Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-22 00:00:00

І. Стислий виклад позицій позивача, дитини [PERSON] , відповідача, третьої особи 1. Виклад позиції позивача. 24.06.2019 року [PERSON] звернулася до Шаргородського районного суду з позовною заявою до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначила, що з 20.07.2008 року по 27.07.2010 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Шлюбні відносини з відповідачем фактично було припинено у 2009 році, але шлюб розірвано за рішенням Шаргородського районного суду у справі №2-464/2010 року від 27.07.2010 року. Від шлюбу у неї та позивача [INFO] народилася донька [PERSON] , яка проживає з нею, щодо місця проживання дитини відповідач заперечень не мав. Впродовж часу понад дев`ять років відповідач не цікавився життям дитини, не телефонував, не виявляв бажання спілкуватися з донькою та приймати участь у її вихованні. Внаслідок такої поведінки відповідача дитина, якій виповнилося десять років, не пам`ятає та не знає батька взагалі, не виявляє ніяких почуттів та не цікавиться у неї будь-якою інформацією про батька. Вона та донька проживають у будинку, що належить її матері і знаходиться в [ADDRESS] . Нею самостійно забезпечуються дитині належні та комфортні умови проживання, гармонійна атмосфера оточення. Між нею та донькою склалися усталені доброзичливі стосунки, які сприяють вихованню дитини, повноцінному сприйняттю навколишнього світу. [PERSON] свідомо ухилився від виконання своїх батьківських обов`язків, надав нотаріально засвідчену заяву про те, що згоден на позбавлення його батьківських прав. Шаргородська РДА як орган опіки та піклування надала висновок про позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки це доцільно та відповідає інтересам дитини. Просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно дитини [PERSON] , [INFO] . У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила позбавити [PERSON] батьківських прав відносно дитини [PERSON] , [INFO] , оскільки відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно доньки, розвитком, умовами проживання, здоров`ям дитини не цікавиться, не може забезпечити доньці належне виховання, лікування, розвиток, а також і утримання, оскільки аліменти сплачує нерегулярно, має заборгованість. Вона забезпечує дитину всім необхідним, піклується про навчання, виховання, лікування, харчування, створила дитині гарні умови для проживання. Також, позивач зазначила, що повністю підтримує висновок Органу опіки та піклування про позбавлення відповідача батьківських прав, так як вважає, що змінити поведінку відповідача щодо дитини у кращу сторону неможливо, ігнорування відповідачем своїх батьківських обов`язків суперечить інтересам дитини, оскільки вона не отримує від батька належного виховання, утримання, піклування про здоров`я, навчання, тобто позбавлена батьківського піклування та турботи. 2. Виклад позиції малолітньої дитини - [PERSON] Допитана в судовому засіданні малолітня дитина [PERSON] суду пояснила, що вона з народження проживає з матір`ю і пам`ятає тільки такий склад своєї сім`ї, так як батька вона не пам`ятає і не знає, бачила тільки двічі в житті, при цьому батько не був ініціатором цих зустрічей. Бабуся по батьковій лінії запропонувала їй зустрітися із батьком і вона погодилася та поїхала до нього в гості, але між нею та батьком не виникли теплі почуття та бажання спілкуватися надалі. Батько їй не телефонує, не відвідує, тільки одного разу привітав з Днем народження, не приходить на жодні шкільні свята. Їй зрозуміло, що судом розглядається питання про позбавлення батька батьківських прав, відносно чого вона не заперечує, так як не відчуває батьківської турботи та любові. 3. Виклад позиції відповідача [PERSON] . Відповідач [PERSON] відзиву на позов із викладенням своїх заперечень, відповідно до норм діючого ЦПК України, на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 02.07.2019 року, до суду не подав, у підготовче судове засідання не прибув. 26.06.2019 року відповідач [PERSON] надіслав до суду заяву про розгляд справи за позовом [PERSON] до нього про позбавлення батьківських прав без його участі, так як він зайнятий на роботі, не заперечує щодо позбавлення його батьківських прав, у повному обсязі визнає позовні вимоги та не заперечує щодо ухвалення рішення у підготовчому судовому засіданні (а.с.18). До вказаної вище заяви відповідач [PERSON] додав нотаріально засвідчену заяву від 03.06.2019 року про те, що відмовляється від утримання та виховання своєї доньки [PERSON] , згоден на позбавлення його батьківських прав, підтримує рішення Шаргородської РДА про доцільність позбавлення батьківських прав, означена заява вчинена без примусу, є безумовною, тобто такою, що не пов`язана з обов`язком [PERSON] вчинити будь-які дії майнового характеру на його користь, зміст заяви відповідає його дійсній волі, правові наслідки позбавлення батьківських прав, передбачені ст.166 СК України йому зрозумілі (а.с.19). 4. Виклад позиції третьої особи - Шаргородської РДА як органу опіки та піклування. Представник Шаргородської РДА як органу опіки та піклування - Бабій С.В. у судовому засіданні підтримала позов [PERSON] . Вважає доцільним та таким, що відповідає інтересам дитини [PERSON] позбавлення батьківських прав її батька [PERSON] Суду пояснила, що дитина [PERSON] навчається у школі, проявляє інтерес до навчання, отримує належне виховання від матері, забезпечена усім необхідним для гармонійного розвитку. Матір дитини самостійно створила належні умови для навчання, щоденно турбується потребами дитини. Відповідач [PERSON] , на її думку, свідомо нехтує батьківськими обов`язками щодо виховання малолітньої доньки, доглядом та утриманням дитини не займається, оскільки аліменти сплачує нерегулярно, не цікавиться її фізичним та духовним розвитком, не забезпечує необхідним харчуванням. Дитина, маючи батька, фактично позбавлена батьківського піклування. Коли органом опіки та піклування вирішувалося питання про позбавлення батьківських прав, відповідач проігнорував виклики на засідання, так як подав заяву про згоду на позбавлення його батьківських прав. Згідно з висновком від 24.05.2019 року №01.01-38/1207 «Про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] », Шаргородська РДА як орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно дитини. Вона повністю підтримує висновок Органу опіки та піклування про позбавлення відповідача батьківських прав, так як вважає, що змінити поведінку відповідача щодо його дитини у кращу сторону неможливо, в діях батька наявна вина у невиконанні батьківських обов`язків, у зв`язку із чим просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON] ІІ. Заяви, клопотання позивача, відповідача, третьої особи. 1. Позивач - [PERSON] заяв та клопотань, пов`язаних з розглядом справи, не подавала. 2. Відповідач [PERSON] подав заяву про повне визнання позовних вимог [PERSON] про позбавлення його батьківських прав, просить розглядати справу у його відсутності, не заперечує щодо ухвалення судового рішення у підготовчому засіданні (а.с.18). ІІІ. Процесуальні дії у справі 1. Відповідно до ухвали судді від 02.07.2019 року прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , з участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Шаргородської районної державної адміністрації як органу опіки та піклування - про позбавлення батьківських прав в порядку загального позовного провадження, відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання на 23.07.2019 року (а.с.22-23). 2. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до вимог ч.ч.1, 4 ст.206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За таких обставин суд вважає, що перешкод для здійснення розгляду справи у підготовчому судовому засіданні та ухвалення судового рішення, відповідно до вимог ч.3 ст.200 ЦПК України, - немає. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази Вирішуючи спір, суд встановив, що між сторонами виникли сімейні правовідносини, зокрема, щодо невиконання батьком обов`язків щодо належного піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя. Судом встановлено наступні фактичні обставини, що підтверджуються доказами. Вирішуючи спір суд встановив, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.08.2008 року, який розірвано за рішенням Шаргородського районного суду від 27.07.2010 року (а.с.7). В шлюбі у позивача та відповідача народилася дитина - донька [PERSON] , [INFO] . Так, відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , батьком дитини записаний відповідач [PERSON] , матір`ю - позивач [PERSON] (а.с.8). Судом встановлено, що малолітня [PERSON] зареєстрована та проживає із своєю матір`ю - [PERSON] у [ADDRESS] . У вказаному будинку також зареєстровані матір позивача - [PERSON] та брат позивача - [PERSON] , який не проживає в ньому. Будинок належить матері позивача - [PERSON] . Вказані обставини підтверджуються довідкою Гибалівської сільської ради від 29.05.2019 року за №275 (а.с.11), актом обстеження матеріально-побутових умов (а.с.12а), а також поясненнями позивача. Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї, позивач [PERSON] та її донька [PERSON] проживають у будинку матері [PERSON] самостійно, рідні зареєстровані за цією адресою, але не проживають, будинок площею 51,3 кв.м., наявна земельна ділянка площею 0,2488 га. Дитина позивача навчається у 4 класі школи, знаходиться на утриманні матері (а.с.12а). Також, судом встановлено, що 15.05.2019 року Комісія з питань захисту прав дитини Шаргородської РДА прийняла рішення «Про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] », відповідно до якого Комісією було встановлено, що позивач та відповідач не проживають однією сім`єю з 2009 року, а шлюб між ними розірвано 27.07.2010 року. Після розірвання шлюбу дитина проживає з матір`ю, яка позитивно характеризується за місцем проживання. Дитина навчалася з 01.09.2015 року по 18.01.2019 року в Шаргородській СЗШ І-ІІІ ступенів №1, а зараз навчається у СЗШ І-ІІІ ступенів №4 комунальної власності територіальної громади м. Жмеринка. За час навчання дитини у відповідних навчальних закладах батько [PERSON] участі в її вихованні не брав, шкільні збори та заходи не відвідував, навчанням не цікавився. Всі шкільні збори та заходи відвідує лише матір дитини. З [PERSON] на утримання дитини стягнуто аліменти за рішенням суду, але батько не бажає займатися вихованням та утриманням дитини, оскільки має іншу сім`ю, подав заяву про надання згоди на позбавлення його батьківських прав. Так як поведінка батька свідчить про ухилення від виконання батьківських обов`язків, що суперечить інтересам дитини, то Комісія вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав (а.с.13). Таким чином, допитавши учасників справи, дитину, дослідивши докази, судом встановлено, що відповідач проживає окремо від своєї дитини приблизно дев`ять років, свідомо нехтує батьківськими обов`язками по відношенню до доньки, зокрема, свідомо не цікавиться щоденним життям доньки, її вихованням, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не займається її матеріальним забезпеченням, крім нерегулярної сплати стягнутих з нього за рішенням суду аліментів, що підтверджено в судовому засіданні показаннями позивача, представника Шаргородської РДА як органу опіки та піклування Бабій С.В., поясненнями малолітньої [PERSON] , яка опитувалася в судовому засіданні в присутності педагога-психолога Шаргородської СЗШ І-ІІІ ступенів №1 [PERSON] , направленої для участі в судовому засіданні відділом освіти Шаргородської РДА, яка повідомила суду, що дитина повністю усвідомлює, що вирішується питання про позбавлення батька батьківських прав щодо неї, але дівчинка не заперечує щодо цього, так як їй байдуже, бо з її пояснень зрозуміло, що вона не знає батька, бачила кілька разів, у зв`язку із чим не має до нього почуття любові та поваги. Також, вказані обставини підтверджуються рішенням Комісії з питань захисту прав дитини Шаргородської РДА від 15.05.2019 року №58 «Про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] » (а.с.13). До того ж, судом встановлено з пояснень в судовому засіданні позивача, дитини, представника третьої особи, що відповідач [PERSON] протягом тривалого часу не проявляє щодо дитини батьківської турботи та піклування, тому свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню та утриманню доньки, що виявилося у тому, що він проживає окремо від дитини, взагалі не спілкується з донькою, не здійснює належного догляду за дитиною, не турбується про її фізичний і духовний розвиток, здоров`я та побут, навчання та підготовку до самостійного життя. Таким чином, суд вважає, що [PERSON] не спроможний забезпечити дитині - [PERSON] належного піклування, утримання та виховання. Зазначений факт підтверджено в судовому засіданні висновком органу опіки та піклування від 24.05.2019 року за №01.01-38/1207 (а.с.14-15), відповідно до якого орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON] , мотивуючи своє рішення тим, що відповідач свідомо ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків, оскільки, маючи можливість та час виправити свою поведінку, яка б відповідала належному розвитку та вихованню дитини, не виправляє та не бажає виправлення поведінки, не бажає виконувати батьківські обов`язки по відношенню до дитини, подавши заяву до органу опіки та піклування про надання згоди на позбавлення його батьківських прав, що є підставою для позбавлення його батьківських прав. 26.06.2019 року відповідач [PERSON] надіслав до суду заяву про те, що через зайнятість на роботі він не може бути присутнім при розгляді справи про позбавлення його батьківських прав, просить розглядати справу у його відсутності, не заперечує щодо позбавлення його батьківських прав (а.с.18). Крім того, разом із вказаною вище заявою відповідач надіслав до суду нотаріально засвідчену заяву від 03.06.2019 року про те, що він відмовляється від утримання та виховання своєї доньки [PERSON] , згоден на позбавлення його батьківських прав, підтримує рішення Шаргородської РДА про доцільність позбавлення батьківських прав, означена заява вчинена без примусу, є безумовною, тобто такою, що не пов`язана з обов`язком [PERSON] вчинити будь-які дії майнового характеру на його користь, зміст заяви відповідає його дійсній волі, правові наслідки позбавлення батьківських прав, передбачені ст.166 СК України йому зрозумілі (а.с.19). Відтак, з огляду на вище викладене, судом встановлено факт винної поведінки відповідача, тобто факт свідомого ухилення батька малолітньої [PERSON] - [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків, свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками, оскільки він не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, її здоров`я, навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших цінностей; не сприяє засвоєнню дитиною загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання донькою освіти, що негативно впливає на її фізичний та духовний розвиток як складову виховання, оскільки не бажає виконувати своїх батьківських обов`язків. До вказаного висновку суд прийшов, проаналізувавши наведені вище докази на відповідність їх критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності. Так, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків (ч.ч.1, 2 ст.76 ЦПК України). Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними, допустимими, достовірними, достатніми. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування ( ст.77 ЦПК України). В силу вимог ч.1 ст.78 ЦПК України, допустимими є докази, що одержані відповідно до порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.80 ЦПК України). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається (ч.1 ст.81 ЦПК України), в судовому засіданні досліджено кожний доказ, що міститься в матеріалах цивільної справи і відповідає вимогам належності, допустимості і достовірності. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. В п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). Судом забезпечено учасникам справи принцип процесуальної рівності сторін і надано можливість кожній стороні довести ті обставини, на які вона посилається. Разом з тим, суд констатує факт, що відповідач [PERSON] не скористався правом заперечити щодо позову та подати відзив на позовну заяву про позбавлення його батьківських прав, подав заяви про надання згоди на позбавлення його батьківських прав, що свідчить про його свідоме небажання виправити свою поведінку щодо виховання дитини, тобто про факт винної поведінки відповідача [PERSON] . Вказаний висновок суду ґрунтується також на висновках, що викладені в постановах Верховного Суду, які суд враховує відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України. Так, у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі №209/2821/15-ц (провадження №61-2357св18), від 21.11.2018 року у справі №201/6232/17 (провадження №61-41214св18) визначено поняття ухилення батьків від виконання своїх обов`язків та зазначено про необхідність встановлення судом доведеності факту винної поведінки відповідача у спорі вказаної категорії. Верховним Судом роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідач [PERSON] не заперечує щодо позбавлення його батьківських прав, не навів суду доказів того, що він працював над тим, щоб змінити ставлення як батька до виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини. Така поведінка відповідача не змінилася і за час судового розгляду справи про позбавлення його батьківських прав, тобто вказана обставина свідчить про те, що поведінку батька у кращу сторону змінити неможливо, і у його діях наявна вина. Позбавлення батьківських прав, які надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків. Верховним судом роз`яснено, що так як позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка має серйозні правові наслідки як для батьків, так і для дитини, встановлені статтею 166 СК України, то позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Таким чином, суд прийшов до переконання, що права малолітньої [PERSON] на належне піклування з боку батька [PERSON] про фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя - порушені. З наведених підстав суд приходить до переконання, що позов [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, підлягає задоволенню. V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, зокрема, щодо невиконання батьком обов`язків щодо належного піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, які регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, і є частиною національного законодавства України. Так, відповідно до ст.ст.51, 52 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Будь-яке насильство над дитиною та її експлуатація переслідуються за законом. Статтею 3 Конвенції про права дитини встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці Конвенції зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки батьків…, які відповідають за неї за законом… Держави-учасниці Конвенції забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї… (ст.9 Конвенції про права дитини). Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (ч.2 ст.3 СК України). Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину (ч.ч.1, 2, 3, 4 ст.150 СК України). Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.155 СК України). Статтею 164 СК України передбачений вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав. Так, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (п.2 ч.1 ст.164 СК України). Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.п.15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України за №3 від 30.03.2007 року (з наступними змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (ст.165 СК України). Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч.7 ст.7 СК України). Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також з питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (ст.171 СК України). Аналогічні положення закріплені у ст.12 Конвенції про права дитини, якою передбачено, що держави-учасниці Конвенції забезпечують дитині, здатній сформулювати свої власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Відповідно до ст.6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25.01.1996 року, під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватися, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. З метою реалізації вимог ст.171 СК України та ст.12 Конвенції про права дитини судом допитана дитина - [PERSON] , яка висловила свою думку згідно з її віком та зрілістю, яку суд приймає до уваги. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини (ч.2 ст.166 СК України). При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину (ч.3 ст.166 СК України). Статтею 180 СК України, передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Разом з тим, у справі, яка розглядається, аліменти з [PERSON] на утримання дитини стягнуто за рішенням Шаргородського районного суду від 14.04.2010 року (а.с.9-10). VІ. Висновки суду Враховуючи перевірені у судовому засіданні докази, проаналізувавши пояснення позивача, представника Шаргородської РДА як органу опіки та піклування, малолітньої дитини [PERSON] , заяви відповідача [PERSON] про надання згоди на позбавлення його батьківських прав, дослідивши висновок Органу опіки та піклування, суд приходить до висновку, що позбавлення відповідача батьківських прав є в інтересах дитини, виходячи із того, що судом встановлено, що [PERSON] тривалий час проживає окремо від дитини і не спілкується та не бажає спілкуватися із донькою [PERSON] , не приймає участі в її вихованні, утриманні, не цікавиться життям, здоров`ям, навчанням, що суперечить інтересам дитини. У п.47 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Савіни проти України» від 18.12.2008 року зазначено, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції… Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві»… З метою встановлення, чи є втручання «необхідним у демократичному суспільстві», відповідно до п.53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року, слід брати до уваги справу в цілому, при цьому, аналіз того, що має найкраще задовольняти інтереси дитини, є дуже важливим у таких справах. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага…, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків, що вбачається із правової позиції Європейського суду з прав людини, висловленої у п.54 рішення у справі «Хант проти України». Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача щодо позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини, що вбачається із правової позиції Європейського суду з прав людини, висловленої у п.58 рішення у справі «Хант проти України». Відповідач [PERSON] , який не заперечував щодо позбавлення його батьківських прав, не навів доказів того, що він зацікавлений у зміні своєї поведінки щодо виконання батьківських обов`язків, продовжує ухилятися від їх виконання, не приймає участі у вихованні, навчанні дитини, що свідчить, на думку суду, про відсутність інтересу до дитини. Таким чином, суд вважає, що відповідач не може забезпечити життя, розвиток дитини [PERSON] у безпечному, спокійному та стійкому середовищі. Так, ухвалюючи рішення «М.С. проти України» від 11.07.2017 року, ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16.07.2015 року у справі «Мамчур проти України»). Таким чином, аналіз норм сімейного законодавства, законодавства про охорону прав дитини, міжнародного законодавства, рішень ЄСПЛ дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Саме такий правовий висновок зробив Верховний Суд у постанові від 24.04.2019 року у справі №300/908/17. Таким чином, позов [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, підлягає задоволенню. При цьому суд виходить із захисту інтересів дитини [PERSON] VІІ. Розподіл судових витрат Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Згідно з вимогами ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. При зверненні до суду позивач сплатила судовий збір в розмірі 768, 40 грн. (а.с.1). Позивач не заявляла вимог про стягнення з відповідача на її користь судових витрат по сплаті судового збору. Разом з тим, ч.1 ст. 142 ЦПК України встановлено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, враховуючи, що відповідач [PERSON] визнав позовні вимоги [PERSON] до початку розгляду справи по суті, ще до підготовчого судового засідання, то, на підставі ч.2 ст.141, ч.1 ст.142 ЦПК України, 50% судових витрат в сумі 384,20 грн. підлягають поверненню позивачу [PERSON] з Державного бюджету.

Outcome: approved