Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-08 00:00:00

І. Стислий виклад позиції сторін. 1. Позиція позивача. 21 січня 2020 року [PERSON] звернулася до суду з указаним вище позовом, у якому просить визнати за [PERSON] , [INFO] право власності на житловий будинок, що знаходиться по [ADDRESS] , житловою площею - 13,9 кв.м., позначеного на плані літерою «А» за набувальною давністю. Позовні вимоги мотивовано тим, що [INFO] померла її сусідка - [PERSON] , 1910 року народження, яка проживала у вказаному вище житловому будинку, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Ладижинським відділом РАЦСУ Тростянецького району Вінницької області 20.12.1984, за якою вона досить тривалий час доглядала, надавала їй всіляку допомогу в приготуванні їжі, придбанні ліків та продуктів харчування, у хатньому прибиранні та по господарству, пранні білизни та іншому. Також за власні кошти проводила її поховання та встановлювала надгробний пам`ятник. Вказаний вище будинок, в якому проживала по день смерті померла, належав останній на праві власності, що підтверджується свідоцтвом № [NUMBER] на право особистої власності на жилий будинок, що видане виконкомом Ладижинської міської ради депутатів трудящих Вінницької області 21 листопада 1974 року на підставі рішення виконкому Ладижинської міської ради депутатів трудящих № 13 від 9 серпня 1973 року, зареєстровано 21.11.1974 в Тульчинському бюро технічної інвентаризації в реєстрову книгу № 4 за реєстровим № 1022. Будинок знаходиться на неприватизованій земельній ділянці. Після смерті [PERSON] позивач продовжувала допомагати вже її сину [PERSON] , який потребував допомоги, оскільки хворів. Окрім того, вказала на те, що у [PERSON] був син, але за життя до нього не приходив та не навідував його, і допомоги не надавав. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 23.03.2000 Ладижинським відділом РАГСУ Тростянецького району Вінницької області. Вона забезпечила та організувала поховання померлого та його поминки. На похорон [PERSON] прийшов його син, приніс костюм, калач і воду, будь-якої іншої допомоги не надав. Подякувавши [PERSON] , сказав, що йому нічого не потрібно, що нерухомість по [ADDRESS] залишає їй як людині, яка опікувалася, турбувалася та доглядала за його родиною. Отож, після смерті [PERSON] вона оселилась в цьому будинку та почала експлуатувати його як власник, хоча була зареєстрована у іншому місці. Зокрема, насамперед на подвір`ї демонтувала старий дерев`яний тин, який був вже фізично зношений, та не виконував функціонального призначення, на територію за свій кошт придбала нову сітку « Рабіця » та облаштувала огородження біля будинку та присадибної ділянки по [ADDRESS] . З того часу вона користується будинком відкрито та добросовісно понад 19 років, жодних претензій щодо використання вказаного об`єкту нерухомості ніхто не виказував. Такими чином позивач вважає, що з березня 2000 року і по день звернення із цим позовом добросовісно постійно, відкрито, безперервно володіє та користується вказаним вище житловим будинком, а тому вважає, що набула право власності на нього за набувальною давністю. 2. Позиція відповідача [PERSON] 03.03.2020 від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов, у якому останній позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що у діях позивача відсутня така необхідна умова добросовісності володіння як непоінформованість про незаконність свого володіння. Позивач [PERSON] чітко усвідомлювала, що він, як син померлого [PERSON] є спадкоємцем за законом до всього його майна, від якого він ніколи не відмовлявся. Таким чином позивач протягом всього часу володіння майном знала про наявність особи, яка претендує на оформлення спадщини після смерті власника спірного будинку, а тому була обізнана про відсутність у неї правових підстав для набуття права власності на це майно. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи та інші процесуальні дії у справі. Представник відповідача Ладижинської міської ради в судове засідання не з`явився, однак направив на адресу суду клопотання, у якому зазначив, що не заперечує проти задоволення позовних вимог та просить слухати справу у їх відсутність (а.с.42). ІІI. Пояснення учасників справи. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю, посилаючись на обставини зазначені у позовній заяві. Додатково пояснила, що відповідач ніколи не навідував бабусю при житті, не був на подвір`ї спірного будинку, він навіть не був присутній на похороні своєї бабусі [PERSON] , а на похорони рідного батька відповідач привіз лише воду й 10 калачів. Поряд з чим зазначила, що відповідач зруйнував пам`ятник на могилі бабусі [PERSON] , який за власні кошти був нею встановлений. Водночас вказала на те, що будинок по [ADDRESS] не придатний для життя, знаходиться в занедбаному та аварійному стані, а доглядає вона за 6 сотками землі, які знаходяться біля будинку, а також обробляє землю і користується нею. Вважає, що має право на визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю, оскільки вона доглядала за покійною [PERSON] , її сином, організовувала їхні поховання за власний кошт, а тепер доглядає майно, яке після них залишилося. Разом з тим, позивач повідомила, що пропонувала [PERSON] 2 000 доларів за будинок і землю, однак останній відмовився, вказуючи що це надто мала сума. Представник позивача [PERSON] - адвокат Плоскодняк О.В. підтримала позов та просила його задовольнити, враховуючи обставини викладені в позовній заяві та у відповіді на відзив. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Бодачевська М.В. позовні вимоги не визнала та просила врахувати пояснення викладені у відзиві на позов. Окрім того, зазначила, що [PERSON] знала про існування спадкоємця на будинок. Ніяких дій щодо приватизації будинку не вчиняла, оскільки знала, що вони є незаконними. Будинок за призначенням не використовувала та не доглядала за ним, що свідчить про те, що позивач володіла нерухомістю недобросовісно. ІII. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст правовідносин. Позивач [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.24), що підтверджується копією паспорта громадянина України, серія та номер [NUMBER] (а.с. 24-25). Спірний житловий будинок [ADDRESS] належав [PERSON] на праві особистої власності, що підтверджується технічним паспортом, який виданий 14.10.1985 Тульчинським бюро технічної інвентаризації та свідоцтвом [NUMBER] від 21 листопада 1974 року на право особистої власності на спірний житловий будинок, яке видане 21 листопада 1974 року на підставі виконкому Ладижинської міської Ради депутатів трудящих №13 від 09 серпня 1973 року (а.с. 18-22). Вказане вище підтверджується також дослідженою судом інвентаризаційною справою № 1356, яка заведена на належний [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 20 грудня 1984 року Ладижинським відділом РАЦС Тростянецького району Вінницької області, про що зроблено актовий запис №171 (а.с. 23), а також копією запису про акт смерті №171 від 20 грудня 1984 року (а.с.88). Після її смерті спадщину прийняв її син [PERSON] , проте у встановленому законом порядку не оформив свої спадкові права. Вказані обставини сторонами не оспорюються. З копії свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , виданого 23 березня 2000 року, актовий запис №96, вбачається, що [PERSON] (син [PERSON] ) помер [INFO] (а.с. 26). З копії інформаційної довідки Головного управління ДПС у Вінницькій області, Гайсинського управління, Ладижинської ДПІ (м. Ладижин) вбачається, що відповідач [PERSON] , проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 30-31). З копії письмових пояснень, наданих начальнику Ладижинського ВП Бершадського ВП ГУНП у Вінницькій області Заяць Л.М., жителькою [ADDRESS] вбачається, що остання підтвердила факт зруйнування пам`ятника на цвинтарі на могилі [PERSON] її онуком [PERSON] (а.с. 64). З копії листа, наданого т.в.о. начальника підполковника поліції Костишена В.І. зазначена вище подія не містить ознак кримінального правопорушення (а.с. 65). На даний час позивач [PERSON] користується спірним будинком [ADDRESS] без реєстрації права власності на нерухоме майно. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є сусідкою [PERSON] суду показала, що вона є сусідкою позивача та добре знає, що [PERSON] доглядала та проводила поховання [PERSON] та її сина [PERSON] . Після їх смерті доглядала за будинком і подвір`ям. Відповідача [PERSON] свідок бачила лише в дитинстві, коли той прибігав гратися на подвір`я до бабусі і дідуся. Свідок [PERSON] , яка є рідною сестрою відповідача по матері, пояснила, що виросла на подвір`ї у покійної [PERSON] , оскільки чоловік покійної був її вітчимом. Вважає, що відповідач [PERSON] немає ніякого відношення до будинку по [ADDRESS] , оскільки він ніколи не відвідував бабусю й дідуся, свого покійного батька, не займався похованням своїх родичів, тим більше не доглядав за майном про яке йдеться. Натомість позивач [PERSON] завжди допомагала вже покійним [PERSON] , доглядала за ними. Тому вважає, що будинок з подвір`я належить тому хто за ним доглядав - позивачу. Свідок [PERSON] , який є сусідом [PERSON] суду показав, що близько пів року назад дізнався про спір між сторонами про те, що [PERSON] претендує на будинок, який належав його родичам. Однак, зазначив, що відповідач ніколи не з`являвся на подвір`я і не претендував на будинок, не відвідував свого покійного батька, який останній проживав у ньому. IV. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач [PERSON] , з посиланням на норми ст. 344 ЦК України, просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок. Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом (частина перша статті 344 ЦК України). Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Окрім того, позивач як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка надалі претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх наведених умов у сукупності. Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18). У постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі № 3-87гс15 зроблено висновок, що норми статті 334 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Згідно з частиною першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Встановлені судом обставини свідчать про те, що позивач [PERSON] на момент заволодіння нею спірним майном, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом, була обізнана стосовно того, що власником житлового будинку [ADDRESS] , який є предметом спору та на який вона просить визнати право власності за набувальною давністю була [PERSON] , яка померла [INFO] , та яка за життя не відмовлялась від свого права власності на будинок. Також позивач знала про те, що спадкоємцем її майна був її рідний син [PERSON] , який прийняв спадщину після смерті матері, однак право власності на спадкове майно не оформив у встановленому законом порядку, а отже знала, що заволоділа чужою річчю. Поряд з чим позивачу [PERSON] було достовірно відомо про те, що на момент заволодіння нею спірним майном, спадкоємцем майна [PERSON] , який помер [INFO] є його син [PERSON] . Враховуючи зазначене, не можна вважати володіння позивачем спірним житловим будинком, після смерті [PERSON] , добросовісним. Смерть [PERSON] та не прийняття [PERSON] у встановлені законом строки спадщини після смерті батька, не давали [PERSON] підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним. Отже, суд дійшов висновку, що відсутні правові підстави для визнання за [PERSON] права власності на будинок за набувальною давністю, оскільки позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, а тому позивач, не є добросовісним набувачем спірного житлового будинку, а відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України, у зв`язку із чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог. V. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи відмову в задоволенні позову судові витрати зі сплати позивачем судового збору покладаються на позивача.

Outcome: dismissed