Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-03 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача: [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про поділ майна, придбаного в період шлюбу. Позовна заява, з урахуванням уточнень, мотивована тим, що вона із відповідачем з 20018 року проживала однією сім`єю з [PERSON] та 11 липня 2009 року зареєструвала з ним шлюб. 24 червня 2019 року рішення суду шлюб був розірваний. Від спільного шлюбу мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Коли з 2008 року вона проживала із відповідачем за адресою: [ADDRESS] , яка належала матері відповідача [PERSON] , то остання подарувала їм майно: телевізор «LG», який мав діагональ 72 см., холодильник білого кольору, який в 2010 році вони повернули [PERSON] , мікрохвильову піч «Samsung» білого кольору, пральну машину «Хайєр» білого кольору, водонагрівач, порохотяг, а мати позивача [PERSON] подарувала їм майно: шафу, кухонні меблі, журнальний столик, тумбу під телевізор, кондиціонер, музичний центр. В 2014 році мати відповідача продає квартиру та купує приватний будинок, куди переїжджає жити, а позивач разом з відповідачем починаючи мешкати в квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка належить матері відповідача [PERSON] . В 2014 році позивач з відповідачем продають продавцю квартири майно: диван, який вони придбали на подаровані під час весілля кошти, перепокій світло-коричневого кольору, який належав позивачу, кондиціонер, кухонні меблі, які їм подарувала мати позивача [PERSON] , водонагрівач, пральну машину «Хайєр», які їм подарувала мати відповідача [PERSON] . Після цього, в 2014 році, під час шлюбу на отримані від реалізації майна кошти купили майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя: вбудовані кухонні меблі темно-коричневого кольору, вартістю 5000 грн.; варильну панель «Піраміда», вартістю 2500 грн., яку придбали в магазині « Комфі »; духову шафу «Піраміда», вартістю 2500 грн., яку придбали в магазині «Комфі»; двоспальне ліжко чорного кольору, розміром 2м. на 1,8 м., вартістю 4000 грн.; пральну машину «Samsung» білого кольору, вартістю 4000 грн., яку придбали в кредит в магазині «Комфі», кредитний договір уклав відповідач; холодильник «Samsung», вартістю 3000 грн., який в 2009 році подарувала їхній сім`ї рідна тітка відповідача; хлібопіч вартістю 1000 грн., яку в 2009 році під час весілля для сім`ї позивача і відповідача подарувала бабуся відповідача [PERSON] ; мультіварку, вартістю 1000 грн., яку придбав відповідача і надав позивачу в якості подарунка на свято; плазмовий телевізор «LG», вартістю 3000 грн., який в 2011 році подарувала для їхньої сім`ї мати відповідача [PERSON] , порохотяг «LG», вартістю 700 грн., який в 2009 році позивач разом з відповідачем купили на гроші, отримані від реалізації іншого порохотягу, подарований в 2008 році для їхньої сім`ї матір`ю відповідача [PERSON] ; диван коричневого кольору, вартістю 2000 грн., який подарувала для сім`ї бабуся відповідача [PERSON] після народження їхнього сина; шафу вартістю 1000 грн., який в 2009 році подарувала для сім`ї матір позивача [PERSON] , музичний центр, вартістю 1000 грн., який подарувала її матір [PERSON] , монітор комп`ютера, вартістю 1500 грн., який відповідач придбав в 2009 році на подаровані під час весілля кошти. Вважає, що за період сумісного подружнього життя сторонами набуто спільне майно за спільні кошти на загальну суму 32 200 грн. Оскільки між сторонами виник спір щодо поділу майна, позивач просить визнати право особистої приватної власності на майно: пральну машину «Samsung» білого кольору, вартістю 4000 грн., яку придбану за спільні кошти в 2014 році; холодильник «Samsung», вартістю 3000 грн., який в 2009 році подарувала їхній сім`ї рідна тітка відповідача; варильну панель «Піраміда», вартістю 2500 грн., яку придбали в магазині « Комфі »; духову шафу «Піраміда», вартістю 2500 грн., яку придбали в 2014 році на спільні кошти подружжя; монітор комп`ютера, вартістю 1500 грн., придбаний в 2009 році на спільні кошти подружжя. Тому просить суд поділити спільне майно подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності; визнати право особистої приватної власності за [PERSON] та виділити їй майно на загальну суму 13 500 грн., а саме пральну машину «Samsung» білого кольору, вартістю 4000 грн., яку придбану за спільні кошти в 2014 році; холодильник «Samsung», вартістю 3000 грн., який в 2009 році подарувала їхній сім`ї рідна тітка відповідача; варильну панель «Піраміда», вартістю 2500 грн., яку придбали в магазині « Комфі »; духову шафу «Піраміда», вартістю 2500 грн.; монітор комп`ютера, вартістю 1500 грн. Визнати право особистої приватної власності за [PERSON] та виділити йому все інше майно на загальну суму 18 700 грн.: хлібопіч вартістю 1000 грн., мультіварку, вартістю 1000 грн., плазмовий телевізор «LG», вартістю 3000 грн., порохотяг «LG», вартістю 700 грн.; вбудовані кухонні меблі темно-коричневого кольору, вартістю 5000 грн.; двоспальне ліжко чорного кольору, розміром 2м. на 1,8 м., вартістю 4000 грн.; диван коричневого кольору, вартістю 2000 грн.; шафу вартістю 1000 грн.; музичний центр, вартістю 1000 грн. Стягнути з відповідача судові витрати. Відповідач надав суду відзив, у якому частково визнає позов, не заперечує залишити у власності позивача пилосос, який придбаний за спільні кошти, в іншій частині просить суд відмовити. ІІ. Стислий виклад позиції відповідача та заперечень позивача: В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали позовні вимоги позивача та просили їх задовольнити в повному обсязі, посилались на обставини викладені в позові. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги визнали частково, посилались на обставини викладені у відзиві. В судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що вона разом навчалася із позивача. Зі слів позивача їй відомо, що кухню сторони купували за власні кошти, а шафу подарувала мати відповідача. В судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що їй відомо, що вбудована кухня була придбана за кошти від продажу квартири, а також батьки допомагали купувати сторонам речі та побутову техніку. В якості свідка [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що вона є мати відповідачу. Зазначила, що майже всі речі, якими користувались сторони під час спільного проживання купувались нею за її кошти в квартиру. В судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснив, що вона є бабусею та зазначила, що вона надавала свій холодильник сторонам лише в користування та хлібопіч та диван теж давала в користування. ІІ. Заяви, клопотання учасників справи 22 липня 2019 року відповідачем наданий суду відзив на позов. 06 вересня 2019 року представником позивача та відповідачем надані заяви про виклик свідків. 10 жовтня 2019 року відповідачем подане клопотання про надання доказів та заява про допит свідків. 05 листопада 2019 року представником позивача подана позовна заява в новій редакції. 28 листопада 2019 року, 29 січня 2020 року, 26 березня 2020 року, 20 травня 2020 року, 17 вересня 2020 року заява представника позивача про відкладення розгляду справи. 23 березня 2020 року, 21 травня 2020 року заява представника відповідача про відкладення розгляду справи. ІІІ Процесуальні дії суду: 27 травня 2019 року ухвалою суду відкрито провадження по справі. Суд, вислухавши сторони, представників сторін, вивчивши матеріали цивільної справи та надані суду докази, вважає позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. ІV. Обставини встановлені судом та зміст спірних правовідносин: В судовому засіданні встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] знаходились у зареєстрованому шлюбі з 11 липня 2009 року, що вбачається зі свідоцтва про шлюб, видане Дніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 333 (а.с.8). Сторони мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] (а.с.9). Рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 червня 2019 року шлюб між сторонами був розірваний. Як вбачається з акту про проживання без реєстрації № 2426 від 26 червня 2019 року за адресою: [ADDRESS] , дійсно мешкають без реєстрації [PERSON] та [PERSON] з березня 2008 року по жовтень 2014 рік. Як вбачається з наданих відповідачем документів комп`ютер, а саме монітор «LG» придбаний в 2005 році, вартістю 3 306 грн., що вбачається з копії чеку та гарантійного талону. Згідно до видаткової накладної № ЧDNZ3-0006 від 21 березня 2013 рік телевізор «LG», вартістю 5 538 грн. придбаний 21 березня 2013 року [PERSON] , а кухня вартістю 2270 грн. придбана [PERSON] . Ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Враховуючи викладене та вимоги ст.19 ЦПК України, а також та зі змісту позовних вимог вбачається, що між сторонами виникли сімейні правовідносини, які врегульовані Главою 8 СК України, тобто права спільної сумісної власності подружжя та предметом спору є рухоме та нерухоме майно, яке придбане в період шлюбу. Відповідно до змісту ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Так, згідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У зв`язку з чим обраний спосіб захисту цивільних прав та інтересів як поділ спільного майна, придбаного в період шлюбу. V. Оцінка суду: Відповідно до статті 60 Сімейного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно частини 3 статті 368 Цивільного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ст.ст.69, 70 Сімейного Кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Ч.1 ст.355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Ч.1 ст. 356 ЦК України встановлено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно до ч.1 ст.357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Згідно до вимог ст.71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Аналізуючи зазначені норми права, суд приходить до висновку, що дійсно сторонами під час шлюбу було придбане нерухоме майно, а саме: монітор комп`ютера, вартістю 1500 грн., порохотяг «LG», вартістю 700 грн., що не заперечується відповідачем. Вважаючи, що на сьогоднішній день сторони не мають можливості вільно розпорядитися належним їм майном, у зв`язку з відмовою відповідача здійснити поділ, у зв`язку з чим право позивача на користування своєю часткою майна у спільному майні подружжя на даний час є порушеним. Статтею 41 Конституції України передбачено, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Ст.1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном та кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Окрім цього, відповідно до вимог ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Так, в судовому засіданні відповідачем визнані вимоги позивача щодо виділення позивачу монітор комп`ютера, вартістю 1500 грн., порохотяг «LG», вартістю 700 грн., із компенсацією відповідачу ? частини вартості цього майна, що складає 800 грн., що відповідачем не заперечується вартість цього майна. В іншій частині вимог позивача про поділ спільного майна подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності та визнання право особистої приватної власності за [PERSON] та виділення їй майно на загальну суму 13 500 грн., а саме пральну машину «Samsung» білого кольору, вартістю 4000 грн.; холодильник «Samsung», вартістю 3000 грн.; варильну панель «Піраміда», вартістю 2500 грн.; духову шафу «Піраміда», вартістю 2500 грн.; та визнання право особистої приватної власності за [PERSON] та виділити йому все інше майно на загальну суму 18 700 грн.: хлібопіч вартістю 1000 грн., мультіварку, вартістю 1000 грн., плазмовий телевізор «LG», вартістю 3000 грн.; вбудовані кухонні меблі темно-коричневого кольору, вартістю 5000 грн.; двоспальне ліжко чорного кольору, розміром 2м. на 1,8 м., вартістю 4000 грн.; диван коричневого кольору, вартістю 2000 грн.; шафу вартістю 1000 грн.; музичний центр, вартістю 1000 грн. суд вважає вказані вимоги не підлягають задоволенню оскільки в судовому засіданні позивач, яка просила поділити вказане майно не довела суду наявності такого майна на час розгляду справи, а також не доведено, що вказане майно придбане в період спільного проживання та шлюбу сторін, що позбавляє суд виділити сторонам вказане майно. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). VI Розподіл судових витрат: Враховуючи вимоги ст.141 ЦПК України, сплачений позивачем судовий збір в межах задоволених вимог сума судового збору складає 35,80 грн. та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, що документально підтверджено. Враховуючи викладене та

Outcome: partial