Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-08 00:00:00

І. СУТЬ ЗАЯВИ В серпні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати відповідача такою, що втратила право користування приміщенням - квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він є власником квартири [ADDRESS] . Зазначив, що сторони перебували у шлюбі, який рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 01.04.2019 було розірвано; рішення набрало законної сили 06.05.2019 і з цього часу, як вказує позивач, відповідач перестала бути членом його сім`ї, і, як наслідок, припинилася обставина, яка було підставою для встановлення сервітуту (права користування житлом); добровільно зніматися з місця реєстрації остання не бажає. ІІ. ПРОЦЕДУРА та ПОЗИЦІЇ СТОРІН 28.08.2020 ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликлм) сторін. За клопотанням позивача розгляд справи було відкладено на 09.11.2020. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повномі обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні підтвердила факт не проживання з 2018 року у квартирі [ADDRESS] . У вирішенні позовних вимог покладається на розсуд суду. ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ та ДОКАЗИ НА ЇХ ПІДТВЕРДЖЕННЯ Судом встановлено, що згідно копії договору дарування квартири від 07.05.2015, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №37247083 від 07.05.2015, квартира [ADDRESS] , належить [PERSON] на праві приватної власності (а.с. 10,11). За вказаною адресою зареєстрована, зокрема, [PERSON] , [INFO] (відомості відділу з питань державної реєстрації виконавчого комітету Бердичівської міської ради від 20.08.2020 №2848/07-09, а.с.16). Згідно рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 01.04.2020 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.8). З акту ОСББ «Магнолія -19-26» від 20.05.2020 вбачається, що [PERSON] за адресою реєстрації: [ADDRESS] , не проживає з 01 грудня 2018 року. ІV. ЗАКОНОДАВСТВО, ЩО ПІДЛЯГАЄ ЗАСТОСУВАННЮ Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Так, у відповідності до ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону (ч.1ст. 319 ЦК України). Право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України). Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також визначено у статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16. Згідно із ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до приписів ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство Частиною 2 ст. 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як роз`яснено у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року вирішення питання про зняття особи з реєстрації обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. ( ст.ст. 71, 72, 116, 156, ЖК УРСР; ст. 405 ЦК України). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Право на реєстрацію у житловому приміщенні є похідним від наявності права на користування житлом. V. ОЦІНКА СУДУ Дослідивши позовну заяву, додані до неї письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідач не є членом сім`ї власника квартири в розумінні ст. 64 ЖК України, у спірному житловому приміщенні не проживає понад один рік, а фактично проживає за іншою адресою, спільним побутом з позивачем не пов`язана, наявність поважних причин, з яких відповідач не проживає у квартирі, та домовленості між сторонами про збереження права користування житлом, судом не встановлено. Беручи до уваги, що реєстрація місця проживання відповідача у належній позивачу квартирі не дозволяє йому у повній мірі реалізовувати своє право власності на квартиру, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна, а отже наявні підстави для задоволення позову та для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням.

Outcome: approved