Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-14 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив суд, поновивши строки позовної давності, стягнути солідарно з відповідачів суму заборгованості за спожиті комунальні послуги з утримання будинку та прибудинкової території 12 359, 08 грн. В обґрунтування позову зазначено, що відповідачі є власниками квартири [ADDRESS] , користуються комунальними послугами, отримують у повному обсязі послуги з утримання будинку та прибудинкової території, які надає балансоутримувач будинку - КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва», проте за період з 01 липня 2015 року по 01 грудня 2019 року утворилася заборгованість у розмірі 12 359, 08 грн, яка не погашається у добровільному порядку. Відповідачі не скористалися своїм правом на подання відзиву у справі. Позивач за об`єднаним позовом [PERSON] просила суд зобов`язати відповідача провести перерахунок заборгованості по особовому рахунку № [NUMBER] за житлово-комунальні послуги, виходячи з розміру її частки у власності квартирі [ADDRESS] , та зобов`язати відповідача укласти договір з нею на обслуговування будинку та прибудинкової території у відповідності до вимог ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та примірника договору, встановленого постановою КМУ; зобов`язати відповідача щомісяця проводити поточний ремонт конструктивних елементів, внутрішньо будинкових систем гарячого і холодного водопостачання, водовідведення, центрального опалення та зливної каналізації і технічних пристроїв будинку та елементів зовнішнього спорядження, що розміщені на закріпленій в установленому порядку прибудинковій території, згідно Складової вартості послуг з утримання будинків та прибудинкових територій, які надає відповідач. В обґрунтування позову вказано, що позивач за об`єднаним позовом неодноразово з 2016 року звертається з претензіями щодо невиконання свого обов`язку з надання послуг утримання будинку та прибудинкової території, тому нарахування боргу за послуги, які не надавалися, є протиправним, відповідач не укладає з позивачем договору на виконання таких робіт. Окрім того, протиправно повторно звертається із позовом до суду, з метою подвійного стягнення грошових коштів за один і той самий період. Відповідач за об`єднаним позовом та третя особа не скористалися своїм правом на подання відзиву та пояснень на позов у справі. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 14 лютого 2020 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 03 березня 2020 року ухвалою судді відкрито провадження у справі для розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у судове засідання. 01 вересня 2020 року від відповідача [PERSON] до суду надійшли заперечення щодо розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження. 23 грудня 2020 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва», третя особа [PERSON] , про зобов`язання вчинити дії. 28 грудня 2020 року ухвалою судді Матійчук Г. О. відкрито провадження у справі для розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у судове засідання. 04 січня 2021 року ухвалою судді Матійчук Г. О. об`єднано в одне провадження матеріали справи за позовом [PERSON] до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва» із справою за позовом КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги. 27 січня 2021 року від позивача за об`єднаним позовом [PERSON] до суду надійшли заперечення щодо розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження. 15 березня 2021 року ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання [PERSON] про зміну порядку розгляду справи. Згідно з частиною першою статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною четвертою статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 20 вересня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С. В. та зареєстрованого за № 8885, квартира [ADDRESS] була придбана і перейшла до власності [PERSON] та [PERSON] у рівних частках кожній. [PERSON] значиться зареєстрованою за вказаною адресою з 12 листопада 2002 року, відомості про реєстрацію [PERSON] відсутні, згідно з витягом № 11823012 від 28 лютого 2020 року з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні станом на 28 лютого 2020 року. 08 листопада 2002 року [PERSON] укладено договір № 6020 про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території з ЖЕО-604. За відомостями, наданими приватним нотаріусом Морозовою С. В. у листі № 100/01-16 від 15 червня 2020 року, 22 січня 2003 року за договором дарування, посвідченого та зареєстрованого за № 302, 1/2 частка квартири [ADDRESS] , яка належала [PERSON] , відчужена нею на користь третіх осіб. Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» є балансоутримувачем будинків комунальної власності у Печерському районі м. Києва відповідно до п.16 рішення Київської міської ради від 09 жовтня 2014 року № 270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва» та надає послуги з утримання та обслуговування будинків та прибудинкової території. 18 травня 2016 року [PERSON] подала до ЖЕКу КП «Печерська брама» письмову претензію з приводу термінового ремонту покрівлі будинку [ADDRESS] , зареєстрованою за № К-590. 30 грудня 2016 року [PERSON] подала до ЖЕКу КП «Печерська брама» письмову претензію з приводу термінового ремонту покрівлі будинку [ADDRESS], зареєстрованою за № П-1608 . 12 липня 2017 року [PERSON] подала до ЖЕКу КП «Печерська брама» письмову претензію з приводу термінового встановлення огороджуючих конструкції біля вікон у 9-му під`їзді, прочищення вентиляційних труб, наведення благоустрою на прибудинковій території та ремонту покрівлі будинку [ADDRESS], зареєстрованою за № П-2304 . 29 березня 2019 року [PERSON] звернулася із письмовою претензією з приводу термінового ремонту у 9-му під`їзді, наведення благоустрою на прибудинковій території, заміни існуючих комунікацій (окрім каналізації) та ремонту покрівлі будинку [ADDRESS], зареєстрованою за 432/Ко/П-371 . Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19 грудня 2019 року за позовом КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги у справі № 757/29873/18-ц, яке набрало законної сили 21 квітня 2020 року, на підставі постанови Київського апеляційного суду, присуджено стягнути з відповідачів суму заборгованості у розмірі 4 112, 44 грн (по 2 056, 22 грн з кожної) за період з 01 травня 2015 року по 01 листопада 2017 року (реєстраційний номер судового рішення у ЄДРСР 88856867). Постановою Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 757/29873/18-ц рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 грудня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду м. Києва від 21 квітня 2020 року залишено без змін (реєстраційний номер судового рішення у ЄДРСР 91958452). ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. За правилами частини четвертої статті 319, статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Так, порядок оформлення претензій споживачів передбачено Законом України «Про житлово-комунальні послуги», зокрема, за результатами перевірки якості надання комунальних послуг або якості послуг з управління багатоквартирним будинком складається акт-претензія, який підписується споживачем та виконавцем комунальної послуги або управителем (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком). Відповідно до частини шостої статті 27 вказаного Закону України, у разі неприбуття виконавця комунальної послуги або управителя (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком) в установлений строк або необґрунтованої відмови підписати акт-претензію такий акт підписується споживачем, а також не менш як двома споживачами відповідної послуги, які проживають (розташовані) в сусідніх будівлях (у приміщеннях - якщо послуга надається у багатоквартирному будинку), і надсилається виконавцю комунальної послуги або управителю (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком) рекомендованим листом. Виконавець комунальної послуги або управитель (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком) протягом п`яти робочих днів вирішує питання щодо задоволення вимог, викладених в акті-претензії, або видає (надсилає) споживачу обґрунтовану письмову відмову в задоволенні його претензії. У разі ненадання виконавцем (управителем) відповіді в установлений строк претензії споживача вважаються визнаними таким виконавцем (управителем), як передбачено частиною сьомою Закону. Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», чинного на час виникнення спірних правовідносин, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Проте, відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього ж Закону, споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений у пункті 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, з яким також погодилася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18). Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як встановлено, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19 грудня 2019 року у справі № 757/29873/18-ц присуджено стягнути з [PERSON] та [PERSON] суму заборгованості у розмірі 4 112, 44 грн (по 2 056, 22 грн з кожної) за період з 01 травня 2015 року по 01 листопада 2017 року. 14 лютого 2020 року Комунальне підприємство звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості за період з 01 липня 2015 року по 01 грудня 2019 року, яким вже охоплюється період часу, борг за який судом присуджено до стягнення. Таким чином предметом розгляду спору у справі є нарахування боргу за період з 01 листопада 2017 року по 01 грудня 2019 року у розмірі 8 280, 27 грн, згідно з наданого позивачем КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» розрахунку боргу за особовим рахунком № [NUMBER] . Належних та допустимих доказів, які б свідчили про ненадання позивачем таких послуг відповідачам, матеріали справи не містять. Заперечуючи проти нарахованої позивачем суми заборгованості та наголошуючи на ненаданні їй балансоутримувачем послуг з утримання будинку та прибудинкової території, [PERSON] не надала доказів на його спростування та/або власного обґрунтованого розрахунку заборгованості, які і доказів бездіяльності Комунального підприємства, оскільки письмові претензії не є належним чи допустимим доказом вказаного, які б дозволяли прийняти їх як підтвердження зазначеного у них. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що підстави позову [PERSON] про зобов`язання вчинити дії залишилися недоказаними суду і тому задоволенню не підлягає у повному обсязі, позовні вимоги Комунального підприємства підлягають задоволенню у частині стягнення боргу у розмірі 8 280, 27 грн, нарахований за період з 01 листопада 2017 року по 01 грудня 2019 року. В той же час, оскільки зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] , значиться лише [PERSON] , проживання у вказаній квартирі [PERSON] і право власності останньої вона заперечує, посилаючись на те, що її 1/2 частка квартири була відчужена третім особам у 2003 році, але не надавши суду актуальних відомостей про власників квартири, суд приходить до висновку, що борг підлягає стягненню з відповідача [PERSON] як з власника, до обов`язку якої належить тягар утримання свого майна. Відповідно до частини другої статті 267 Цивільного кодексу України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, що передбачено частиною третьою вказаної статті Кодексу, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, відповідно до частини четвертої цієї ж статті. Згідно з частиною п`ятою статті 267 Цивільного кодексу України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Таким чином, клопотання про поновлення строків позовної давності із обов`язковим обґрунтуванням поважності причин пропуску може бути подане, у разі заявлення відповідачем про застосування наслідків пропуску таких строків. Тобто до звернення стороною відповідача із заявою про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, позовна заява приймається і спір розглядається відповідно до частини другої статті 267 Цивільного кодексу України. Судом встановлено, що нарахування заборгованості за період часу з 01 липня 2015 року по 01 листопада 2017 року було предметом розгляду у суді, з приводу якого постановлено судове рішення, яке набрало законної сили. З даною позовною заявою про стягнення боргу за період з 01 листопада 2017 року по 01 грудня 2019 року Комунальне підприємство звернулося 14 лютого 2020 року, тобто у межах трирічного строку позовної давності. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial