Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-21 00:00:00

Короткий зміст заяв по суті справи та стислий виклад позиції учасників процесу: Представник ТОВ «Токмацька феросплавна компанія» Асатрян Є.М. звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих грошових коштів в сумі 224 734,50 гривень. В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 01 липня 2019 року №328/3169/18, яке Постановою Запорізького апеляційного суду від 08.10.2019 залишено без змін, задоволено позов [PERSON] до ТОВ «Токмацька феросплавна компанія» про усунення перешкод у користуванні земельної ділянкою. Усунуто перешкоди у користуванні та розпоряджанні [PERSON] належною їй на праві власності земельною ділянкою площею 4,4710 га, яка розташована на території Жовтневої сільської ради Токмацького району Запорізької області, кадастровий №2325281200:10:002:0053, зобов`язано ТОВ «Токмацька феросплавна компанія» звільнити та заборонити вчинення будь-яких дій на цій земельній ділянці. Тобто, фактично судовим рішенням визнано договір емфітевзису від 02.12.2008 недійсним. Однак, суд при ухваленні рішення не розглянув питання застосування наслідків недійсності правочину. Зокрема, не розглянуто питання повернення сплачених позивачем відповідачеві грошових коштів на виконання недійсного правочину. Відтак з дня набрання законної сили Постановою Запорізького апеляційного суду від 08.10.2019 у відповідача перед позивачем виникла заборгованість. Враховуючи те, що правовідносини по поверненню грошових коштів за недійсним правочином виникли на даний момент, то заборгованість відповідача перед позивачем визначається з урахуванням поточного курсу НБУ по офіційному курсу НБУ долару США до гривні. У зв`язку з наведеним позивач посилаючись на ст.216 ЦК України просить суд стягнути з відповідача на його користь безпідставно отримані кошти у розмірі 68 915 гривень, інфляційні збитки у розмірі 155 819,50 гривень, а також понесені судові витрати по сплаті судового збору. Ухвалою судді Токмацького районного суду Запорізької області від 07 листопада 2019 року відкрито провадження у справі та справу призначено до судового розгляду за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Відповідачем надано відзив на позовну заяву, в якому просить в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на наступне. Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 01 липня 2019 року, яке Постановою Запорізького апеляційного суду від 08.10.2019 залишено без змін, договір емфітевзису як недійсний не визнавався. Суди першої та апеляційної інстанцій прийшли до висновку, що договір емфітевзису від 02.12.2008 не був укладений, оскільки не пройшов державної реєстрації, а тому ТОВ «Токмацька феросплавна компанія» без відповідної правової підстави користується земельною ділянкою, що належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] , чим порушує її право власності. Також в своєму відзиві відповідачем зазначено, що позивачем пропущено строк звернення до суду. Позивачем через канцелярію суду надано відповідь на відзив, в кому просить позовну заяву задовольнити в повному обсязі посилаючись на наступне. Оскільки рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 30.05.2018 суд визначив, що договір емфітевзису не пройшов державної реєстрації, договір вважається не укладеним, то в даному випадку відповідно до ч.1 ст.206 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. В зв`язку з чим вважає, що власник землі безпідставно отримав грошові кошті від позивача. Також зазначено, що позивачем не пропущено строк звернення до суду, перебіг якого відповідач пов`язує з днем настання смерті [PERSON] , так як на день смерті [PERSON] у позивача відсутні були підстави для стягнення грошових коштів з відповідача. Представник позивача Асатрян Є.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав викладених у позові. Також в судовому засіванні зауважила, що судами першої та апеляційної інстанції по справі №328/3169/18 встановлено факт отримання коштів [PERSON] на підставі розписки, яка підписана 02 грудня 2008 року [PERSON] та директором ТОВ «Токмацька феросплавна компанія» Грабовцем Г.А. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позовним вимог заперечував в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Також зазначив, що посилання представника позивача на те, що судами першої та апеляційної інстанції по справі №328/3169/18 встановлено факт отримання коштів [PERSON] на підставі розписки, не відповідає дійсності, так як посилання на розписку міститься в описовій частині рішення. Предметом розгляду по справі №328/3169/18 було саме усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, яка належить на праві приватної власності [PERSON] . Крім того, зазначає, що ні суд першої, ні суд апеляційної інстанції в своїх рішення по справі №328/3169/18 не визнавав недійсним договір емфітевзису, тому у позивача відсутні правові підстави для застосування наслідків недійсності правочину. Відповідач [PERSON] в судовому засіванні проти задоволення позовним вимог заперечував в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Як слідує з долученої до позовної заяви розписки, яка підписана 02 грудня 2008 року [PERSON] та директором ТОВ «Токмацька феросплавна компанія» [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , відповідно до п.2.1 договору емфітевзису від 02.12.2008 отримав від директора ТОВ «Токмацька феросплавна компанія» [PERSON] за користування земельною ділянкою площею 4,47 га, яка розташована на території Жовтневої сільської ради Токмацького району Запорізької області, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належить йому на підставі Державного акту про право приватної власності на землю серії IV-ЗП №007047 від 02.02.2004, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №456, грошові кошти у сумі 68915 гривень. Сума коштів еквівалентна сумі 8950 в доларах США по офіційному курсу НБУ долару США до гривні на день підписання даного договору. Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 01 липня 2019 року по справі №328/3169/18, яке Постановою Запорізького апеляційного суду від 08.10.2019 залишено без змін (Постанова не оскаржувалася в касаційному порядку), встановлено, що державна реєстрація договору емфітевзису від 02 грудня 2008 року, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Токмацька феросплавна компанія» не була проведена, тому право користування земельною ділянкою у відповідача не виникло, та відповідач без відповідної правової підстави користується земельною ділянкою, яка на праві власності належить [PERSON] . Відповідно до інформаційного листа міськрайонного управління у Токмацькому районі та м Токмаку Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області від 20.02.2019 №294/120-19 станом на 31.12.2012 земельна ділянка з кадастровим №2325281200:10:002:0053 площею 4,471 га., яка розташована на території Жовтневої сільської ради Токмацького району Запорізької області, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, не має діючих договорів оренди на землю. Суди першої та апеляційної інстанцій в своїх рішеннях прийшли до висновку, що договір емфітевзису від 02.12.2008 не був укладений, оскільки не пройшов державної реєстрації, а тому ТОВ «Токмацька феросплавна компанія» без відповідної правової підстави користується земельною ділянкою площею 4,47 га, яка розташована на території Жовтневої сільської ради Токмацького району Запорізької області, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка раніше належала [PERSON] на підставі Державного акту про право приватної власності на землю серії IV-ЗП №007047 від 02.02.2004. В даному випадку, суд застосовує ч.4 ст.82 ЦПК України, відповідно до якої обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Мотиви і доводи суду та застосовані норми права. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Пленум Верховного Суду України у п.8 Постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України «Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину»: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Тобто законодавець чітко визначив підстави недійсності правочину. Також в п.8 Постанови від 06 листопада 2009 року № 9 зазначено, що зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Згідно із ч.1 ст.210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягають право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис). Недійсним може бути лише укладений правочин. Недійсний - це такий правочин, який здійснився, але в силу наявних у нього недоліків не має правової сили, а породжує наслідки його недійсності. Не укладений же правочин ніколи не існував, тому не має правової сили. Отже, до даних правовідносин не може бути застосовано правові наслідки недійсності правочину, так як недодержання вимог щодо порядку укладення договору емфітевзису від 02.12.2008, призвело до його не укладення у встановленому законом порядку та в силу закону такий правочин вважатиметься неукладеним. Що також підтверджено рішеннями першої та апеляційної інстанції по справі №328/3169/18. Стороною позивача дані обставини не спростовані. Вимога позивача про стягнення грошових коштів, як наслідок недійсності правочину, на підставі ст.216 ЦК України не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п`ятої ЦК України. Отже, обраний позивачем спосіб захисту його порушеного права не відповідає способу, встановленому законодавством для цих правовідносин. Суд дійшов висновку, що невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.06.2018 у справі №826/4406/16 і підстави для відступлення від неї відсутні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Висновки суду: Частинами 1, 2 і 5 ст.263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. В силу ст.ст.12, 81 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який передбачено законом. А тому, в задоволені позову слід відмовити. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України судовий збір у разі відмови в позові покладається на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed