2016 року, вона зазначає, що після його посвідчення [PERSON] зателефонувала чоловікові та повідомила, що склала заповіт на користь онуки щодо земельних ділянок, [PERSON] проти заповіту не заперечував. Згодом почуття [PERSON] погіршилося, а тому відповідач вважає, що у лютому 2018 року скориставшись поганим станом бабусі була оформлена довіреність на [PERSON] на продаж земельних ділянок, але протягом усього часу з лютого 2018 року ніхто не повідомив відповідачу, що земельні ділянки були продані, вона дізналася про це лише після звернення до нотаріуса. Відповідач наполягає на тому, що [PERSON] був обізнаний про існування заповіту від 01.12.2016 року, а тому позов подано з пропуском строку позовної давності. ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ В ході судового розгляду справи судом встановлено, що 12.12.1980 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб зареєстрований виконавчим комітетом Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області, актовий запис № 46, що вбачається з свідоцтва про шлюб (виданого повторно) серії [NUMBER] /т.1.,а.с. 14/. На підставі держаного акту на право приватної власності за землю серія І-ОД № 064299, виданого 02.02.1998 року Одеською міською радою, [PERSON] належала земельна ділянка загальною площею 0,0523 га, розташована за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення: для індивідуального садівництва /Т.2., а.с.10/. 19.12.2003 року був укладений договір купівлі-продажу, посвідчених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Масаловим В.В. за реєстровими № 9957, відповідно до якого [PERSON] продала, а [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності,купив 0,0400 газемельноїділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS] /т.2., а.с.8/. На підставі чого на державному акті на право власності на землю серія І-ОД № 064299, виданого 02.02.1998 року Одеською міською радою, приватним нотаріусом Масаловим В.В. була здійсненна відповідна відмітка. /т.2., а.с.10/ Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Держаного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №62033833 від 23.06.2016 року, сформованої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сорока Л.З., [PERSON] , на підставі держаного акту на право приватної власності на землю серія І-ОД № 064299, виданого 02.02.1998 року Одеською міською радою, належала земельна ділянка загальної площею 0,0123 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5110136900:41:016:0167, цільове призначення: для індивідуального садівництва, форма власності: приватна. /т.1, а.с. 15-16/. Земельна ділянка загальною площею 0,0277 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5110136900:41:016:0166, цільове призначення: для індивідуального садівництва, належала [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії від 20.03.2001 року, виданого Одеською міською радою народних депутатів на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сободаш З.П. 04.09.2000 року за реєстровим № 3064 / т.1, а.с. 17 зворот -21/ 01.12.2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поведьонковою І.І. був посвідчений заповіт від імені [PERSON] на користь [PERSON] , зареєстрований у реєстрі за № 9402 /т.1.,а.с. 8/ Умовами заповіту передбачено, що [PERSON] , на випадок своєї смерті заповідає [PERSON] дві земельні ділянки: -земельну ділянку загальної площею 0,0277 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5110136900:41:016:0166, цільове призначення: для введення індивідуального садівництва; -земельну ділянку загальної площею 0,0523 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5110136900:41:016:0167, цільове призначення: для введення індивідуального садівництва. При цьому нотаріусом заповідачу роз`яснено зміст ст. ст. 1234, 1235, 1236, 1241, 1254, 1307 ЦК України. Текст заповіту записаний зі слів заповідача та виготовлений машинописним способом, зазначено місце та час його укладення, також заповіт містить зазначення даних про особу заповідача - [PERSON] : реєстраційний номер облікової картки платника податків, дата та місце народження, адреса реєстрацію та проживання, крім того, заповіт містить данні про особу спадкоємця - [PERSON] : дату народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків. Заповіт підписаний особисто заповідачем та особою, яка його посвідчила. 01.12.2016 року о 15 годин 31 хвилин заповіт було зареєстровано у Спадковому реєстрі за номером 59904760 /Т.1.,а.с. 9/. З наданих на виконання ухвали суду від 08.12.2020 року про витребування доказівприватним нотаріусом документів щодо заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Поведьонковою І.І. 01.12.2016 року, за реєстровим № 9402, вбачається, що при посвідчені даного заповіту заповідачем було надано нотаріусу паспорт громадянина України та довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру, заповідачем було сплачено 68,00 грн за реєстрацію запису про посвідчення заповіту у Спадковому реєстрі, 01.12.2016 року вказаний заповіт було зареєстровано у Спадковому реєстрі за № 59904760. /т.2., а.с. 46-50/. 28.02.2018 року був укладений Договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернишевою Н.Г. за реєстровими № 700, відповідно до якого [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального кругу Чернишевою Н.Г. 28.02.2018 року за реєстровим № 696, продав, а [PERSON] купила земельну ділянку загальною площею 0,0277 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5110136900:41:016:0166, цільове призначення: для індивідуального садівництва /т.1., а.с.25 зворот - 26/. У пункті 9 даного договору зазначено - нерухомість, що є предметом цього договору, є спільною сумісною власністю подружжя, придбана [PERSON] в період перебування в зареєстрованому шлюбі. Договір вчинений за письмовою згодою чоловіка [PERSON] 28.02.2018 року був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернишевою Н.Г. за реєстровими № 706, відповідно до якого [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального кругу Чернишевою Н.Г. 28.02.2018 року за реєстровим № 696,продав, а [PERSON] купила земельну ділянку загальною площею 0,0123 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5110136900:41:016:0167, цільове призначення: для індивідуального садівництва /т.1., а.с.22 зворот - 24/. Згідно з пункті 9 даного договору зазначено - нерухомість, що є предметом цього договору, є спільною сумісною власністю подружжя, придбана [PERSON] в період перебування в зареєстрованому шлюбі. Договір вчинений за письмовою згодою чоловіка [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла, про що 17.08.2018 року складено відповідний актовий запис № 8528 Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, що вбачається зі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] /Т.1., а.с.12/ 15.11.2018 року Київською державною нотаріальною конторою у місті Одеса була заведена спадкова справа № 153/2018 щодо майна [PERSON] , померлої [INFO] . /т.1., а.с.13/. З наданих на виконання ухвали суду від 15.10.2020 року про витребування доказів Київською державною нотаріальною конторою міста Одеса документів щодо відкриття спадкової справи № 153/2018 до майна померлої [INFO] [PERSON] /Т.1., а.с. 74-193/ вбачається, що [PERSON] є рідною онукою [PERSON] , 15.11.2018 року [PERSON] звернулася до державної нотаріальної контори з заявою № 305 про прийняття спадщини за заповітом (двох земельних ділянок), вказавши, що окрім неї є інші спадкоємці до майна померлої - син [PERSON] та чоловік [PERSON] . 15.01.2019 року до Київської державної нотаріальної контори міста Одеса звернувся [PERSON] з заявою № 68 про прийняття спадщини за законом після смерті дружини, а саме: частки квартири [ADDRESS] , вказавши, що окрім нього є інші спадкоємці до майна померлої - онука [PERSON] та син [PERSON] . 22.01.2019 року [PERSON] надав до Київської державної нотаріальної контори міста Одеса нотаріально посвідчену заяву № 150 про прийняття спадщини за законом після смерті матері, реєстровий № 5-99, вказавши, що приймає спадщину у вигляді частки квартири [ADDRESS] . [PERSON] було зазначено, що крім нього є інший спадкоємець - чоловік померлої [PERSON] . Також 22.01.2019 року [PERSON] надав до Київської державної нотаріальної контори міста Одеса нотаріально посвідчену заяву № 149 про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері, реєстровий №5-100, вказавши, що на його ім`я померлою було залишено заповіт посвідчений Державним нотаріусом Першої одеської нотаріальної контори 16.07.2008 року за реєстровим № 7-2621 щодо заповідання йому частки квартири [ADDRESS] . Умовами заповіту від 16.07.2008 року передбачено, що [PERSON] , на випадок своєї смерті заповіла сину [PERSON] та онуку [PERSON] , у рівних частинах кожному, належну їй частку квартири [ADDRESS] . Судом було встановлено, що за життя [PERSON] було складено п`ять заповітів: 18.10.2006 року, за реєстровим № 5-3340; 29.03.2007 року, за реєстровим № 5-766; 16.07.2008 року, за реєстровим № 7-2621; 28.07.2008 року, за реєстровим № 7-2830; 01.12.2016 року, за реєстровим № 9402. 27.06.2019 року [PERSON] будо видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/4 частку квартири та свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/8 частку квартири, 13.07.2019 року [PERSON] будо видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/8 частку квартири. IV. ПРАВОВІ НОРМИ, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ Відповідно до ч.1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно із ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ст. 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Статтею 1247 ЦК України передбачено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). Згідно із ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). V. ОЦІНКА ДОВОДІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ВИСНОВКИ СУДУ Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.3 ст. 3 ЦК України,провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. У позовній заяві позивач посилається на те, що заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поведьонковою І.І.01.12.2016 року за реєстровим № 9402, складений від імені [PERSON] на користь [PERSON] , є недійсним у зв`язку з тим, що: складений щодо майна що є спільною сумісною власністю подружжя; посвідчений без відома другого з подружжя; нотаріусом не отримано згоди другого з подружжя на укладення договору; нотаріусом під час вчинення правочину не була врахована обов`язкова доля чоловіка; нотаріусом не було роз`яснення наслідки недійсності заповіту. Суд враховує той факт, що заповіт, як односторонній правочин, має відповідати загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України. Крім того, статтею 1257 ЦК України чітко визначені підстави недійсності саме заповіту. З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником тощо). Вимоги щодо форми оформлення заповіту викладені у статті 1247 ЦК України, а також передбачені Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5. Пунктом 1 Глави 3 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачено, що нотаріус посвідчує заповіти фізичних осіб з повною цивільною дієздатністю, у тому числі подружжя, які складені відповідно до вимог статей 1233-1257 ЦК України та особисто подані нотаріусу. У заповіті зазначаються місце і час складення заповіту, дата та місце народження заповідача. Заповіт особисто підписує заповідач. При посвідченні заповіту від заповідача не вимагається подання доказів, які підтверджують його право на майно, що заповідається. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається перед його підписом. Нотаріус при посвідченні заповіту зобов`язаний роз`яснити заповідачу зміст статті 1241 Цивільного кодексу України про право на обов`язкову частку у спадщині та зміст статті 1307 Цивільного кодексу України щодо нікчемності заповіту на майно, яке є предметом спадкового договору. Відповідно до пункту 1Глави 4 Розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених статтею 43 Закону, що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2018 року в справі № 756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18) зроблено висновок по застосуванню частини другої статті 1257 ЦК України та вказано, що «для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України». Судом встановлено, що спірний заповіт записаний нотаріусом за допомогою загальноприйнятих технічних засобів - з використанням комп`ютерного набору та роздруківки. У графі «підпис» міститься рукописний запис [PERSON] . У наступному рядку зазначені місце та дата посвідчення заповіту, а також запис «заповіт посвідчено мною, Поведьонковою І.І., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу. Заповіт записаний мною, приватним нотаріусом, зі слів гр. [PERSON] . Заповіт до підписання прочитаний в голос заповідачем гр. [PERSON] і власноручно підписаний нею у моїй присутності о 14 годині 45 хвилин. Особу заповідача встановлено, її дієздатність перевірено». Заповідачем була внесена плата за реєстрацію запису про посвідчення заповіту у Спадковому реєстрі. А після посвідчення заповіт було зареєстровано в Спадковому реєстрі за №59904760. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами». З огляду на вищенаведене суд приходить до висновку, що заповіт, посвідчений Півоваровою М.І. 01.12.2016 року за реєстровим №9402, відповідає вимогам закону щодо його форми та посвідчення, оскільки складений у письмовій формі із зазначенням місця і часу його складання, підписаний власноруч заповідачем, та посвідчений уповноваженою на це особою. Під час посвідчення заповіту нотаріусом встановлена особа заповідача за паспортом із зазначенням у заповіті реєстраційного номеру облікової картки платника податків, та перевірена дієздатність заповідача, про що зроблено відповідний напис, з`ясовано волевиявлення та складено заповіт зі слів заповідача, з роз`ясненням трактування відповідних норм ЦК України. Судом не встановлено, що у момент складення заповіту у [PERSON] були фізичні вади або хвороби, які позбавляли її здатності самостійно прочитати заповіт та вчинити на ньому свій підпис. Належних та допустимих доказів про невідповідність заповіту внутрішній волі заповідача позивачем надано не було. Стосовно того, що в заповіті нотаріусом вказана земельна ділянка площею 0,0523 га, розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 5110136900:41:016:0167, хоча у 2016 році [PERSON] належала лише частина вказаної земельної ділянки площею 0,0123 га, а частина площею 0,0400 га була відчуження за договором купівлі-продажу від 19.12.2003 року, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 56 Закону України «Про нотаріат», при посвідченні заповіту від заповідача не вимагається подання доказів, які підтверджують його право на майно, що заповідається. Відповідно до п.п. 1.5. п. 1 Глави 3 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, при посвідченні заповіту від заповідача не вимагається подання доказів, які підтверджують його право на майно, що заповідається. При посвідченні заповіту заповідач зобов`язаний надати нотаріусу паспорт та реєстраційний номер облікової картки платника податків, правовстановлюючі документи на майно, що заповідається нотаріусом не вимагаються, вказане майно може бути записано зі злів заповідача. Таким чином на момент посвідчення заповіту нотаріус не зобов`язаний встановлювати факт належності заповідачу майна, що заповідається, а тому зазначення у заповіті майна, що не належить на праві власності спадкодавцю не є підставою для визнання заповіту недійсним. Судом встановлено, що земельна ділянка площею 0,0277 га, розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 5110136900:41:016:0166; та земельна ділянка площею 0,0123 га, розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 5110136900:41:016:0167, дійсно є сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , оскільки набуті ними під час перебування у зареєстрованому шлюбі. Але суд не погоджується зі ствердженням позивача стосовно того, що під час посвідчення заповіту від 01.12.2016 року нотаріусом були порушені вимоги ст. 65 СК України та безпідставно не витребувана згода чоловіка при укладенні заповіту, з огляду на наступне. Відповідно до своєї правової природи заповіт - це не договір, не розпорядження майном, заповіт - це розпорядження особи на випадок її смерті (ст. 1233 ЦК України). Чинним законодавством не передбачено обов`язок нотаріуса при укладенні заповіту одним з подружжя вимагати на це згоди від іншого з подружжя, або встановлювати правову природу майна, що заповідається. Відповідно до ч. 1 ст. 1236 ЦК України, заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Відповідно до ч. 4 ст. 1236 ЦК України, чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Виходячи з вказаних вимог, на час посвідчення заповіту нотаріус не встановлює чинність заповіту, тобто правомірність спадкування зазначеного в заповіті майна, оскільки правова природа заповіту не передбачає виникнення права власності за спадкоємцем одразу після його підписання. Право власності за заповітом набувається лише після смерті заповідача. Що стосується визначення обов`язкової частки на спадкове майно під час укладення заповіту, то жодною вимогою чинного законодавства не встановлено обов`язок нотаріуса на момент складення та посвідчення заповіту визначати коло спадкоємців заповідача які мають право на обов`язкову частку, оскільки актуальність визначення претендента на обов`язкову частку виникає лише після відкриття спадщини з переліку осіб які пережили спадкодавця. Тобто, обов`язкова частка чоловіка не має жодного значення при укладені заповіту, вона визначається та враховується при видачі свідоцтва про право на спадщину. Згода другого з подружжя на укладення заповіту, навіть при укладенні заповіту щодо сумісної власності також не потрібна. Після відкриття спадщини нотаріусом встановлюється коло спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку, встановлюється правовий статус майна, а спадкування відбувається на ту частину, яка належала спадкодавцю на день смерті, навіть якщо у заповіті вказаний більший обсяг майна. Згідно із п.п. 1.10. п. 1 Глави 3 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, нотаріус при посвідченні заповіту зобов`язаний роз`яснити заповідачу зміст статті 1241 Цивільного кодексу України про право на обов`язкову частку у спадщині та зміст статті 1307 Цивільного кодексу України щодо нікчемності заповіту на майно, яке є предметом спадкового договору. Як вбачається з змісту спірного заповіту під час його складання нотаріусом було роз`яснено зміст ст.ст. 1234-1236, 1241, 1254, 1307 ЦК України, тобто вимоги п.п. 1.10. п. 1 Глави 3 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України виконані в повному обсязі. З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що під час складання та посвідчення заповіту від 01.12.2016 року, нотаріусом було дотримано порядок його посвідчення, зокрема послідовно вчинено всі необхідні для цього дії. Посилання позивача на складання заповіту щодо майна, що є об`єктом спільної сумісної власності без повідомлення та згоди другого з подружжя, не врахування обов`язкової частки чоловіка заповідача та не роз`яснення нотаріусом наслідків недійсності заповіту, як на підставу недійсності заповіту, суд вважає необґрунтованими, оскільки ці обставини не є підставою для визнання заповіту недійсним. Згідно із ч. 1 ст. 15 тач. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Аналогічна позиція викладена у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01.07.2020 року по справі № 637/228/17. Судом встановлено та підтверджено представником позивача під час судового розгляду, що на момент складання заповіту від 01.12.2016 року, жодного права та законного інтересу [PERSON] порушено не було. На сьогоднішній день спірні земельні ділянки належать на праві власності [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу, заповіт від 01.12.2016 року після смерті [PERSON] реалізовано не було, тобто права та інтереси позивача заповітом не порушуються. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Що стосується позову третьої особи, то суд зазначає наступне. [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним (нікчемним) заповіт [PERSON] на користь [PERSON] , посвідчений 01.12.2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поведьонковою Іриною Іванівною, оскільки нотаріус при посвідченні спірного заповіту діяла незаконно: не встановила що майно, вказане в заповіті є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] , не витребувала згоду другого з подружжя на укладання заповіту, не врахувала обов`язкової частки непрацездатного члена родини.Крім того, заповітом охоплюється майно, яке не належало на момент його складення [PERSON] , що є порушенням вимог ст. 1236 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України). Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Відповідно до ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 3 ст. 1257 ЦК України, недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. Таким чином, помилка в зазначені площі земельної ділянки, не є підставою для визначення усього заповіту недійсним, а є підставою неврахування зайве вказаної площі земельної ділянки під час видачі свідоцтва про право на спадщину. Що стосується обов`язкової частки чоловіка заповідача у спадковому майні, а також його повідомлення про укладення заповіту та отримання від нього згоди на це, то як зазначалося вище вказане правове обґрунтування позову є безпідставним, так як чинне законодавство не пов`язує дійсність/недійсність заповіту з наведеними обставинами. Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя. Аналогічна позиція викладена у Постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.07.2021 року, справа № 346/5216/18. В стадії розгляду справи по суті виникла необхідність особистої явки [PERSON] з метою надання особистих пояснень щодо обставин справи, оскільки його представник не міг надати вичерпної відповіді на всі запитання як сторони відповідача так і суду щодо особистих відносин сторін по справі, та довірливості відносин між [PERSON] та [PERSON] . Крім того у позовній заяві третьої особи також наявні численні описки та неточності, а представник третьої особи плутався у свідченнях, що заважало суду встановити дійсні обставини справи. Однак, третя особа [PERSON] до судових засідань не з`явився. При цьому, представник [PERSON] посилався на його похилий вік та неможливість відвідування суду у зв`язку з поширенням захворювання COVID-19, однак ніяких документальних підтверджень заборони на відвідування суду (медичних довідок, приписів та рекомендацій лікарів) до справи не було надано. Відповідно до ст. 43 ЦПК України, якою передбачені права та обов`язки учасників справи і вони зобов`язані, зокрема, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази, виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Крім того, суд враховує те, що на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON] [INFO] земельні ділянки зазначені у заповіті від 01.12.2016 року були відчуженні за договорами купівлі-продажу від 28.02.2018 року, тобто більше не належали на праві власності заповідачу, а тому не входили до спадкової маси та не могли бути успадковані за заповітом. Тобто, враховуючи факт продажу земельних ділянок у 2018 року та відсутність майна, що могло бути успадковано [PERSON] відповідно до заповіту укладеному на її користь, можна дійти висновку, що заповіт від 01.12.2016 року втратив свою актуальність, та не може вважатися підставою порушення прав та інтересів [PERSON] . А тому підстави для звернення до суду щодо захисту своїх прав через визнання заповіту недійсним у [PERSON] відсутні. При цьому слід зазначити, що суду не надано належних та допустимих доказів того, що [PERSON] не був обізнаний про наявність спірного заповіту ще у 2016 році, а тому пропустив строк позовної давності на звернення до суду щодо його скасування. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову саме через безпідставність позовних вимог третьої особи, а не через пропуск [PERSON] строку позовної давності, який на думку суду в даному випадку не застосовується. Суд також враховує той факт, що заперечення та доводи викладені відповідачем та її представником у відзиві та у поясненнях під час судових засідань жодним чином не були спростовані ані позивачем, ані третьою особою та їх представниками. За таких обставин, з урахуванням наявних в матеріалах справи доказів та пояснень сторін, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позовної заяви [PERSON] та позовної заяви [PERSON] не підлягають задоволенню. VI. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови з задоволенні позову витрати на сплату судового збору залишаються за позивачем.

Outcome: dismissed