Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-14 00:00:00

Комунальне підприємство «Івано-Франківськводоекотехпром» (надалі «Позивач», КП «Івано-Франківськводоекотехпром») звернулося до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі «Відповідач») про стягнення з [PERSON] на користь КП «Івано-Франківськводоекотехпром» 13 519,30 грн. заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення. Представник Позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Додатково представник Позивача зазначив про те, що Позивач надає послуги з централізованого водопостачання та водовідведення споживачу [PERSON], який проживає в квартирі № 97, що знаходиться в м. Івано-Франківськ, вул. Івана Павла ІІ, 8. Станом на час звернення до суду Відповідачем спожито послуг з централізованого водопостачання та водовідведення на суму 13 519,30 грн., однак всупереч вимогам чинного законодавства України не оплачено вказаної вартості цих послуг, у звязку з чим у [PERSON] утворилася заборгованість перед Позивачем в сумі 13 519,30 грн. Представник Відповідача [PERSON], в судовому засіданні проти позовних вимог заперечила та просила відмовити в їх задоволенні з підстав пропуску строку звернення до суду з даним цивільним позовом. Зокрема, як зазначила представник Відповідача, заборгованість у розмірі 13 519,30 грн. існувала ще станом на 2012 рік. В той же час, починаючи з 2012 року у Відповідача відсутня заборгованість перед Позивачем за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення. Заслухавши пояснення представника Позивача, представника Відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Споживач фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу (стаття 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Як підтверджується матеріалами справи, Позивач КП «Івано-Франківськводоекотехпром» є виконавцем послуг централізованого водопостачання та водовідведення для квартири за адресою: [ADDRESS], в якій проживає [PERSON], який є споживачем цих послуг. 30 червня 2012 року між КП «Івано-Франківськводоекотехпром» та [PERSON] укладено Договір про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, відповідно до пункту 1.1 якого Водоекотехпром зобовязується надавати Абоненту та членам його сімї і особам, які проживають з ними, послуги централізованого водопостачання та водовідведення, а Абонент зобовязується своєчасно оплачувати надані послуги на умовах передбачених даним договором. Отже, відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» Відповідач є споживачем послуг, оскільки їх отримує. Враховуючи зазначене, посилаючись на факт нездійснення оплати вартості отриманих та спожитих послуг, Позивач звернувся до суду з даним цивільним позовом про стягнення з Відповідача заборгованості за послуги централізованого водопостачання та водовідведення в сумі 13519,30 грн. В обґрунтування розміру заборгованості Відповідача представником Позивача надано суду Виписку за період з 01.06.2012 по 01.06.2015 р.р. (а.с.7-8), зі змісту якої вбачається, що заборгованість Відповідача станом на час розгляду справи становить 13 519,38 грн., яка складається з: 7885,48 грн. заборгованість за водопостачання, 5633,90 грн. заборгованість за водовідведення. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обовязки визначає Закон України «Про житлово-комунальні послуги». Відповідно до вказаного закону термін «житлово-комунальні послуги» визначається як результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування у жилих та нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Згідно зі статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Системний аналіз положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» свідчить про те, що споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Матеріалами справи підтверджується, що КП «Івано-Франківськводоекотехпром» та [PERSON] перебувають у договірних відносинах з приводу надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення (Договір про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення від 30 червня 2012 року). Згідно з частиною 1 статті 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. За змістом частини 1 статті 901, частини 1 статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Разом з тим відповідно до загальних умов виконання зобовязання, установлених статтею 526 ЦК України, зобовязання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобовязань. За вимогою частини 3 статті 815 ЦК України наймач зобов'язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму. Відповідно до частини 4 статті 319 ЦК України власність зобовязує, а згідно зі статтею 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Положення статті 322 ЦК України встановлює презумпцію обов'язку власника нести всі витрати, пов'язані з утриманням належного йому майна. До таких витрат належать витрати, пов'язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей, оплати житлово-комунальних послуг тощо. Такий обов'язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правомочностей володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов'язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб. Як встановлено Судом зі змісту наданої Позивачем виписки по особовому рахунку Відповідача, станом на 01.06.2015 року заборгованість [PERSON] за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення становила 13 519,38 грн. (а.с.7-8). В той же час, зі змісту вказаної виписки Судом встановлено, що сума заборгованості в розмірі 14 107,67 грн. обліковувалася за Відповідачем ще станом на 01.06.2012 року, тобто виникла ще в період до 2012 року. Як зазначив в судовому засіданні представник Позивача, вказана сума заборгованості виникла та почала накопичуватися ще до 2012 року. При цьому, як випливає зі змісту вищевказаної виписки (а.с. 7-8) та підтверджено представником Позивача в судовому засіданні, протягом періоду, починаючи з 2012 року, Відповідачем своєчасно та в повному обсязі оплачувалася вартість спожитих послуг з централізованого водопостачання та водовідведення. Отже, заборгованість в сумі 13 519,38 грн., яку предявлено до стягнення за даним цивільним позовом, існувала ще станом на 01 червня 2012 року. Враховуючи вищевикладене, Судом встановлено, що за період 2012-2015 років (станом на час розгляду справи) у [PERSON] відсутня заборгованість зі сплати за послуги централізованого водопостачання та водовідведення перед Позивачем. В судовому засіданні представник Відповідача покликалася на пропуск Позивачем строку звернення до суду з позовними вимогами про стягнення заборгованості, нарахованої за період до червня 2012 року, як на підставу відмови в задоволенні позовних вимог. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частини 3,4,5 статті 267 ЦК України). Так, як встановлено Судом з даним цивільним позовом Позивач звернувся до суду 08 липня 2015 року (про що свідчить відповідний реєстраційний напис на поштовому конверті, в якому відправлено позовну заяву). При цьому, як встановлено Судом, заборгованість, яку просить стягнути Позивач складається із заборгованості, яка виникла до та існувала станом на 2012 рік. В обґрунтування причин пропуску строку звернення до суду представник Позивача покликався на те, що перед КП «Івано-Франківськводоекотехпром» існує багато боржників, які не оплачують надані їм послуги, а тому підприємство не встигає вчиняти відповідні процесуальні дії, повязані із зверненням до суду, у визначений законом строк. В той же час, вищевказана обставина не може вважатися поважною причиною пропуску строку звернення до суду з даним цивільним позовом, оскільки представником Позивача не надано суду жодних доказів на підтвердження існування перед Позивачем значної кількості боржників, як і не доведено, що саме ця обставина стала причиною пропуску строку звернення до суду з даним цивільним позовом. Враховуючи вищезазначене, Суд дійшов висновку про пропуск Позивачем строку звернення до суду з даним цивільним позовом та відсутність підстав для його поновлення, оскільки наведені представником Позивача причини пропуску строку не можуть вважатися поважними. Вищевказане (пропуск строку звернення до суду) є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Дослідивши матеріали справи та подані докази, Суд дійшов висновку про те, що станом на час розгляду справи у Відповідача відсутня заборгованість за послуги централізованого водопостачання та водовідведення в межах трирічного строку звернення до суду (з червня 2012 року по червень 2015 року), а заявлена до стягнення за даним цивільним позовом заборгованість в розмірі 13 519,30 грн. є заборгованістю, яка виникла ще до 2012 року та вимоги щодо її стягнення заявлені з пропуском строку звернення до суду, а підстави для поновлення такого строку відсутні, у звязку з чим позов не підлягає задоволенню у звязку з пропуском строку звернення до суду. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 257, 509, 526, 815, 901, 903 ЦК України, ст.ст. 1, 21, 22, 23, 24, 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»,

Outcome: dismissed