Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-03 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача. Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення відсотків за користування коштами, інфляційних витрат та 3% річних, в обґрунтування якого вказала, що рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 18.05.2017 року частково задоволені її позовні вимоги до відповідача та стягнуто на її користь суму боргу за борговою розпискою 10000 грн та судовий збір. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 09.08.2017 року рішення Димитровського міського суду Донецької області від 18.05.2017 року змінено та з [PERSON] стягнуто суму боргу за борговою розпискою 8000 грн та судовий збір в сумі 179 грн. Даними рішеннями визнаний факт надання нею відповідачу 22.02.2013 року, під розписку у борг 10000 грн на операцію його дитині. Оскільки у розписці не був встановлений строк погашення боргу, 02.03.2015 року була пред`явлена вимога до відповідача про повернення коштів за розпискою. Тридцятиденний строк, передбачений ст. 1049 ЦК України на погашення боргу закінчився 03.04.2015 року, але будь-яких дій, направлених на погашення боргу відповідачем не виконано. Крім того, позивачу стало відомо, що позичені гроші відповідач використав на власні потреби, оскільки його дитина не потребувала операції, а також таким же чином позичав гроші в інших людей, використовуючи їх для задоволення своїх потреб. Весь цей час відповідач уникав зустрічі та розмов з позивачем на рахунок погашення боргу, жодних відсотків за користування її коштами він не сплачував. Вважає, що за час користування її коштами відповідач повинен сплатити їй відсотки на рівні облікової ставки Національного банку України, оскільки у розписці розмір відсотків не встановлений, а крім того, вважає, що має право на відшкодування з боку відповідача встановленого індексу інфляції за весь час прострочення і 3% річних від простроченої суми боргу. У зв`язку з наведеним просила стягнути з відповідача на свою користь відсотки за користування коштами на рівні облікової ставки Національного банку України в сумі 58767,78 грн, суму втрат від інфляції 2992 грн та 3 % річних в сумі 796,84 грн. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Позивач до судового засідання просила розглянути справу без її участі, на задоволенні позовних вимог наполягала. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав заперечення на позовну заяву, де вказав, що позовна заява не може бути задоволена, оскільки він не згоден з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій. Розрахунки, які зроблені позивачкою, не відповідають вимогам чинного законодавства та не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, при він надає правильний на його думку, розрахунок, але це не означає, що він визнає позов. Також у судовому засіданні пояснив, що позов не визнає, розрахунок невірний. З боргом у 8000 грн він не згоден. Суми, які вказані у розписці, він віддавав. Підписів його на розписці немає, тому що в момент передачі грошей цієї розписки не було. Також він віддав позивачу 5000 грн. через знайомого ще до березня 2015 р., коли саме він не може точно сказати, оскільки не пам`ятає. Щодо позову він взагалі заперечує, вважає, що він не підлягає задоволенню. Всі розрахунки позивача взагалі невірні. Також він вважає, що стягнення з нього сум відсотків за грошові кошти, сум інфляції та 3-х відсотків річних необґрунтоване. Клопотань в порядку ст. 222 ЦПК України учасниками справи суду не надано, підстави для вирішення справи шляхом укладення мирової угоди відсутні. ІІІ. Процесуальні дії у справі. 08.09.2017 року до органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи суддею був зроблений запит щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи відповідача, відповідь на який надійшла до суду 21.09.2017 року. 21.09.2017 року на підставі ухвали судді відкрите провадження у даній справі, попередній розгляд якої призначений на 08.35 год. 02.10.2017 року, відповідачу запропоновано подати суду заперечення проти позову. На підставі ухвали судді від 02.10.2017 року закінчено підготовку справи та призначено до судового розгляду в судовому засіданні о 13.20 год. 09.10.2017 року. Ухвалою суду від 30.10.2017 року клопотання відповідача про зупинення провадження у справі задоволено, провадження у справі зупинено до розгляду касаційної скарги на рішення Димитровського міського суду від 18.05.2017 року та рішення Апеляційного суду Донецької області від 09.08.2017 року за позовом [PERSON] до нього про стягнення боргу за борговою розпискою. У зв`язку з розглядом даної справи касаційним судом, 02.10.2019 провадження у справі поновлено та розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження призначений на 10.00 год 31.10.2019 року. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що відповідно до розписки від 30.11.2013 року, 22.11.2013 року [PERSON] на прохання [PERSON] оформила на своє ім?я споживчий кредит на суму 10000 грн., який в той же день передала йому для використання у власних цілях. Розписка написана власноруч [PERSON] (арк. 14). 02.03.2015 року [PERSON] власноруч написана розписка, відповідно до якої він зобов`язався щомісячно повертати [PERSON] борг за кредитною карткою з урахуванням тіла кредиту згідно з договором кредиту, який станом на 02.03.2015 року становить 8900 грн (арк. 15). Рішенням Димитровського міського суду від 18.05.2017 року частково задоволені позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] та стягнуто на її користь суму боргу за борговою розпискою 10000 грн. та судовий збір в сумі 224,64 грн (арк. 9-10). Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 09.08.2017 року, рішення Димитровського міського суду Донецької області від 18.05.2017 року змінено та з [PERSON] стягнуто суму боргу за борговою розпискою 8000 грн. та судовий збір в сумі 179,73 грн (арк. 11-13). Постановою Верховного Суду від 12.09.2019 року рішення Димитровського міського суду від 18.05.2017 року та рішення Апеляційного суду Донецької області від 09.08.2017 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за борговою розпискою, залишені без змін. \~ \~ \~ \~V. Оцінка суду. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси осіб, які звернулися до суду у спосіб, визначений законами. За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 1 ст.\~13\~ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як було встановлено рішеннями судів першої та апеляційної інстанції, які залишені без змін постановою Верховного Суду від 12.09.2019, відповідач повинен віддати борг позивачу згідно розписці від 30.11.2013 у сумі 8000 грн. При цьому, дата повернення боргу у розписці від 30.11.2013 обумовлена не була та позивачем пред`явлена вимога про повернення боргу 02.03.2015, що підтверджується розпискою відповідача від 02.03.2015. Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Оскільки позикодавцем вимога пред`явлена 02.03.2015, то останній, тобто 30-й день повернення боргу 01.04.2015, тобто з 02.04.2015 відповідач порушив виконання свого зобов`язання. Однак, враховуючи вимоги ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає порушення відповідачем свого зобов`язання відповідно до вимог позивача, тобто з 03.04.2015 до 01.09.2017. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним якщо виконання позичальником зобов`язання обмежується поверненням боргу. Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у ст. 1048 ЦК України. Так, згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, у ч. 1 ст. 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений. Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в ч. 2 ст. 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін. Тобто, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, у випадку, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні ч. 2 ст. 1048 ЦК України, позичальник зобов`язаний сплатити винагороду (проценти за користування позикою) й у випадку, коли таким договором не передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики (постанова ВСУ від 02.07.2014, справа №6-36цс14). За змістом п. 1 ч. 2 ст. 1048 ЦК України, договір позики вважається безпроцентним, якщо він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін. За матеріалами справи договір позики укладений між фізичними особами, не пов`язаний з підприємницькою діяльністю та не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (станом на 22.02.2013 п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян складав 55400 грн (1108х50), що перевищував суму позики, яка складала 10000 грн). Враховуючи це, договір позики, укладений між сторонами по справі, в розумінні п. 1 ч. 2 ст. 1048 ЦК України є безпроцентним і тому позичальник не зобов`язаний сплачувати проценти від суми позики, як це передбачено ч. 1 ст. 1048 ЦК України та відповідно в цій частині позову вимоги позивача підлягають залишенню без задоволення. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов?язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов?язання, на вимогу кредитора зобов?язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Враховуючи наведені приписи законодавства та встановлені відповідні їм фактичні обставини справи та правовідносини, а також зважаючи на те, що ніяких доказів щодо повного виконання відповідачем своїх зобов?язань за судовим рішенням до суду надано не було, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Компенсація інфляційних витрат буде складати: 1,140 х 1,002 х 1,004 х 0,990 х 0,992 х 1,023 х 0,987 х 1,020 х 1,007 х 1,009 х 0,996 х 1,010 х 1,035 х 1,001 х 0,998 х 0,999 х 0,997 х 1,018 х 1,028 х 1,018 х 1,009 х 1,011 х 1,010 х 1,018 х 1,009 х 1,013 х 1,016 х 1,002 х 0,999 х 100 = 141,82; 141,82 100 = 41,82; 8000 грн х 41,82 : 100 = 3345,60 грн., де: - 1,140 х 1,002 х 1,004 х 0,990 х 0,992 х 1,023 х 0,987 х 1,020 х 1,007 х 1,009 х 0,996 х 1,010 х 1,035 х 1,001 х 0,998 х 0,999 х 0,997 х 1,018 х 1,028 х 1,018 х 1,009 х 1,011 х 1,010 х 1,018 х 1,009 х 1,013 х 1,016 х 1,002 х 0,999 індекси інфляції з квітня 2015 р. по серпень 2017 р.; 8000 грн невиплачена сума боргу. Знову ж таки, враховуючи вимоги ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд, відповідно до вимог позивача, вважає за необхідне стягнути суму, обумовлену позовними вимогами, а саме 2992 грн. Розрахунок 3 % річних має складати: 8000 грн х 3 % : 365 х 882 = 579,95 грн, де 882 кількість днів з 03.04.2015 до 01.09.2017; 8000 грн невиплачена сума боргу. Доводи позивача, що 3 % річних також повинні нараховуватися на інфляційні витрати, не ґрунтуються на законі, оскільки вони нараховуються на прострочену суму, тобто на борг. Таким чином, стягненню підлягає сума інфляційних витрат 2992 грн та 3 % річних у сумі 579,95 грн. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦК України, з відповідача на користь позивача, пропорційно задоволеної суми, підлягає стягненню судовий збір, у розмірі 36,55 грн. На підставі ст.ст. 625, 1048, 1049 ЦК України,

Outcome: partial