Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-22 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог 11.02.2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності, мотивуючи тим, що у 1991 році відповідач отримав земельну ділянку площею 0,22 га для будівництва житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , 20.04.1998 року сторони зареєстрували шлюб, після реєстрації шлюбу почали будівництво житлового будинку, 21.01.2008 року Комишівською сільською радою прийнято рішення № 10, яким право власності на спірний будинок визнано за відповідачем, 16.05.2008 року відповідачу видано свідоцтво про право власності № [NUMBER] на вищевказаний будинок, у зв`язку з цим просить визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Заяви, клопотання 23.07.2021 року від позивачки надійшла заява про розгляд справи без її участі. 23.07.2021 року від відповідача надійшла заява про розгляд справи у його відсутність. Аргументи учасників справи Позивачка в судове засідання не прибула, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, згідно заяви від 23.07.2021 року позовні вимоги підтримує в повному обсязі. В судове засідання відповідач не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, згідно заяви від 23.07.2021 року позов визнав в повному обсязі. Фактичні обставини справи, встановлені судом Сторони зареєстрували шлюб 20.04.1998 року згідно свідоцтву про одруження серії [NUMBER] від 20.04.1998 року, актовий запис № 03. 16.05.2008 року на підставі рішення Комишівської сільської ради від 21.01.2008 року [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно № [NUMBER] , а саме будинок [ADDRESS] . Право власності відповідача на вищевказане нерухоме майно підтверджено витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16.05.2008 року. Позиція суду У відповідності до вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною ч. 3 ст. 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно роз`яснень п. 3 ч. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Перевіривши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з такого. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч. 1 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. З огляду на рівність часток у майні чоловіка та дружини, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд вважає позовні вимоги про визнання за позивачкою права власності на Ѕ частину спірного майна обґрунтованими, що є підставою для задоволення позову.

Outcome: approved