Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-04 00:00:00

Лікар-психіатр Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні [PERSON] звернулася в суд із заявою про госпіталізацію гр. [PERSON] в Тернопільську обласну комунальну клінічну психоневрологічну лікарню у примусовому порядку. В судовому засіданні представник Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні [PERSON] заяву підтримала і пояснила, що гр. [PERSON] страждає психічним захворюванням інший тип шизофренії тривалий час, перебуває на диспансерному обліку, безперервний перебіг, стабільний дефект психіки по змішаному типу, у звязку з чим, хворий не може дати усвідомлену згоду на госпіталізацію в психіатричний стаціонар. Крым цього, зазначила, що захворювання [PERSON] на даний час, не є тяжким психічним розладом, останній не несе загрози для оточуючих та може проходити курс лікування амбулаторно. Стан пацієнта на даний час стабільний. Прокурор заяву про госпіталізацію гр. [PERSON] у примусовому порядку в Тернопільську обласну комунальну клінічну психоневрологічну лікарню без його згоди не підтримав, у її задоволенні просить відмовити, оскільки у [PERSON] відсутні тяжкі психічні розлади, останній перебуває під наглядом опікуна свого батька [PERSON], допомога йому може надаватись амбулаторно, а тому відсутні підстави для його примусового поміщення, передбачені ст.14 Закону України «про психіатричну допомогу». В судовому засіданні опікун [PERSON] [PERSON] подану заяву підтримав, вважає, що його сина [PERSON] слід примусового госпіталізувати для проходження курсу лікування. Зазначив, що [PERSON] тривалий час страждає психічним захворюванням, проходив курс лікування в умовах стаціонару та амбулаторно, перебуває під наглядом лікаря психіатра. Проходить курс лікування добровільно амбулаторно, психічний стан його стабільний, загрози йому та оточуючим не несе. Самостійно себе обслужити не може. Підставою його звернення для примусової госпіталізації [PERSON] слугувало те, що останній не бажає роздягатись, коли лягає спати та здійснювати свою гігієну. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив Гр. [PERSON], [INFO], поступив на стаціонарне обстеження та лікування в Тернопільську обласну комунальну клінічну психоневрологічну лікарню 03.05.2017 року по направленню швидкої, в супроводі батька-опікуна [PERSON], госпіталізований черговим лікарем з приводу діагнозу: інший тип шизофренії, безперервний перебіг, стабільний дефект психіки по змішаному типу. [PERSON] не надав своєї згоди на лікування в психіатричному закладі, яке надається в умовах стаціонару. Висновком комісії лікарів-психіатрів Тернопільської ОККПНЛ від 03.05.2017 року встановлено, що [PERSON], [INFO], в мовний контакт вступає неохоче, лежить в ліжку, при звертанні до нього виявляє негативізм, відвертається від співрозмовника, відводить погляд, на запитання відповідає вибірково, при його спонуканні, не завжди по суті, дає окремі відповіді стосовно анамнестичних відомостей, називає своє прізвище, ім'я, де і з ким проживає; стосовно причини його госпіталізації чітко відомостей дати не може «не знаю, не пам'ятаю»; в подальшому мовчить, не відповідає на поставлені запитання. Судження прості, примітивні, на побутовому рівні. Мислення аутичне, сповільнене за темпом, непослідовності в мисленні; активно маячінь, галюцинацій не виявляє. Загальний рівень знань низький. Вольові процеси ослаблені. Емоційно виражено знижений, неадекватний. До свого стану критика значно знижена. Комісія приходить до висновку, що відповідно до ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» пацієнт потребує стаціонарного обстеження та лікування без його усвідомленої згоди в зв'язку із наявністю у нього психічного розладу, внаслідок якого пацієнт не спроможний самостійно задовольняти свої основні життєві та матеріальні потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність. Правові та організаційні засади забезпечення громадян України психіатричною допомогою визначаються Законом України «Про психіатричну допомогу» № 1489-III від 22 лютого 2000 року. Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу», передбачено презумпцію психічного здоровя, тобто кожна особа важаться такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставі та у порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Відповідно до вимог ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: 1)вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих; 2) або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Статтею 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено, що тяжкий психічний розлад розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам'яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку. В силу вимог ч.2 ст.280 ЦПК України, до заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку додається висновок лікаря психіатра, про примусову госпіталізацію, її продовження висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали. Суд вважає, що заявником поряд із заявою та відповідними висновки про стан психічного здоровя хворого та його діагноз, повинні були б подаватися докази, які б свідчили про агресивну та неадекватну поведінку хворого, у тому числі його родичами, рапорти працівників міліції, висновки дільничного психіатра і т.п.. Проте, заявником не подано доказів, які б підтверджували, що існують підстави, передбачені ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу» для примусової госпіталізації [PERSON] Не подані такі докази й його опікуном, який постійно проживає разом із ним. Відповідно до положень принципу 15 «Принципи госпіталізації» додатку до резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 18 лютого 1992 року №46/119 «Захист осіб із психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги» передбачено, що «…Коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації…». У своєму рішенні Європейський Суд з прав людини (справа «[PERSON] проти України») від 17.04.2014 року зазначив, що « п.99…суд повторює, що відповідно до його усталеної практики особа не може вважатися «Психічно хворою» та позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов; по-перше, обєктивна медична експертиза повинна достовірно показати, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (див. рішення від 24 жовтня 1979 року у справі «Вінтерверп проти Нідерландів»…». За даних обставин суд вважає, що у нього відсутні підстави, які передбачені ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», які б давали суду право надати згоду на госпіталізацію [PERSON] та проведення лікування у психіатричній лікарні в примусовому порядку, а тому, вважає, що у задоволенні заяви лікаря-психіатра, слід відмовити. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed