Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-22 00:00:00

Короткий виклад\~обставини справи. 15.10.2020 року позивач звернулася до суду із вказаним позов до відповідача, відповідно до якого просить стягувати з відповідача аліменти, на утримання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в розмірі однієї третьої заробітку (доходу) боржника, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з моменту звернення до суду та до досягнення ними повноліття, з проведенням індексації відповідно до закону; дружини (матері дитини), що перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у твердій грошовій сумі у розмірі 2000 грн. щомісячно до досягнення [PERSON] , [INFO] , трирічного віку, з моменту звернення до суду. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що між нею та відповідачем 21.01.2017 року укладений шлюб. В шлюбі в них народилися двоє синів [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Вказує, що відповідач участі у вихованні синів не приймає та не надає матеріальної допомоги на їх утримання. Оскільки між ними на момент пред`явлення позову не досягнуто згоди з приводу матеріального утримання дітей, враховуючи те, що відповідач ухиляється від виконання свого обов`язку щодо утримання малолітніх синів та проживає окремо, а відтак, вважає, що стягнення аліментів саме у такому розмірі відповідатиме інтересам дітей та сприятиме якнайкращому їх соціальному забезпеченню. Також зазначає, що відповідач ухиляється від її утримання, в силу частин 2, 4 ст.84 СК України, якими передбачено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка, батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Посилається на те, що її чоловік працює і тому має реальну змогу сплачувати аліменти на дітей та надавати матеріальну допомогу їй, є особою працездатного віку, однак не бажає цього робити, на своєму утриманні інших осіб не має, а відтак, оскільки вони перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають дітей, яких вона не має можливості самостійно забезпечувати, оскільки не працює, а реально доглядає за дітьми, просить стягувати аліменти з відповідача на її утримання до досягнення сином [PERSON] трирічного віку. Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Козівського районного суду Тернопільської області від 04.11.2020 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження та призначено судове засідання. Позивач у судове засідання не з`явилася, однак через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи у її відсутності, згідно з якою просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, щодо заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином за зареєстрованим місцем проживання. Оскільки учасники справи в судове засідання не з`явились, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин, на підставі ч.1 ст.280 ЦПК України, суд вважає, що наявні підстави для заочного розгляду справи. Дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд дійшов до наступного висновку. Обставини справи, встановлені судом. Сторони зареєстрували шлюб 21.01.2017 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Козівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області 21.01.2017 року (а.с.5). Як вбачається із копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 16.11.2017 року, виданого Козівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, [INFO] народився [PERSON] , батько [PERSON] , мати [PERSON] , актовий запис № 90 (а.с.8). Згідно з копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 10.10.2019 року, виданого Козівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, [INFO] народився [PERSON] , батько [PERSON] , мати [PERSON] , актовий запис №71 (а.с.11). Крім цього, згідно з довідки про склад сім`ї, або зареєстрованих у житловому будинку (приміщенні) осіб №1820 від 02.09.2020 року, вбачається, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , проживають із матір`ю [PERSON] , [INFO] , у житловому будинку по [ADDRESS] (а.с.3). Встановлено, що діти перебувають на утриманні матері, жодних доказів участі у матеріальному забезпеченні дітей відповідачем не надано. Застосоване судом законодавство. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.2\~ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до положень\~ст.12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. (статті 12 і 81); - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13); - обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82); - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76); - належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77); - жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина 2 статті 89). Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989р. (далі Конвенція), яку було ратифіковано\~Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991р. та яка набула чинності для України 27.09.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно зі ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Частиною 1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ст.27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей. Відповідно до ч.ч.2, 3\~ст.51 Конституції України\~батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття; сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частинами 7, 8\~ст.7 Сімейного кодексу України\~передбачено, що кожна дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених\~Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Частинами 1, 2, 3 ст.18 Сімейного кодексу України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до\~ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно з частинами 2, 4 ст.84 Сімейного кодексу України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Відповідно до статті 75 Сімейного кодексу України визначено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Відповідно до ч.ч. 1,2\~ст.179 Сімейного кодексу України\~аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той з батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ч.1\~ст. 181 СК України\~способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Згідно ч. 3 цієї ж статті за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до\~ст. 182 СК України\~при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2\~ст. 182 СК України\~розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Як вбачається з п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Суд за заявою одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону (ст.184 СК України). Відповідно до\~ст. 191 СК України\~аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. З положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, яка ратифікована\~постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 р. № 789-ХІІ, а також вищезазначених норм\~Сімейного кодексу України, вбачається, що під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). Згідно з ч.1\~ст.8 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Висновки суду. Судом встановлено, що від шлюбу у сторін [PERSON] та [PERSON] народилися двоє синів - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , які проживають разом з матір`ю, перебувають на її утриманні, однак позивачу не вистачає коштів на утримання дітей, а відтак, позивач змушена звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд враховує матеріальний стан позивача та відповідача, потреби дітей даного віку. При цьому, належних та допустимих доказів того, що на утриманні відповідача перебувають ще й інші малолітні чи неповнолітні діти, або ж непрацездатні особи, та загалом будь-яких доказів, відповідачем не надано та судом не здобуто.\~ Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, враховуючи стан здоров`я та матеріальне становище дітей, яких утримує позивач, матеріальне становище відповідача, встановлений законом рівень прожиткового мінімуму та рівність прав та обов`язків сторін щодо дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та приходить до переконання, що з відповідача в користь позивача на утримання малолітніх дітей слід щомісячно стягувати аліменти в розмірі 1/3 його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення ними повноліття, починаючи з дня звернення до суду. При цьому, суд дійшов до висновку і про те, що позовні вимоги в частині стягнення аліментів на утримання позивачки також підлягають до задоволення, оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач не має фінансову можливість для надання матеріальної допомоги позивачці, а тому є усі підстави як обов`язкової умови, передбачені частиною четвертою статті 84 Сімейного кодексу України, для стягнення з відповідача аліментів в розмірі 2000 грн., щомісячно, на утримання дружини починаючи з дня звернення до суду та до досягнення дитиною [PERSON] трирічного віку. Судові витрати: В порядку\~ст. 141 ЦПК України, з відповідача в дохід держави слід стягнути суму судового збору станом на момент подачі даного позову у розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 коп. за розгляд судом позовних вимог про зміну способу стягнення аліментів, від сплати якого позивачка звільнена в порядку\~ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: approved