Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-26 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог. Наприкінці лютого 2021 року [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що в період часу з 24 липня 2009 року по 21 червня 2013 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] [INFO] у них народилася дочка [PERSON] . На даний час сторони проживають окремо, при цьому малолітня [PERSON] проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 червня 2013 року місце проживання [PERSON] , [INFO] , визначено з матір`ю. Рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 10 листопада 2017 року, яке набрало законної сили 08 серпня 2018 року, а також було переглянуто Верховним Судом, позивачу був наданий дозвіл на виїзд за межі України малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , до Словацької Республіки разом з матір`ю без згоди та супроводу батька з обов`язковим поверненням дитини до України, для проживання в ній разом з матір`ю, включно до 31 березня 2019 року. В подальшому [PERSON] надав нотаріально посвідчену заяву від 21 березня 2019 року, якою дав згоду на тимчасовий виїзд за кордон до Словацької Республіки, його малолітні дочці в період з 31 березня 2019 року по 31 березня 2021 року у супроводі матері, або [PERSON] або [PERSON] . На даний час позивач проживає та працює по трудовому договору в Словацькій Республіці та має намір продовжувати працювати. Однак відповідач відмовляється надати дозвіл на виїзд дитини за кордон. Тому [PERSON] просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України [PERSON] , [INFO] , у супроводі матері [PERSON] без згоди батька [PERSON] до Словацької Республіки з 31 березня 2021 року по 31 березня 2023 року. ІІ. Процесуальні дії у цивільній справі. Ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 березня 2021 року було відкрито провадження у цивільній справі та визначено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с.45-46). Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 травня 2021 року, занесеною до протоколу судового засідання, відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про витребування доказів від Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 травня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про закриття провадження у цивільній справі. ІІІ. Ставлення учасників цивільного процесу до пред`явленого позову. Представники позивача [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні підтримали пред`явлений позов та наполягали на його задоволенні. Представник відповідача [PERSON] надав до суду відзив на позовну заяву, який обґрунтував тим, що позивач ухиляється від виконання рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 12 вересня 2019 року, яким встановлено графік спілкування [PERSON] з малолітньою дочкою [PERSON] , а саме: кожної другої та четвертої суботи та неділі місяця з 10 до 17 години, а в літній період строком до одного місяця за домовленістю батьків. Вказане судове рішення позивачем ігнорується у зв`язку з цим внаслідок вчинення виконавчих дій, спрямованих на забезпечення примусового виконання рішення, на [PERSON] державним виконавцем винесені дві постанови про накладення штрафу. На переконання відповідача, звертаючись до суду з даним позовом [PERSON] має намір в подальшому ухилятися від виконання судового рішення, а також створити правову колізію, що полягає у фактичному блокуванні процедури вже існуючого судового рішення за допомогою судового рішення про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без дозволу батька. З доводів відповідача, дії позивача жодним чином не відповідають інтересам дитини та повністю ігноруються його права та інтереси як батька дитини. Крім цього, з доводів відповідача [PERSON] не має фінансової можливості забезпечити дитині гідне існування (харчування, розвиток, одяг, відпочинок тощо) у Словаччині. Представник третьої особи [PERSON] підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов. IV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. В період часу з 24 липня 2009 року по 21 червня 2013 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Від цього шлюбу [INFO] у них народилася дочка [PERSON] . Після розірвання шлюбу місце проживання дитини визначено за місцем проживання матері [PERSON] . Вказані обставини підтверджуються копією свідоцтва про народження, виданого на ім`я [PERSON] (а.с.11) та копією заочного рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 червня 2013 року (а.с.12-13). Встановлено, що [PERSON] має посвідку на проживання в Словацькій Республіці строком до 31 березня 2023 року включно (а.с.51). На підставі трудового договору від 01 квітня 2017 року [PERSON] працює в компанії ТОВ «СанаКліс» (а.с.30,31). Позивачу виділена трикімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] та для користування надано службовий автомобіль. Малолітня [PERSON] є ученицею 5 С класу початкової школи, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про відвідування школи (а.с.23,24). Крім того, [PERSON] займається в початковій художній школі імені [PERSON] за напрямом «Музичне мистецтво», а також навчається в школі танців « [INFO] » (а.с.25,26). Встановлено, що представник [PERSON] - [PERSON] звертався до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд малолітньої дочки до Словацької Республіки строком на два і більше років. Дана обставина підтверджується копією листа від 18 грудня 2020 року та копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.14,15). Незважаючи на це, відповідач ухиляється від надання нотаріально посвідченої згоди на виїзд дочки за кордон. Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України». V. Норми права та судова практика, якими суд керується при вирішенні спору. а. норми матеріального права. Згідно з ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. У відповідності до змісту абз.3 ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до п.3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Згідно з п.4 зазначених Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, серед іншого: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі 712/10623/17 (провадження №14-244цс18) зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання, та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. б. норми процесуального права. Згідно з ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. VI. Мотиви, якими керується суд при вирішенні спору. Встановлено, що рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 10 листопада 2017 року [PERSON] вже надавався тимчасовий дозвіл на виїзд за межі України малолітньої [PERSON] до Словацької Республіки без згоди та супроводу батька з обов`язковим поверненням дитини до України, для проживання в ній з матір`ю [PERSON] , включно до 31 березня 2019 року (а.с.17-18). Вказана рішення залишено без змін постаново Верховного Суду від 08 серпня 2018 року (а.с.19-22). 21 березня 2019 року [PERSON] надав згоду на виїзд малолітньої дочки [PERSON] за кордон до Словацької Республіки, інших країн учасниць Шенгенської угоди та країн Європейського Союзу в період з 31 березня по 31 березня 2021 року, посвідчену приватним нотаріусом Васильківського міського нотаріального округу Київської області Нещасною Т.М. Згідно відомостей Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України (а.с.82) 28 серпня 2019 року [PERSON] , [INFO] , перетнула державний кордон України в напрямку виїзду до Словацької Республіки та станом на 06 квітня 2021 року на територію України не поверталась. Крім цього, та обставина, що малолітня [PERSON] на даний час фактично перебуває на території Словацької Республіки та до України не поверталась визнана у судовому засіданні представниками позивача. Таким чином з фактичних обставин справи вбачається, що з 28 серпня 2019 року дитина постійно проживає разом з матір`ю в Словацькій Республіці, куди виїхала на підставі наданого відповідачем дозволу. З доводів відповідача у такий спосіб порушується його права як батька на вільне спілкування та участь у вихованні дитини, зокрема позивач порушує спосіб та порядок спілкування малолітньої дитини з батьком, який був визначений рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 12 вересня 2019 року. Суд звертає увагу на ту обставину, що [PERSON] були порушені умови нотаріально посвідченої згоди [PERSON] на тимчасовий виїзд дитини за кордон в супроводі матері до 31 березня 2021 року. У такий спосіб права батька на безперешкодне спілкування з дитиною дійсно порушені, зважаючи на тривалість безперервного перебування дитини за кордоном. Суд погоджується з твердженням відповідача стосовно того, що як на час звернення до суду з даним позовом, так і станом на час розгляду справи фактично малолітня [PERSON] постійно перебуває за кордоном в Словацькій Республіці, проживаючи разом з матір`ю в м. Братислава. З огляду на це, на даний час відсутня необхідність в данні дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, оскільки малолітня [PERSON] вже фактично проживає за кордоном. Тому у випадку виникнення у позивача в майбутньому потреби в отриманні дозволу на виїзд за кордон разом з малолітньою [PERSON] вона не позбавлена можливості пред`явити до суду відповідний позов. VІI. Розподіл судових витрат між сторонами. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З квитанції від 19 лютого 2021 року (а.с.1) вбачається, що при пред`явленні позову до суду [PERSON] сплатила судовий збір у розмірі 908 гривень. Зважаючи на те, що у задоволенні пред`явлених нею позовних вимог відмовлено у повному обсязі, тому підстави для відшкодування понесених судових витрат, відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed