Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-24 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог Позивач, [PERSON] , звернулась в Іванківський районний суд з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном та виселення з житлового будинку. Вимоги мотивовані тим, що вона є власником жилого будинку з господарськими спорудами, який розташований по [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 12.08.2006. 24.11.2007 вони з відповідачем, [PERSON] , зареєстрували шлюб, від якого мають двох дітей, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Іванківського районного суду від 20.01.2020 шлюб між ними розірвано, дітей залишено на вихованні матері. Після розірвання шлюбу відповідач залишився проживати у її будинку, на що вона згоди не давала, просила його виселитись. Але він відмовився. Комунальні платежі він фактично не сплачує, створює незручності для проживання у будинку та користуванні ним, перешкоджає їй, позивачці, та її дітям (зокрема, доньці від першого шлюбу та її чоловіку), реалізовувати в повній мірі її право власності. Відповідач має власне житло в [ADDRESS] . З огляду на це, позивач просила, на підставі ст. 391, 405 ЦК України усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їй будинком шляхом виселення відповідача. Відповідач, скориставшись своїм правом, подав зустрічний позов про розгляд спільно нажитого майна, та просив виділити йому у особисту приватну власність половину домоволодіння, розташованого по [ADDRESS] та легковий автомобіль AUDI A6, номер кузова [NUMBER] , рік випуску 1996, об`єм двигуна 2598, дата реєстрації 04.12.2015 року, реєстраційний номер [NUMBER] . Відповідачці по зустрічному позову, [PERSON] , просив виділити у приватну власність половину домоволодіння, розташованого по [ADDRESS] . Господарські приміщення (вбиральню, та огорожу), залишити у їх спільному користуванні. Рух справи 15.10.2020 до суду надійшов первісний позов [PERSON] . Справа розподілена судді Ткаченку Ю.В. 25.11.2020 суддя Ткаченко Ю.В. написав заяву про самовідвід та ухвалою від 25.11.2020 задовольнив її. 27.11.2020 за результатами повторного авторозподілу, справа передана судді Слободян Н.П. 27.11.2020 у справі відкрите загальне провадження. Підготовче судове засідання призначене на 24.12.2020, яке не відбулося у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному. Підготовче судове засідання відкладене на 10.02.2021, яке, в свою чергу, відкладене за заявою позивачки на 16.03.2021. 16.03.2021, за клопотанням відповідача у зв`язку із зайнятістю адвоката, який також подав відповідне клопотання, підготовче судове засідання відкладене на 30.03.2021. 19.03.2021 [PERSON] подав зустрічний позов до [PERSON] про розділ спільно нажитого майна. Із заявою про забезпечення позову, який був розподілений судді Слободян Н.П. 19.03.2021 за зустрічним позовом ухвалою відкрите провадження та об`єднано в одне провадження з первісним позовом, а також задоволене клопотання позову шляхом накладення арешту на автомобіль AUDI A6, реєстраційний номер [NUMBER] . 30.03.2021 [PERSON] у судовому засіданні подала відзив на зустрічну позовну заяву з відповідними документами, підготовче судове засідання відкладене на 27.04.2021. 19.04.2021 [PERSON] подала в канцелярію суду заяву про відвід судді Слободян Н.П. 27.04.2021 ухвалою суду провадження у справі зупинене: питання про відвід судді передане на розгляд іншому судді. Справа 27.04.2021 передана на розгляд згідно протоколу авторозподілу судді Гончаруку О.П. Ухвалою від 24.05.2021 у задоволенні заяви про відвід судді відмолено. 25.05.2021 відновлене провадження, підготовче судове засідання призначене на 22.06.2021. 22.06.2021 підготовче судове засідання закрите, розгляд справи по суті призначений на 22.07.2021, який, за клопотанням представника відповідача по первісному позову, відкладене на 18.08.2021. 18.08.2021 у зв`язку з перебуванням [PERSON] під вартою, та вирішенням питання його участі у справі в режимі відеоконференції, судове засідання відкладене на 16.09.2021. Постановлено ухвалу про участь [PERSON] у справі в режимі відео конференції та витребувано копію виконавчого провадження за яким у [PERSON] стягується заборгованість ( витребувані документи надійшли до суду 02.09.2021). 16.09.2021 у судовому засіданні [PERSON] наполягав на участі у справі [PERSON] . Проте, оскільки в іншій справі в іншому суді в той же час розглядалось питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно [PERSON] , останній не мав можливості взяти участь у справі навіть у режимі відео конференції. Розгляд справи відкладений на 04.10.2021, потім на 07.10.2021 (постановлено ухвалу про проведення відео конференції за участю [PERSON] ). 07.10.2021 судове засідання відкладене за клопотанням адвоката Працюка В.Л. на 19.10.2021 (постановлено ухвалу про проведення відео конференції за участю [PERSON] ), оголошено перерву до 25.10.2021. Позиції сторін Позивач по первісному позову, відповідач по зустрічному, [PERSON] , та її представник адвокат Кар*єв А.А. у судовому засіданні первісні позовні вимоги підтримали у повному обсязі. В обґрунтування зазначили, що житловий будинок [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 12.08.2006. 24.11.2007 вони з відповідачем, [PERSON] , зареєстрували шлюб, від якого мають двох дітей, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Іванківського районного суду від 20.01.2020 шлюб між ними розірвано, дітей залишено на вихованні матері. Після розірвання шлюбу відповідач залишився проживати у її будинку, на що вона згоди не давала, просила його виселитись. Але він відмовився. Комунальні платежі він фактично не сплачує, створює незручності для проживання у будинку та користуванні ним, перешкоджає їй, позивачці, та її дітям (зокрема, доньці від першого шлюбу та її чоловіку), реалізовувати в повній мірі її право власності. Його поведінка, агресивна відносно її доньки та зятя, призвела до того, що останні вимушені поневірятися по інших домівках ( у бабусь, інших родичів). Відповідач має власне житло в [ADDRESS] . З огляду на це, позивач просила усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їй будинком шляхом виселення відповідача. Зустрічного позову не визнала, так як будинок належить їй на праві приватної власності, як і автомобіль , який придбаний за кошти, які були взяті в позику у її батьків. Тому, у задоволенні зустрічного позову просили відмовити. Відповідач по первісному позову, позивач по зустрічному, [PERSON] , та його представник, адвокат Працюк В.Л., у судовому засіданні первісні позовні вимоги не визнали у повному обсязі, а зустрічні, про поділ майна, підтримали. В обґрунтування зазначили, що житловий будинок [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 12.08.2006 був придбаний фактично за надані [PERSON] кошти. Оскільки не думали, що можуть колись розлучитися, то ніяких договорів між собою не укладали. Зареєстрований там на законних підставах. Прожили разом 15 років. Фактично той будинок був капітально відремонтований і перебудований за надані ним кошти. Тому є спільною сумісною власністю подружжя. За кращих часів він залишив би все дітям, але тепер йому нема куди йти, тому він хоче, щоб йому виділили дві малих кімнати від дороги. Будинок, який, як стверджує позивач по первісному позову , перебуває у його власності, арештований, на нього є заява стягувача у виконавчому провадженні, який вже виявив бажання отримати його в рахунок погашення частини заборгованості. Тому, фактично він вже не є власником. Автомобіль придбаний саме за його кошти. Він не заважає нікому там жити. Чоловік доньки дружини йому не подобається, але жити в будинку нікому не заважав. Встановлені судом обставини та відповідні їм правовідносини [PERSON] є власником жилого будинку з господарськими спорудами, який розташований по [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 12.08.2006. Продаж жилого будинку вчинений за 20000 грн. Зазначене підтверджується договором купівлі-продажу, витягами з Державного реєстру правочинів та про реєстрацію права власності на нерухоме майно ( а.с.18,19, 20). Від першого шлюбу позивачка має доньку, [PERSON] , [INFO] ( а.с.13). 24.11.2007 вони з відповідачем, [PERSON] , зареєстрували шлюб (а.с.12), від якого мають двох дітей, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] ( а.с.13, 14) Після реєстрації шлюбу [PERSON] , зі згоди власника будинку, [PERSON] , був зареєстрований у ньому і залишається зареєстрованим і на даний час, що підтверджується довідкою Іванківської селищної ради № 981 від 13.10.2020 ( а.с.7). Там же зареєстровані і двоє їх малолітніх дітей ( а.с.8). 04.12.2015 був придбаний автомобіль AUDI A6, номер кузова [NUMBER] , рік випуску 1996, об`єм двигуна 2598, дата реєстрації 04.12.2015 року, реєстраційний номер [NUMBER] , який зареєстрований на ім*я [PERSON] ( а.с.73). 20.01.2020 шлюб за рішенням Іванківського районного суду Київської області між сторонами розірвано, діти залишенні на вихованні матері ( а.с.16-17). Після розірвання шлюбу відповідач залишився проживати у належному [PERSON] будинку, на що вона згоди не давала, просила його виселитись. Проте, він відмовився. [PERSON] має у приватній власності домоволодіння, розташоване по [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно ( а.с.131-132). У відповідача, [PERSON] з [PERSON] та її зятем [PERSON] склались напружені стосунки. Конфлікти між ними іноді призводять до звернення до поліції з відповідними повідомленнями ( а.с. 21-24). Під час перевірки працівниками поліції такого повідомлення сусіди підтвердили неодноразовість таких конфліктів, в т.ч. з вимогою від [PERSON] до [PERSON] , щоб той ішов з сім`єю проживати в інший будинок, та «знімали» його самі. За результатами перевірки поліцією звернення [PERSON] не знайшов підтвердження повідомлений ним факт здійснення [PERSON] пострілів на подвір`ї за місцем проживання. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] стверджує, що після одруження з [PERSON] фактично його коштом було здійснено капітальний ремонт будинку ( від фундаменту до даху). Тому, він має право на половину цього будинку. Щодо вимог про [PERSON] про поділ майна Відповідно до вимог ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Враховуючи зазначені норми, жилий будинок, придбаний позивачкою до укладення шлюбу з відповідачем, є її особистою приватною власністю. Статтею 62 СК України передбачено, що «1. Якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 2. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя». Позивачем по зустрічному позову така вимога не заявлялась і належними та допустимими доказами не доведено того факту, що за час шлюбу сторін істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Відтак, відсутні підстави для поділу домоволодіння як спільного майна подружжя. Щодо стосується вимог [PERSON] про виділення йому в особисту приватну власність автомобіля AUDI A6, номер кузова [NUMBER] , рік випуску 1996, об`єм двигуна 2598, дата реєстрації 04.12.2015 року, реєстраційний номер [NUMBER] , суд приходить до висновку, що автомобіль хоч і зареєстрований на ім*я [PERSON] , проте, є об`єктом спільної сумісної власності, як такий, що придбаний під час шлюбу. Суд відкидає твердження обох сторін про те, що він належить кожному з них на праві особистої приватної власності, як таке, що не підтверджене у судовому засіданні належними і допустимими доказами. Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно із ч.1 ст.69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч. 1 ст. 70 цього Кодексу встановлено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч. 4, 5 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. З огляду на те, що придбаний у період шлюбу автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, зазначений автомобіль підлягає розподілу в рівних частинах відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України. Крім того, у разі якщо сторони дійдуть згоди щодо грошової компенсації одному з співвласників вартості 1/2 частини автомобіля, сторони мають можливість звернутися до суду в порядку ст. 365 ЦК України. Щодо первісних вимог [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном та виселення [PERSON] з жилого будинку Як зазначено вище, у судовому засіданні встановлено, що домоволодіння по [ADDRESS] належить на праві особистої приватної власності [PERSON] , як таке, що придбане до шлюбу з [PERSON] . Останній вселився у зазначений будинок, як член сім`ї його власника і набув право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом, [PERSON] , з залишається в ньому зареєстрованим з 20.02.2009 та проживає там ( за винятком часу перебування під вартою, як підозрюваний у вчиненні кримінального правопорушення). Після розірвання, за рішенням суду від 20.01.2020, їх шлюбу, [PERSON] втратив статус «члена сім`ї» власника будинку, спільним побутом з [PERSON] не пов`язаний, відтак, припинилась обставина, яка була підставою набуття ним права користування житловим приміщенням, яке є власністю [PERSON] . Відповідно до глави 23 ЦК України громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Відповідно до ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї та інших осіб. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Частиною 4 ст. 41 Конституції України встановлено принцип непорушності приватної власності. За положеннями ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Глава 28 ЦК України визначає житло об`єктом права приватної власності. Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна при наявності дій осіб, спрямованих на перешкоджання вільного користування та розпорядження власником своїм майном, вимагати усунення таких перешкод. Згідно ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша стаття 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)). Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Верховним Судом у своїй постанові від 16.12.2020 року у справі № 182/7347/18 у справі про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення, сформовано позицію, згідно з якою застосуванню у таких справах підлягають положення статей 391, та глави 32 «Право користування чужим майном» ЦК, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень ЖК, прийнятого 30 червня 1983 року не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України. Отже, враховуючи зазначений висновок, у випадку виникнення протиріч між нормами вказаних законів, що регулюють одній ті самі правовідносини, застосуванню підлягають норми ЦК. Велика Палата Верховного Суду, розглянувши справу № 447/455/17, у своїй постанові від 13.10.2020 року зробила висновок, що питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання відповідача звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Також ВП ВС зазначила, що необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності позивачки, та захистом права відповідача як колишнього члена її сім`ї на користування будинком. ВП ВС врахувала вимоги позивача про визнання припиненим права користування спірним будинком на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції та зробила висновок, що припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає такій пропорційності. Законодавець , приймаючи ЦК України, не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК України, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України. Ч.1 ст. 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно ч.1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна ( будівлі, споруди тощо). За положенням ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суд бере до уваги як формальні підстави, передбачені ст. 406 ЦК України, так і зважає на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє його права користування займаним приміщенням, та вирішує спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення ст. 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав: сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак, встановлення такого сервітуту презюмується на підставі ст. 402, ч.1 ст. 405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог оцінюється судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві та висловлених у судовому засіданні, а не лише з формулювань прохальної частини первісного позову. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. У справі, що розглядається, припинення права користування відповідача, [PERSON] , спірним житлом відповідає пропорційності в розумінні положень ст. 8 Конвенції, з огляду на те, що між сторонами склались вкрай неприязні стосунки. Це було, в т.ч., підставою для розірвання шлюбу 20.01.2020 ( а.с.16-17). З будинку, належному [PERSON] , з 2018 по 06.10.2020 рік проживала її донька, [PERSON] з сім`єю, чоловіком [PERSON] та сином [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідками секретаря сільської ради від 15.10.2020. Позивач, [PERSON] , стверджує, що саме через конфлікти зятя з [PERSON] , останні вимушені були покинути її будинок, і на даний час проживають в інших місцях. Наявність конфліктів вбачається з висновку ДОП Іванківського ВП Вишгородського ВП ГУ НП в Київської області Лещенка Я.Е. від 11.09.2020, в якому зазначено, що 23.08.2020 до Іванківського ВП надійшли повідомлення про конфлікти як від [PERSON] , так і від [PERSON] . В результаті проведених перевірок інформація, викладена у повідомленні [PERSON] не підтвердилася, а за зверненням [PERSON] було винесено терміновий заборонний припис серії АА № 019938 від 26.08.2020, в якому йому заборонено в будь-який спосіб контактувати з [PERSON] . Після цього донька [PERSON] з сім`єю вимушена була покинути її житло. Сам [PERSON] у судовому засіданні підтвердив, що дійсно, йому вкрай не подобається чоловік доньки його колишньої дружини, не подобався ніколи. І він не бажає, щоб він проживав у будинку [ADDRESS] . Суд також звертає увагу на те, що у судовому засіданні [PERSON] наголосив, що у випадку, коли за ним не буде залишено хоча б двох кімнат у будинку, де він зареєстрований, він його знищить зовсім. Суд вбачає в цьому продовження агресивної поведінки, яка є наслідком неприязних стосунків, які склались між сторонами, межує з шантажем, і може розцінюватися як потенційне психологічне насильство у випадку подальшого проживання цих осіб під одним дахом. Відповідач на даний час має у приватній власності жилий будинок за адресою, [ADDRESS] . Твердження [PERSON] та його адвоката з приводу того, що це майно вже фактично не його, не відповідає дійсності і спростовується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта., а також постановою державного виконавця від 13.12.2019 про опис та арешт зазначеного будинку у виконавчому провадженні ВП № 60254902. Електронні торги з його продажу не відбулися. Станом на день розгляду справи зазначений будинок не реалізований і перебуває у приватній власності [PERSON] : не настала жодна з подій, передбачени ст. 346 ЦК України щодо припинення права власності. Сам собі факт написання кредитором [PERSON] заяви про згоду на отримання цього домоволодіння в рахунок боргу, не має наслідком констатацію переходу права власності до нього та припинення права власності [PERSON] . Тобто, він має на час розгляду справи інше житло. Суд враховує також те, що у [PERSON] , окрім спірного житлового будинку, іншого житла не має, там вона проживає з двома їх з відповідачем спільними 12-річними різностатевими дітьми. Крім того, вона має доньку від першого шлюбу, яка вже має свою сім`ю, і, через суттєві протиріччя з її колишнім чоловіком [PERSON] , вимушені проживати в іншому місці, щоб забезпечити належні житлові умови не лише для себе, але і для їх малолітньої дитини, хоча, з дозволу власника, могли б проживати у будинку [PERSON] . Тобто, проживання [PERSON] , який має інше житло, у будинку , який належить [PERSON] , створює останній перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд звертає увагу, що у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 та від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 зроблено правовий висновок про те, що посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені в позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку із цим суд, з`ясувавши при розгляді справи, що позивач послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує в рішенні саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ст. 13 ЦПК України, передбачено що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з вимогами ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що первісні позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, а зустрічна позовна заяву підлягає задоволенню частково. Щодо накладеного ухвалою суду арешту майна Ухвалою суду від 19.03.2021 було задоволене клопотання [PERSON] про забезпечення позову: накладений арешт на AUDI A6, номер кузова [NUMBER] , рік випуску 1996, об`єм двигуна 2598, дата реєстрації 04.12.2015 року, реєстраційний номер [NUMBER] . Ч.7 ст. 158 ЦПК України визначено, що «У разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи». Щодо розподілу судових витрат Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки первісний позов задоволений у повному обсязі, а [PERSON] , як позивач, як постраждала 2 категорії внаслідок Чорнобильської катастрофи ( а.с. 6), звільнена від сплати судового збору, стягненню з відповідача, [PERSON] на користь держави підлягає судовий збір у розмірі 908 грн. Подаючи зустрічний позов, [PERSON] сплатив 1750 грн. судового збору, проте, все майно, про поділ якого він просив, оцінене ним у 350 000 грн., в т.ч. 250000 грн. домоволодіння, та 100 000 грн. автомобіль. Тобто, що ним було сплачено судовий збір з розрахунку 1% від Ѕ частини загальної суми зазначеної ним оцінки майна ( 350 000 грн.). Хоча мало бути сплачено 2250 грн., з огляду на таке. Із зазначеної оцінки домоволодіння, на половину якого претендував [PERSON] , він мав сплатити 1 250 грн. ( 1% від половини зазначеної вартості ( 250 00 грн.). В той же час, оскільки він претендував на автомобіль, ціна якого зазначена ним у 100 000 грн. в цілому, то мав сплатити 1000 грн. судового з бору за цією позовною вимогою ( 1% від ціни). Тобто [PERSON] не доплачено 500 грн. належної суми судового збору за дві заявлені ним позовні вимоги. Так як у задоволенні позовних вимог щодо поділу домоволодіння відмолено, відтак, і судовий збір у цій частині покладається на [PERSON] . Позовні вимоги щодо виділення йому у власність спірного автомобіля задоволені частково: визнано право кожного на Ѕ частину. За умови сплати [PERSON] судового збору у повному обсязі, з відповідачки за зустрічним позовом мало бути стягнуто на його користь 500 грн. судового збору пропорційно до задоволених вимог. Ч.10 ст. 141 ЦПК України передбачено, що «При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат». Проте, оскільки саме ця сума не була сплачена до бюджету під час подання позову, вона має бути стягнута з [PERSON] на користь держави. З цього приводу судом постановлене додаткове рішення.

Outcome: partial