Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-22 00:00:00

І. Стислий виклад позицій учасників справи. У грудні 2019 р. [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Ощадбанк», відповідач, разом - сторони) про захист прав споживача шляхом визнання недійсним окремого положення депозитного договору від 13.07.2017 № 18006381411 (пункту 2.10.), стягнення процентів, які не були нараховані внаслідок застосування недійсного положення договору, та неустойки (пені), нарахованої на підставі частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Позов обґрунтований такими обставинами. 13.07.2017 між сторонами було укладено договір № 18006381411 на вклад «Мій депозит» з поповненням та щомісячною виплатою процентів в розмірі 14% річних, відповідно до умов якого позивач внесла на депозитний рахунок кошти в сумі 200 000 грн. строком на 6 місяців. В подальшому даний пролонгувався на таких же умовах. Пунктом 2.10. договору передбачено, що у разі накладення арешту на депозит/його частину банк припиняє нарахування процентів по рахунку з дня надходження до банку документів про арешт, а поновлення нарахування процентів здійснюється з дня, наступного за днем зняття арешту. На підставі постанови виконавця про арешт коштів від 27.06.2019 в межах суми стягнення в розмірі 6 675,71 грн. відповідач припинив нарахування процентів по депозиту з 04.07.2019 та відновив їх нарахування лише з 14.11.2019. Позивач вважає неправомірним встановлення у депозитному договорі умови про припинення нарахування процентів на усю суму депозиту при накладенні арешту на частину коштів, що знаходяться на рахунку, вказуючи, що така умова є несправедливою в розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», не відповідає передбаченим статтями 509, 627 ЦК України засадам справедливості і розумності як складовим елементам принципу верховенства права та суперечить пункту 9.6. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 № 22. З урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог позивач просила: визнати недійсним пункт 2.10. договору № 18006381411 на вклад «Мій депозит» від 13.07.2017; стягнути проценти, нараховані на суму вкладу, зменшену на суму арештованих виконавцем коштів, за період з 04.07.2019 по 14.11.2019 в розмірі 9 936,34 грн.; на підставі частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» стягнути неустойку (пеню) з розрахунку три відсотки за кожен день прострочення виплати процентів за період з 17.07.2019 по 16.07.2020 в розмірі 88 339,27 грн. АТ «Ощадбанк» позов не визнав з підстав, наведених у відзиві. Заперечення відповідача обґрунтовані тим, що нарахування процентів по рахунку позивача було припинене на підставі пункту 2.10. договору, зміст якого відповідає положенням чинного законодавства, зокрема статті 1074 ЦК України та пункту 10.9. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, а відтак підстави для задоволення позову відсутні. ІІ. Рух справи, заяви (клопотання) учасників справи та процесуальні дії суду. Ухвалою від 02.01.2020 суд залишив позов без руху з підстав ненадання позивачем доказів, якими обґрунтовуються позовні вимоги. 21.01.2020 на виконання вимог вищевказаної ухвали позивачем подано клопотання про витребування доказів. Ухвалою від 23.01.2020 суд відкрив провадження у справі та призначив справу до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання на 29.07.2020. 20.07.2020 від відповідача надійшов відзив на позов. 29.07.2020 в підготовчому засіданні позивачем подано заяву про збільшення (розміру) позовних вимог. Протокольними ухвалою від 29.07.2020 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті на 23.09.2020. 20.08.2020 від позивача надійшла відповідь на відзив. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала пославшись на викладені у позовній заяві та відповіді на відзив обставини та обґрунтування. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом. 13.07.2017 між Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (банком), правонаступником якого є АТ «Ощадбанк», та [PERSON] (вкладником) було укладено договір № 18006381411 на вклад «Мій депозит» на ім`я фізичної особи (з поповненням та щомісячною сплатою процентів),за умовами якого вкладник розмістила на депозитному рахунку кошти (вклад) в сумі 200 000 грн. на строк 6 місяців під 14% річних. Договором встановлено, що датою повернення депозиту є 16.01.2019 (що є, ймовірно, опискою, оскільки шестимісячний строк повернення депозиту спливав у січні 2018 р.), а у випадку автоматичного продовження строку депозиту відповідно до умов цього договору, днем повернення депозиту є останній день продовженого строку депозиту. Сторони договору погодили можливість автоматичного продовження строку депозиту, а також його зміну за взаємною згодою сторін. Пунктом 2.10 даного договору передбачено, що у разі накладення арешту на депозит/його частину банк припиняє нарахування процентів по рахунку з дня надходження до банку документів про арешт. Поновлення нарахування процентів здійснюється з дня, наступного за днем зняття арешту. З пояснень сторін та листа АТ «Ощадбанк» у відповідь на звернення позивача щодо арешту депозитного рахунку вбачається, що строк депозиту неодноразово продовжувався і остаточною датою закінчення зобов`язань за договором було 16.01.2020. 04.07.2019 до АТ «Ощадбанк» надійшла копія постанови приватного виконавця Кисельової В.В. від 27.06.2019, винесена в рамках виконавчого провадження № 59354691, про арешт коштів, що містяться на рахунках [PERSON] в банківських установах, в межах суми стягнення в розмірі 6 675,71 грн. Цієї ж дати (04.07.2019) АТ «Ощадбанк» припинив нарахування процентів на усю суму вкладу та поновив їх нарахування з 14.11.2019, після надходження до банку постанови приватного виконавця Кисельової В.В. від 12.11.2019 про закінчення виконавчого провадження з підстави виконання судового рішення в повному обсязі. IV. Зміст спірних правовідносин, норми права та мотиви їх застосування. Однією з загальних засад цивільного законодавства є свобода договору, яка полягає у визнанні за суб`єктом цивільного права можливості укладати договори і визначати їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої домовленості, яка знайшла своє вираження у статтях 3, 6, 626, 627, 628, 629, 638 ЦК України. Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до положень статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Стаття 1061 ЦК України визначає, що банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Аналогічна умова щодо нарахування процентів передбачена пунктом 2.1. договору № 18006381411. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За нормою частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. З огляду на суб`єктний склад сторін оспорюваного договору та об`єкт зафіксованих у ньому зобов`язань, суд дійшов висновку, що на спірні правовідносини також поширюються дія Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, положення про несправедливі умови в договорах. За нормою статті 18 цього Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Стаття 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначає, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Загальні правила, види і стандарти розрахунків клієнтів банків та банків у грошовій одиниці України на території України, що здійснюються за участю банків, встановлює Інструкція про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затверджена постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 № 22 (далі - Інструкція № 22). Згідно положень пункту 9.4 Глави 9 цієї Інструкції, норми якої визначають порядок виконання банками заходів щодо арешту коштів на рахунках клієнтів, банк, у якому відкрито рахунок/рахунки клієнта, уживає заходів щодо забезпечення виконання документа про арешт коштів після отримання документа про арешт коштів. Пунктом 9.6 Інструкції № 22 передбачено, що якщо на рахунку є кошти в сумі, що визначена документом про арешт коштів, то банк арештовує їх на цьому рахунку та продовжує виконання операцій за рахунком клієнта. Під час дії документа про арешт коштів банк протягом операційного дня відповідно до статті 59 Закону України «Про банки і банківську діяльність» зупиняє видаткові операції за рахунком клієнта та здійснює арешт усіх надходжень на рахунок клієнта до забезпечення суми коштів, що зазначена в документі про арешт коштів, або до отримання передбачених законодавством документів про зняття арешту з коштів. Відповідно до пункту 9.9. Інструкції № 22 кошти, що арештовані на рахунку клієнта, забороняється використовувати до надходження платіжної вимоги/інкасового доручення (розпорядження) за тим виконавчим документом, для виконання якого накладався арешт, або до отримання передбачених законодавством документів про зняття арешту з коштів. У разі надходження до банку платіжної вимоги/інкасового доручення (розпорядження) за тим виконавчим документом, для забезпечення виконання якого на кошти клієнта накладено арешт, банк виконує її в повній або частковій сумі в межах наявної арештованої суми на рахунку та після списання за платіжною вимогою/інкасовим дорученням (розпорядженням) суми в розмірі, який визначений документом про арешт коштів, списує цей документ з відповідного позабалансового рахунку та, якщо немає на обліку за позабалансовим рахунком інших документів про арешт коштів, проводить операції за рахунком клієнта (пункт 9.10. Інструкції № 22). Аналіз наведених положень Інструкції № 22 в їх сукупності дає підстави для висновку, що арешту на рахунку клієнта банку підлягає лише сума, зазначена у виконавчому документі, а відтак у разі наявності на рахунку клієнта коштів в сумі, що перевищує суму, визначену документом про арешт коштів, банк зобов`язаний продовжувати проводити операції за коштами, на які не накладено арешт. За обставинами справи установлено, що на депозитному рахунку позивача знаходились кошти в сумі 200 000 грн., в той час як постановою приватного виконавця було арештовано кошти позивача в сумі 6 675,71 грн. З урахуванням наведеного суд визнає обґрунтованими доводи позову про те, що положення пункту 2.10 депозитного договору про безумовне припинення нарахування процентів по рахунку з з дня надходження до банку документів про арешт коштів, незалежно від суми стягнення, не відповідає вимогам справедливості та суперечить положенням Інструкції № 22, що дає підстави для визнання цієї умови договору недійсною як такої, що порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін і завдає шкоди споживачеві. Доводи відповідача про те, що оспорювана умова договору відповідає пункту 10.9. Інструкції № 22, суд відхиляє, оскільки зазначений пункт визначає порядок здійснення операцій за рахунком клієнта за допомогою системи «телефонний банкінг», тобто не регулює спірні правовідносини. За загальним наслідком визнання правочину недійсним, встановленим частиною 1 статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Отже ураховуючи, що за період 04.07.2019 по 14.11.2019 на виконання недійсних умов депозитного договору відповідач не нарахував та не сплатив позивачу проценти за вкладом з суми коштів на рахунку, які не були арештовані (200 000 грн. - 6 675,71 грн.=193 324,29 грн.), що згідно розрахунку позивача становить 9 936,34 грн., зазначена сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Згідно з положеннями статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (частина 1 статті 530 ЦК України). У спірних правовідносинах строк виконання банком зобов`язання по сплаті процентів за депозитом встановлений у пункті 1.4 договору, згідно з яким сплата процентів за користування депозитом здійснюється щомісячно. За положенням статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Стаття 611 ЦК України визначає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Такими наслідками є, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди. За положеннями статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі (частина 1 статті 547 ЦК України). Відповідно до статті 549 цього Кодексу неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами 1, 2статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Зміст наведених норм цивільного закону свідчить про те, що неустойка(пеня, штраф) нараховується лише в тих випадках, якщо їх сплата або відшкодування передбачені законом або договором. Укладений сторонами договір не містить умови, за яких банком вкладнику має бути сплачена неустойка за прострочення сплати процентів за користування депозитом, проте при зверненні до суду з даним позовом позивач посилався, зокрема, на положення Закону України «Про захист прав споживачів». Так, частиною 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Отже наведена норма Закону України «Про захист прав споживачів» у чинній редакції прямо передбачає право споживача на одержання пені за прострочення виконання роботи (надання послуги) у правовідносинах між споживачами та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з банку на користь позивача пені у розмірі трьох відсотків несплаченої суми процентів за кожний день прострочення. Згідно з наданим позивачем розрахунком станом на 16.07.2020 розмір пені становить 88 339,27 грн. Даний розрахунок відповідачем не спростований, водночас ним заявлено вимогу про зменшення пені на підставі положень частини 3 статті 551 ЦК України. Даною нормою передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. В даному випадку розмір нарахованої позивачем пені майже в дев`ять разів перевищує розмір несплачених процентів на вклад, а відтак суд,

Outcome: partial