Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-21 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. 1. Позиція позивача. 24 жовтня 2019 року [PERSON] звернулася до Ладижинського міського суду Вінницької області з заявою, в якій просить встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] в період з 15 травня 2012 року по 18 серпня 2017 року, визнати автомобіль марки «VOLKSWAGEN», модель «CADDY», заводський номер кузова: [NUMBER] , 2011 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , який зареєстровано на праві власності за [PERSON] об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , який помер [INFO] та визнати за позивачем [PERSON] право власності на 1/2 частину вказаного вище транспортного засобу. На обґрунтування свої позиції, зазначила, що в період з травня 2012 року по 18 серпня 2017 року вона та [PERSON] проживали спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу із взаємними правами та обов`язками чоловіка та дружини, зі спільним побутом та бюджетом. Під час спільного проживання вони фактично проживали та вели спільне господарство за адресою: [ADDRESS] , тобто за адресою її реєстрації та її місця проживання. В період їх спільного проживання вони обоє були розлучені. Зокрема, позивач з 13.05.1998, а [PERSON] - з 14.05.2012. Отже, фактично її спільне проживання з [PERSON] розпочалось після офіційного розірвання шлюбу [PERSON] з його колишньою дружиною, тобто після 14 травня 2012 року. Надалі, 18 серпня 2017 року, між позивачем та [PERSON] було зареєстровано шлюб. В період їх спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а саме 12.12.2014 ними за спільні кошти було придбано транспортний засіб - автомобіль марки «VOLKSWAGEN», модель «CADDY», заводський номер кузова: [NUMBER] , 2011 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер: [NUMBER] , який зареєстровано на праві власності за [PERSON] . Згідно зі звітом про оцінку транспортного засобу, складеного ФОП [PERSON] вартість зазначеного транспортного засобу на час подачі позову до суду складає 146 511 грн. З моменту придбання вказаного автомобіля вони постійно спільно ним користувались. [INFO] [PERSON] помер. Після смерті чоловіка відкрилась спадщина на належне йому майно, зокрема, й на зазначений вище транспортний засіб. Спадкоємцями майна померлого [PERSON] є позивач [PERSON] - дружина померлого, та двоє синів [PERSON] від першого шлюбу: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] - відповідачі у справі. Разом з тим, з метою захисту своїх майнових прав при оформленні спадкоємцями спадкових прав на майно, яке належало за життя спадкодавцю, вона вимушена звернутись до суду з даним позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання майна спільною сумісною власністю, із визначенням розміру часток в спільному майні, оскільки встановлені в суді факти та обставини впливатимуть на обсяг спадкового майна. Враховуючи зазначене вище, вважає, що придбаний 12.12.2014 під час їх з [PERSON] спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу транспортний засіб - автомобіль марки «VOLKSWAGEN», модель «CADDY», заводський номер кузова: [NUMBER] , 2011 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер: [NUMBER] , який зареєстровано на праві власності за [PERSON] є спільною сумісною власністю [PERSON] з [PERSON] в рівних частинах. 2. Позиція відповідача. 03.01.2020 відповідачі [PERSON] та [PERSON] подали до суду відзив на позов із викладенням своїх заперечень. На обґрунтування своєї позиції зазначили, що позов в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] в період з 15 травня 2012 року по 18 серпня 2017 року визнали. Позов в частині визнання автомобіля марки «VOLKSWAGEN», модель «CADDY», заводський номер кузова: [NUMBER] , 2011 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер: [NUMBER] , який зареєстровано на праві власності за [PERSON] і визнання за позивачем права власності на Ѕ частину цього транспортного засобу заперечують, посилаючись на те, що вказаний вище транспортний засіб не є спільним сумісним майном позивача та [PERSON] , оскільки придбаний за особисті кошти [PERSON] . Так, відповідно до довідки № КНО-07.8.3/1982 від 09.10.2018 батько [PERSON] в ПАТ «Перший український міжнародний банк» мав поточний рахунок, номер рахунку [NUMBER] . У зв`язку з чим вважають, що до часу спільного проживання позивача і [PERSON] батько вже мав кошти на придбання автомобіля, мав намір його придбати та кошти на придбання автомобіля були зняті ним з його рахунку перед датою придбання автомобіля. Враховуючи зазначене, просили відмовити [PERSON] у задоволенні її позовних вимог про визнання автомобіля марки «VOLKSWAGEN», модель «CADDY», заводський номер кузова: [NUMBER] , 2011 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер: [NUMBER] , який зареєстровано на праві власності за [PERSON] і визнання за нею права власності на Ѕ частину цього транспортного засобу. ІІ. Інші процесуальні дії у справі. У судове засідання, призначене на 22.02.2021 о 10 год 00 хв відповідачі [PERSON] , [PERSON] та його адвокат Бодачевський Р.В. не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. Натомість, 22.02.2021 від захисника [PERSON] - адвоката Бодачевського Р.В. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із його зайнятістю 22.02.2021 в іншому судовому процесі в Гайсинському районному суді (а.с. 149). При цьому суду не було надано жодних доказів на підтвердження його участі в цей час в іншій справі. Причини неявки відповідачів [PERSON] та [PERSON] суду не відомі. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин (ч.3 ст.131 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Надаючи оцінку причинам неявки до суду [PERSON] , [PERSON] та його адвоката, суд вважає їх неповажними, оскільки суду не було надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження участі адвоката Бодачевського Р.В. 22.02.2021 о 10 годині 00 хвилин в Гайсинському районному суді Вінницької області, а причини неявки [PERSON] та [PERSON] суду взагалі не відомі, жодних заяв, клопотань від них не надходило. Беручи до уваги ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надали, в силу положень ст. 223 ч. 1 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідачів. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлялась про місце і час судового засідання, суд розглядає справу за відсутності відповідача та згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Оскільки відповідачі були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання (стаття 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК)), в судове засідання не з`явилися без поважних причин, а позивач не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи, судом було постановлено ухвалу про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам статей 280-281 ЦПК. III. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. 14.05.2012 [PERSON] розірвав шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданим відділом ДРАЦС Ладижинського міського управління юстиції Вінницької області (а.с. 8). 13.05.1998 [PERSON] розірвала шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданим 13.05.1998 Ладижинським відділом РАЦС Вінницької області (а.с. 9). 18 серпня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, про що 18.08.2017 Ладижинським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ у Вінницькій області було складено відповідний актовий запис №116, свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 10). 12.12.2014 було зареєстровано транспортний засіб автомобіль марки «VOLKSWAGEN», модель «CADDY», заводський номер кузова: [NUMBER] , 2011 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] власником записаний [PERSON] , що вбачається зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] (а.с.13). [INFO] чоловік позивача [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , актовий запис №143 (а.с. 11). 06.09.2018 було зареєстровано спадкову справу на майно померлого [PERSON] , що вбачається з Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № витягу 53207955 (а.с.12). Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді автомобіля марки «VOLKSWAGEN», модель «CADDY», заводський номер кузова: [NUMBER] , 2011 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер: [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , 2008 року випуску. Спадкоємцями майна [PERSON] є його діти та дружина. Дані обставини сторони визнають та не оспорюють. Судом досліджено звіт про оцінку автомобіля марки «VOLKSWAGEN», модель «CADDY» замовленого позивачем [PERSON] у 2019 році та проведеного ФОП [PERSON] , з якого вбачається, що вартість об`єкту оцінки, розрахована з використанням порівняльного підходу 146 511 грн (а.с. 14-53). [PERSON] прийнята на роботу на Ладижинську ТЕС з 17.06.2008 де вона працює і по сьогоднішній день, що підтверджується копією трудової книжки [NUMBER] та довідкою №9 від 13.01.2020 виданою Ладижинською ТЕС з якої вбачається що усього з травня 2012 по грудень 2014 року позивач [PERSON] отримала 200 788 грн 82 коп. (а.с. 54-59, 94). Відповідно до довідки № КНО-07.8.3/1982 від 09.10.2018 батько [PERSON] в ПАТ «Перший український міжнародний банк» мав поточний рахунок, номер рахунку [NUMBER] (а.с.82). Згідно з випискою по рахунку № [NUMBER] UAН за період з 01.11.2014 по 12.12.2014 наданою Центром операційної підтримки АТ «ПУМБ» [PERSON] були здійснені операції по рахунку без використання картки надходження 93 835 грн 26 коп.; витрати 0,00. Операції по рахунку з використанням картки надходження 0,00; витрати 90 791 грн 35 коп. Підсумки оборотів по рахунку за період: надходження 93 835 грн 26 коп.; витрати 90 791 грн 35 коп., залишок 3 043 грн 91 коп. (а.с. 105-106). Позивач [PERSON] мала особовий рахунок з 20.12.2013 по 20.12.2014 (а.с. 95-96). IV. Оцінка Суду. Щодо вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу сторін. Згідно з положеннями п.5 ч.1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Згідно з положеннями частин 1, 2 ст. 21 СК шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Разом із тим згідно зі ст.74 СК якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Тобто, при застосуванні ст. 74 СК слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Для визнання осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Відповідно до частин другої, четвертої статті 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Як наголошує ВСУ у п. 20 постанови пленуму №11 від 21.12.2007 «Про судову практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні ст. 72 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Оскільки відносини між подружжям мають насамперед глибоко особистий характер, то й правовому регулюванню особистих немайнових відносин у сімейному праві надається особливе значення. Суспільні зв`язки, що складаються в сім`ї, є глибоко особистими, багато в чому інтимними і ґрунтуються на почуттях любові та взаємної прихильності. В новому Сімейному кодексі, порівняно з КЗпШС, збільшена кількість норм, які регулюють особисті немайнові відносини подружжя. Проте, велика кількість особистих відносин між подружжям знаходиться поза сферою правового регулювання. В силу своєї делікатності та інтимності вони не піддаються зовнішньому впливу, що вказує на їх особливий характер. До особистих немайнових прав подружжя СК відносить ті, які є найбільш важливими та на які можна впливати нормами сімейного права. Це право на материнство та батьківство; право на повагу до своєї індивідуальності; право на духовний розвиток; право на зміну прізвища; право на розподіл обов`язків та спільне вирішення питань життя сім`ї; право на особисту свободу. Загальними засадами регулювання особистих немайнових відносин між подружжям згідно зі ст. 7 СК є здійснення їх з урахуванням права на таємницю особистого життя подружжя, права кожного з них на особисту свободу та неприпустимість свавільного втручання в сімейне життя; відсутність привілеїв чи обмежень кожного із подружжя за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, етнічного та соціального походження, матеріального стану, місця проживання, за мовними та іншими ознаками; здійснення прав та обов`язків кожним із подружжя на рівних засадах. Цей принцип базується на загальних положеннях ст. 24 Конституції України й означає право кожного з подружжя на особисту свободу; спільне вирішення питань материнства, батьківства, виховання й освіти дітей, інших питань життя сім`ї; право кожного з подружжя на повагу до своєї індивідуальності; обов`язок подружжя щодо побудови сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, спільної турботи про матеріальне забезпечення сім`ї та розвиток дітей. Відтак суд зазначає, що первісним чинником з метою визначення чи перебувають особи у відносинах, тотожних загальновизнаному поняттю «сім`ї», є встановлення наявності у осіб спільних особистих немайнових прав та обов`язків - врегульованих нормами сімейного права відносин стосовно особистих немайнових благ та інтересів осіб, які перебувають у шлюбі. З огляду на наведене, системний аналіз наявних доказів дозволяє суду дійти висновку про наявність у сторін спору відносин, що за своєю суттю відповідають відносинам сім`ї, в період з 15 травня 2012 року по 18 серпня 2017 року, оскільки цей факт підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та показами допитаних в судовому засіданні свідків, не вірити яким у суду немає підстав. Так, допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що понад 20 років живе по сусідству з позивачем [PERSON] в одному під`їзді. Позивач [PERSON] почала жити з покійним [PERSON] з 2012 року. Він пам`ятає як вони їздили на стареньких « Жигулях ». У вихідні працювали разом на дачі. Трохи згодом, купили «бус», купили його спільно [PERSON] та [PERSON] , адже покійний [PERSON] особисто розповідав свідку, що придбав автомобіль спільно зі своєю дружиною [PERSON] . Окрім того, свідок пояснив, що бачив, як покійний [PERSON] приходив щовечора додому за адресою: [ADDRESS] , а вранці йшов з цього дому на роботу, їх автомобіль завжди був припаркований під під`їздом цього будинку. Свідок [PERSON] , який працював з нині покійним [PERSON] в одній бригаді, де він був бригадиром, а [PERSON] майстром пояснив, що познайомився з позивачем [PERSON] на святкуванні свого 60-річчя у липні 2012 року, куди [PERSON] привіз позивача [PERSON] та представив як свою дружину. На святкування вони приїздили на автомобілі «Жигуль», а от вже згодом, при зустрічі з [PERSON] той розповідав, що вони з дружиною [PERSON] купили нове авто, а «Жигуль» віддав молодшому сину. Також свідок зауважив, що покійний [PERSON] розповідав йому, що проживаючи спільно з [PERSON] він нарешті став щасливим чоловіком і їм дуже добре разом. Крім того, суд звертає увагу, що у відзиві на позов відповідачі [PERSON] та [PERSON] зазначили, що позов в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] в період з 15 травня 2012 року по 18 серпня 2017 року визнають. А тому суд вважає доведеним факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] в період з 15 травня 2012 року по 18 серпня 2017 року. Щодо визнання спірного майна спільною сумісною власністю сторін. Пунктом 3 частини першої статті 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Аналогічна правова позиція висвітлена в постанові Верховного Суду України від 08 лютого 2021 року, справа № 450/559/18 (провадження № 61-21509св19). На час придбання автомобіля «VOLKSWAGEN», модель «CADDY», заводський номер кузова: [NUMBER] , 2011 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер: [NUMBER] позивач з відповідачем проживали разом та вели спільний побут, мали спільний сімейний бюджет. Відтак на підставі наданих позивачем письмових доказів та показів свідків наданих під час розгляду справи, суд приходить до переконання, що автомобіль марки «VOLKSWAGEN», модель «CADDY», заводський номер кузова: [NUMBER] , 2011 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер: [NUMBER] , який зареєстровано на праві власності за [PERSON] набутий сторонами спору в результаті спільної праці за спільні кошти під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період встановлений судом, а тому є спільною сумісною власністю. Щодо поділу спільного майна. За змістом положень статей 1216, 1218, 1261, частин першої, третьої статті 1268 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Суд звертає увагу на те, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України. Статтями 11-13 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. З урахуванням викладено вище суд вважає, що вимоги позивача щодо поділу транспортного засобу є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки позивачем доведено, що спірне майно було придбано за спільні кошти подружжя, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та показами свідків. У справі, яка розглядається, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно не спростована. Заперечуючи проти позову в частині визнання права власності на транспортний засіб відповідачі наполягали на тому, що спірний автомобіль є особистою власністю їх батька з огляду на те, що він придбаний за кошти його особисті кошти, які знаходились на депозитному рахунку батька. Однак належних та допустимих доказів щодо придбання спірного автомобіля за особисті кошти [PERSON] , які знаходились на депозитному рахунку, суду не надано. Натомість як вбачається із матеріалів справи рахунок № [NUMBER] UAН був відкритий, на ім`я [PERSON] після 14.02.2012 (а.с.104) та лише за період з 01.11.2014 по 12.12.2014 були здійснені операції по рахунку без використання картки (а.с. 105-106). Таким чином враховуючи спірні цивільно-правові відносини між учасниками справи, які вирішуються тільки в судовому порядку, суд оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права, вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки в судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що позивач [PERSON] в період спільного проживання без реєстрації шлюбу з [PERSON] , за спільні сумісні кошти придбали транспортний засіб автомобіль марки «VOLKSWAGEN», модель «CADDY», заводський номер кузова: [NUMBER] , 2011 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер: [NUMBER] . Також судом враховується презумпція спільності майна, набутого за час шлюбу, яка відповідачами в судовому засіданні спростована не була. V. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що суд задовольняє позовні вимоги, суд вважає, що з відповідачів [PERSON] та [PERSON] підлягають стягненню на користь позивача [PERSON] судові витрати.

Outcome: approved