Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-18 00:00:00

Короткий зміст\~позовних вимог 05.04.2021 року позивач звернувся до Малинського районного суду Житомирської області з позовною заявою до [PERSON] , в обґрунтування якої зазначив, що рішенням Володарсько-Волинського суду Житомирської області від 11 листопада 2015 року по справі №276/253/15-ц на його користь з [PERSON] стягнуто борг за договором позики в розмірі 101714 гривень та відсотки за прострочення грошового зобов`язання розмірі 2187 гривень та 2000 гривень моральної шкоди. 22 березня 2017 року рішенням Володарсько-Волинського суду по справі №276/1192/16-ц на користь позивача стягнуто 3% річних від простроченої заборгованості в сумі 3424,46 гривень, інфляційні збитки у розмірі 12612,26 гривень та пеню за несвоєчасне виконання зобов`язання в сумі 42175,27 гривень, а всього 58211,99 гривень. 03 травня 2019 року рішенням Володарсько-Волинського суду по справі №276/1032/17 на користь [PERSON] стягнуто 3% річних від простроченої заборгованості в сумі 8487,61 гривень, інфляційні збитки у розмірі 26424,42 гривень та пеню за несвоєчасне виконання зобов`язання в сумі 86328,50 гривень, а всього 121240,53 гривень. По теперішній час зазначені рішення суду не виконані. За час невиконання зобов`язання грошова одиниця України значно знецінилась, в зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача інфляційні збитки, відсотки за невиконання грошового зобов`язання та пеню. Процесуальні дії у справі \~ \~ \~ \~Ухвалою від 26.04.2021 справу прийнято до розгляду та відкрито провадження. Визначено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання на 11 годину 02.06.2021, яке у зв`язку з неявкою відповідача відкладено на 14.00 годину 24.06.2021 та на 15 годину 19.07.2021. \~ \~ \~ \~Позивач 01.06.2021 звернувся до суду із заявою про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся за зареєстрованим місцем проживання. Відзиву, заяв та клопотань до суду не надходило. У зв`язку з неявкою відповідача та не повідомленням про поважність причин неявки, в порядку, визначеному статтею 280 ЦПК України, за відсутності заперечень позивача, суд постановив провести розгляд справи за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України. Суд відповідно до ст. 247\~ЦПК України розглядає справу у судовому засіданні за відсутності позивача і відповідача без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Встановлені судом обставини Рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області по справі №276/253/16-ц від 11.11.2015 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто борг за договором позики та відсотки за прострочення грошового зобов`язання в сумі 103901 грн та моральну шкоду в сумі 2000 грн (а.с.34-36). Рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 22.03.2017 по справі №276/1192/16-ц позов [PERSON] задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 3% річних від простроченої заборгованості в сумі 3424,46 грн, інфляційні збитки у розмірі 12612,26 грн та пеню за несвоєчасне виконання зобов`язання в сумі 42175,27 грн, а всього 58211,99 грн (а.с. 37-39). Відповідно до рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області по справі №276/1032/17 від 03.05.2019 з [PERSON] на користь [PERSON] 3% річних від простроченої заборгованості в сумі 8487,61 грн, інфляційні збитки у розмірі 26424,42 грн та пеню за несвоєчасне виконання зобов`язання в сумі 86328,50 грн, а всього 121240 грн (а.с. 33-33). Згідно із розрахунком відсотків за користування грошовими коштами (позивача), сума богу становить 283353,52 грн, відсоткова ставка 3% річних, а всього за період з 18.12.2018 по 01.12.2020 року сума відсотків за користування грошовими коштами складає 16630,19 грн (а.с.40), пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань - 142194,96 грн (а.с.41), інфляційні збитки становлять 20118,1 грн (а.с.42, 43). Оцінка аргументів сторін та норми права, застосовані судом Між сторонами виник спір щодо стягнення з боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми, а також пені. Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплати суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість, виражену у формі грошового зобов`язання, яке на момент подання позову та розгляду даної справи є невиконаним в повному обсязі. ВП ВС 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц відступила від висновків ВСУ, викладених у постанові № 6-2759цс15 та визначила, що у статті 625\~ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його невиконання та приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Норма ст.\~625\~ЦК України не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриття виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків (правова позиція ВС від 07 лютого 2018 року по справі №910/11249/17). Таким чином вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на суму боргу, що визначена в рішенні суду, є належним способом захисту. У рішенні суду № 276/1032/17 від 03.05.2019 до розрахунку за ч. 2 ст. 625 ЦК України брався період з 22.03.2017 по 18.12.2018, а в справі, що розглядається позивач бере до розрахунку період прострочення виконання грошового зобов`язання з 18.12.2018 по 01.12.2020. Суд вважає, що позивач безпідставно повторно взяв до розрахункового періоду день - 18.12.2018, оскільки він вже був врахований попереднім рішенням суду. \~ \~ \~ \~А тому суд, провівши власний розрахунок з урахуванням вказаної вище обставини, встановив, що за період з 19.12.2018 по 01.12.2020 розмір 3% річних на суму простроченої заборгованості [PERSON] перед [PERSON] складає 16628,58 грн. \~ \~ \~ \~Щодо визначення розміру інфляційних втрат, суд також не в повній мірі погоджується із розрахунком, що зроблений позивачем. \~ \~ \~ \~Так, при розрахунку інфляційних втрат позивач помилково взяв до розрахунку індекс інфляції у грудні 2019 року 100,2 замість правильного 99,8, у січні 2020 року 99,7 замість правильного 100,2, у лютому 2020 року 100,8 замість правильного 99,7, у квітні 2020 року 100,3 замість правильного 100,8, у травні 2020 року 100,2 замість правильного 100,3, у червні 2020 року 99,4 замість правильного 100,2, у липні 2020 року 99,8 замість правильного 99,4, у серпні 2020 року 100,5 замість правильного 99,8, у вересні 2020 року 101 замість правильного 100,5; через неправильно взяті до розрахунку індекси інфляції у вказані місяці сукупний індекс інфляції, який був застосований позивачем при розрахунку становив 107,1% замість правильного 105,83%. А тому суд, провівши власний розрахунок з урахуванням вказаного вище, встановив, що за період з 19.12.2018 по 01.10.2020 розмір інфляційних втрат становить 16519,51 грн. На підставі викладено, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та 3% річних за прострочення грошового зобов`язання, є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню у розмірах, що визначені судом на підставі власного розрахунку. При вирішенні позовної вимоги про стягнення з відповідача пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.ст. 546, 547, 549 ЦК України неустойка (пеня) є видом забезпечення виконання зобов`язання; правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі; правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. В матеріалах справи відсутній правочин, який би підтверджував, що сторони обумовили такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня. Крім того, суд виходить з того, що право вимоги у позивача виникло вже на підставі судових рішень про стягнення коштів, а не на підставі договору. Позивач в обґрунтування зазначеної позовної вимоги посилається на постанову ВСУ № 3-57гс10 від 20.12.2010, ст. 1048 ЦК України та норми Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань». Відповідно до частини першої\~статті 1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625 цього Кодексу. За приписами частини другої\~статті 625 Цивільного кодексу України\~боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Висновки щодо застосування частини першої статті\~1050\~та статі\~625 Цивільного кодексу України\~у їх взаємозв`язку викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц, від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16. Враховуючи викладене, суд вважає, що до спірних правовідносин не може бути застосована ст. 1048 ЦК України, оскільки судом встановлено, що відповідачем допущено прострочення виконання грошового зобов`язання, тобто, він неправомірно користується коштами позивача, що вже підтверджено тричі судовими рішеннями. Норми Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» також не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки зі змісту преамбули до вказаного закону з урахуванням рішення КСУ № 1-12/2013\~від 11.07.2013, цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності. Таким чином позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача пені за несвоєчасне виконання зобов`язань у розмірі 142194,96 грн не підлягає задоволенню. З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних на суму простроченої заборгованості за період з 19.12.2018 по 01.12.2020 у розмірі 16628,58 грн та інфляційних втрат - 16519,51 грн, а всього 33148,09 грн; в задоволенні іншої частини вимог слід відмовити. Розподіл судових витрат Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати, а саме: судовий збір у розмірі 908 грн.

Outcome: partial