Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-01 00:00:00

Іркліївська сільська рада (далі - позивач) звернулася до Чорнобаївського районного суду Черкаської області з цивільним позовом до [PERSON] (далі - відповідач-1), [PERSON] (далі - відповідач-2), треті особи: [PERSON] (далі - третя особа-1), [PERSON] (далі - третя особа-2), приватний виконавець виконавчого округу Черкаської області Недоступ Д.М. (далі - третя особа-3), про зняття арешту з нерухомого майна В обґрунтування позову зазначалося, що позивачем прийнято рішення, відповідно до якого за заявою відповідача-1, припинено право постійного користування земельною ділянкою наданою йому для ведення селянського (фермерського) господарства, а також вилучено вказану земельну ділянку з постійного користування відповідача-1 та доручено зареєструвати право припинення користування на земельну ділянку в органі, що має право здійснити державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, однак зареєструвати таке право виявилося неможливим, оскільки постановою приватного виконавця накладено арешт на майнове право відповідача-1, а саме право постійного користування земельною ділянкою у виконавчому провадженні № 56019290 та заборонено вносити будь-які зміни до державного реєстру речових прав на нерухоме майно пов`язані із зміною орендаря (користувача) земельних ділянок до надходження постанови виконавця про зняття арешту з майна боржника або про закінчення виконавчого провадження. Позивач вважає, що приватний виконавець приймаючи рішення про накладення арешту на майнове право, порушив вимоги матеріального права, оскільки мав би накласти арешт на доходи, які б отримав відповідач-1 від користування земельною ділянкою. Крім того, позивач вважає, що арешт майна виконавець повинен застосовувати лише щодо майна, яке належить боржнику. Про порушене право позивач дізнався з відповіді державного реєстратора та звернувся зі скаргою до Головного територіального управління юстиції у Черкаській області (ділі - ГТУЮ у Черкаській області) щодо перевірки законності накладеної постанови про арешт. На підставі викладеного, посилаючись на приписи законодавства, практику Верховного Суду позивач просив поновити строк на оскарження постанови про арешт майна та скасувати арешт майнового права відповідача-1, а саме права постійного користування земельною ділянкою накладеного вказаною постановою. Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 14 червня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження у підготовчому засіданні. 30 серпня 2021 року до суду подано заяви про вступ у справу в якості третіх осіб на стороні позивача від [PERSON] (а.с. 74-75) та [PERSON] (а.с. 81-82). Ухвалами Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 14 вересня 2021 року [PERSON] та [PERSON] залучено до участі у справі у якості третіх осіб, а також закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві, просив їх задовольнити повністю. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Представник відповідача-2 проти задоволення позову заперечила повністю. Стверджувала, що позивачем вибрано неналежний спосіб захисту своїх прав. При цьому єдиним правильним способом захисту прав є позов про оскарження бездіяльності приватного виконавця, що полягає в усуненні перешкод у користуванні власністю, що повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Представник третіх осіб [PERSON] та [PERSON] просив у задоволенні позову відмовити. Третя особа-3 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Виходячи з приписів ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Судом встановлені наступні обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини. Постановою приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Недоступа Д.М. (третя особа-3) від 16 листопада 2018 року у виконавчому провадженні № 56019290 накладено арешт на майнове право відповідача-1, яке полягає в праві постійного користування земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства загальною площею 28,89 га, кадастровий номер 7125186400:05:000:5372, що знаходиться в адміністративних межах Іркліївської та Мельниківської сільських рад Чорнобаївського району Черкаської області. Крім того, заборонено вносити будь-які зміни до державного реєстру речових прав на нерухоме майно пов`язаних зі зміною орендаря (користувача) земельних ділянок до надходження постанови виконавця про зняття арешту з майна боржника або про закінчення виконавчого провадження (а.с. 21). Право відповідача-1 на постійне користування земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства загальною площею 28,89 га підтверджується державним актом на право постійного користування землею від 10 січня 2001 року серії ЧР 8-97 (а.с. 23). Згідно з копією інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 04 серпня 2020 року земельна ділянка для ведення фермерського господарства площею 28,89 га, кадастровий номер 7125186400:05:000:5372 на праві комунальної власності з 21 листопада 2018 року належить позивачу (а.с. 24). 18 червня 2020 року позивач прийняв рішення № 35-19/VII «Про припинення права постійного користування земельною ділянкою», відповідно до якого, зокрема вирішив припинити відповідачу-1 право постійного користування вказаною земельною ділянкою та вилучити її з постійного користування відповідача-1, зареєструвавши право припинення на земельну ділянку в органі, що має право здійснити державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно (а.с. 22). Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач звернувся із заявою до державного реєстратора щодо проведення державної реєстрації припинення права постійного користування земельною ділянкою, однак у листі від 21 квітня 2021 року державний реєстратор повідомила, що провести державну реєстрацію вказаного речового права є неможливим, у зв`язку з накладенням арешту на підставі постанови третьої особи-3, до того часу поки не буде припинений арешт (а.с. 33). Крім того, позивач звертався 28 квітня 2021 року до ГТУЮ у Черкаській області зі зверненням «Про вжиття заходів» щодо перевірки законності винесеної третьою особою-3 постанови про накладення арешту та вжиття третьою особою-3 дій щодо зняття арешту з вказаної земельної ділянки (а.с. 34-35), однак матеріали справи будь-якої відповіді від ГТУЮ в Черкаській області не містять. 14 липня 2021 року позивач прийняв рішення № 11-39/VII «Про відмову в наданні дозволу на виготовлення проектів із землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів», згідно з яким, зокрема відмовив третій особі-1 та третій особі-2 в наданні дозволу на виготовлення проектів із землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів орієнтовними площами по 2,0 га, в зв`язку з тим, що земельна ділянка перебуває в постійному користуванні відповідача-1, право на яке зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 86-87). Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 05 травня 2021 року у справі № 580/2516/21 позивачу відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом Іркліївської сільської ради (позивач) до приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Недоступа Д.М. (третя особа-3) про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії, з підстав підвідомчості спору господарському суду в порядку господарського судочинства (а.с. 28-29). 28 травня 2021 року ухвалою Господарського суду Черкаської області у справі № 925/644/21 позивачу також відмовлено у відкритті провадження за позовом Іркліївської сільської ради (позивач) до [PERSON] (відповідач-1), [PERSON] (відповідач-2), приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Недоступа Д.М. (третя особа-3) про скасування арешту майнового права відповідача-1 на земельну ділянку та заборони внесення змін до державного реєстру речових прав, накладеного постановою про арешт майна у виконавчому провадженні, з підстав порушення суб`єктної юрисдикції, встановленої ГПК України для відповідного позову та вирішено, що спір підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства (а.с. 30-32). Порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності приватних виконавців визначений ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження». Так, рішення, дії чи бездіяльність виконавця щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії чи бездіяльність виконавця щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. Рішення та дії виконавця щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом 3 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Публічно-правовим вважається, зокрема, спір, в якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо. Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, в яких виник спір. Натомість, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового, приватного права чи інтересу. Аналогічний висновок викладено в постанові Великої палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 910/7781/19. Положеннями ч. 1 ст. 287 КАС України визначено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому п. 10, 15 ч. 1 ст. 34 цього Закону. Підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини визначені ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження». У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду (ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження»). Великою палатою Верховного Суду в постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 826/12775/15 зазначено, що оскарження дій та рішень державного виконавця, спрямованих на арешт спірного майна особою, яка не є ані стороною, ані учасником виконавчого провадження, однак має речове право на таке майно, не приведе до належного захисту її прав, оскільки навіть визнання судом таких дій чи рішень протиправними не буде підставою для винесення виконавцем постанови про зняття арешту з майна з огляду на вичерпний перелік цих підстав, установлений ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження». Водночас ст. 59 цього Закону законодавець визначив окремий механізм поновлення порушеного права особи. Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) й виникають із цивільних правовідносин, відповідно до положень ст. 19 ЦПК України, ст. 20 ГПК України можуть бути вирішені судом цивільної чи господарської юрисдикції. Аналогічні висновки викладено в постанові Великої палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/1247/18. У своїй постанові Велика Палата Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 213/2012/16 вказала, що якщо законом встановлено порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби до суду, який прийняв відповідне рішення, як це передбачено для виконання судових рішень, то у такому разі виключається юрисдикція адміністративних судів із зазначеної категорії справ. Якщо виконанню підлягає рішення іншого органу (чи не суду) і немає спеціального закону, який передбачає порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності виконавця, то вони підлягають оскарженню в порядку адміністративного судочинства. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постановах від 6 червня 2018 року у справах №№ 921/16/14-г/15 і 127/9870/16-ц виклала свої правові позиції, наголосивши, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи про оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання всіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані. Закон України «Про виконавче провадження» встановлює спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства. У разі зведеного виконавчого провадження, в якому об`єднані судові рішення, прийняті за правилами однієї юрисдикції, застосовується загальне правило про юрисдикційну підсудність. В іншому випадку такі справи треба розглядати за правилами адміністративного судочинства, вказане випливає з постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 660/612/16-ц, в якій зроблено висновок про те, що оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця при виконанні зведеного виконавчого провадження, в якому об`єднані виконання судових рішень, прийнятих судами за правилами різних юрисдикцій, підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 287 КАС України. Разом з тим ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Зі змісту наведених норм вбачається, що накладати арешт на майно в процедурі виконавчого провадження надається право лише у випадку, коли таке майно належить на праві власності саме боржнику, наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2018 року у справі № 910/11266/17. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, а тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. Аналогічні висновки викладено в постанові Великої палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц. Водночас як вбачається з матеріалів справи арешт на майнове право боржника, тобто відповідача-1, яке полягає в праві постійного користування вказаної земельної ділянки, приватним виконавцем накладено 16 листопада 2018 року. При цьому право комунальної власності за позивачем зареєстровано 21 листопада 2018 року, тобто на момент накладення арешту на вказані майнові права відповідача-1, позивач не був власником майна. Крім того, позивачем для захисту своїх прав було подано спочатку позов до адміністративного суду про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії, а потім позов до господарського суду про скасування арешту майнового права відповідача-1 на земельну ділянку та заборони внесення змін до державного реєстру речових прав, накладеного постановою про арешт майна у виконавчому провадженні, однак у відкритті проваджень в обох випадках судами було відмовлено за порушенням правил підсудності. Представник відповідача-2 стверджувала, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав та відповідно єдиним правильним способом захисту прав є позов про оскарження бездіяльності приватного виконавця, що полягає в усуненні перешкод у користуванні власністю, що повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Проте суд не погоджується з позицію представника відповідача-2 щодо розгляду справи саме в порядку адміністративного судочинства, оскільки з аналізу правових позицій Верховного Суду вбачається, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи про оскарження постанов, зокрема приватного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання всіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані, а також оскарження рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця при виконанні зведеного виконавчого провадження, в якому об`єднані виконання судових рішень, прийнятих судами за правилами різних юрисдикцій. В даному випадку суд вважає, що позов підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Разом з тим суд погоджується з позицією представника відповідача-2, що правильним способом захисту порушених прав позивача в даному випадку буде звернення до суду з позовом, а саме про усунення з боку належного відповідача будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, тобто негаторним позовом. У відповідності до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Заміна позовних вимог іншими вимогами та / або доповнення позовних вимог новими вимогами, зокрема і у разі, якщо позовні вимоги є вимогами немайнового характеру, відбувається саме шляхом зміни предмету позову, представник позивача наполягав на саме тих позовних вимогах, які вказані в позові, а тому, за таких обставин суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed