Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-29 00:00:00

Лікар-психіатр Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні Било А.С. звернулася до суду із заявою про примусову госпіталізацію до психіатричного закладу [PERSON], [INFO], посилаючись на те, що останній 26.01.2018 року був госпіталізований у ТОККПНЛ у зв»язку з погіршенням його психічного стану. Згідно висновку комісії лікарів-психіатрів [PERSON] страждає на психічний розлад- змішаний розлад поведінки та емоцій, який обумовлює його небезпеку для себе та оточуючих, а тому потребує примусової госпіталізації у ТОККПНЛ. У судовому засіданні представник заявника та лікуючий лікар Било О.М. заяву підтримала та просить її задовольнити. Прокурор у судовому засіданні заяву лікаря-психіатра Тернопільської обласної клінічної психоневрологічної лікарні про примусову госпіталізацію до психіатричного закладу [PERSON] підтримав. Законний представник [PERSON] - його мати [PERSON] просить заяву задовольнити, надати [PERSON] психіатричну допомогу у примусовому порядку у зв»язку із погіршенням його психічного стану. Вказала, що останнім часом її син неадекватно себе поводить, став агресивний, дратівливий, на зауваження не реагує. [PERSON] в судовому засіданні вважає, що підстави для його примусової госпіталізації відсутні, він усвідомлює свою поведінку та не несе загрози собі та оточуючим. Психічними розладами, які обумовлюють необхідність примусового лікування не страждає. Його негативна на думку матері поведінка зумовлена неприязними стосунками у сім»ї, він проживає окремо від матері та навчається на 3 курсі Львівського лісотехнічного коледжу. [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є тіткою [PERSON] Вказала, що вона працює та проживає за кордоном, під час свого приїзду додому помітила, що психічний стан її племінника загострився, він не хоче навчатись, агресивно себе поводить по відношенню до матері, кричить, конфліктує, а тому її сестра [PERSON] прийняла рішення про необхідність його госпіталізації у ТОККПНЛ. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив наступне. Правові та організаційні засади забезпечення громадян України психіатричною допомогою визначаються Законом України «Про психіатричну допомогу» № 1489-III від 22 лютого 2000 року. Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу», передбачено презумпцію психічного здоров'я, тобто кожна особа важаться такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставі та у порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Відповідно до вимог ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих; або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Статтею 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено, що тяжкий психічний розлад - розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам'яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку. [PERSON], [INFO], житель [ADDRESS] 26.01.2018 року був госпіталізований у Тернопільську обласну комунальну клінічну психоневрологічну лікарню лікарем-психіатром [PERSON] у зв»язку із наявністю у нього психічного розладу, що обумовлює небезпеку для нього та оточуючих. Підставою для огляду були відомості про поведінку [PERSON], які надійшли від його матері [PERSON] про погіршення психічного стану [PERSON], який став агресивним, втікає з дому, не приходить ночувати, погрожує рідним вбивством, підпалом житла, неодноразово бив матір. Як вбачається із висновку комісії лікарів-психіатрів [PERSON] страждає психічним розладом - змішаний розлад поведінки та емоцій.У 2013 році обстежувався та лікувався у 9 відділенні ТОККПНЛ оскільки втікав з дому, вів бродячий спосіб життя. Психопатологічна спадковість обтяжена-мати страждає на хронічний психічний розлад. На момент обстеження [PERSON] перебуває у свідомості, орієнтований в повній мірі. Доступний мовному контакту, відповіді на запитання прості, інколи підвищеним тоном. Зовнішній вигляд неохайний, брудний. Розлади сприймання не висловлює, мислення послідовне. Емоційно напружений, легко збудливий, дратівливий. Конфліктує з матір»ю, у всьому її звинувачує, кричить. Вольові процеси ослаблені, критика знижена. На підставі ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» комісія лікарів-психіатрів вважає за необхідне стаціонарне обстеження та лікування пацієнта [PERSON] у зв»язку із неможливістю отримати його усвідомлену згоду. У судовому засіданні [PERSON] заперечив щодо наявності у нього намірів та дій щодо вчинків, які б являли собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих. В силу вимог ч.2 ст.280 ЦПК України, до заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку додається висновок лікаря психіатра, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали. Суд вважає, що заявником поряд із заявою та відповідними висновки про стан психічного здоров'я хворого та його діагноз, повинні були б подаватися докази, які б свідчили про агресивну та неадекватну поведінку хворого, у тому числі його родичами, рапорти працівників поліції, висновки дільничного психіатра тощо. Проте, заявником не подано суду доказів, які б підтверджували, що існують підстави, передбачені ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу» для примусової госпіталізації [PERSON] враховуючи те, що його захворювання не відноситься до тяжкого психічного розладу. Відповідно до положень принципу 15 «Принципи госпіталізації» додатку до резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 18 лютого 1992 року №46/119 «Захист осіб із психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги» передбачено, що «…Коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації…». У своєму рішенні Європейський Суд з прав людини (справа «Анатолій Руденко проти України») від 17.04.2014 року зазначив, що « п.99…суд повторює, що відповідно до його усталеної практики особа не може вважатися «Психічно хворою» та бути позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов; по-перше, об'єктивна медична експертиза повинна достовірно показати, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (див. рішення від 24 жовтня 1979 року у справі «Вінтерверп проти Нідерландів»…». За даних обставин суд приходить до переконання про відсутність підстав передбачених ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», які б давали суду право надати згоду на госпіталізацію [PERSON] та проведення лікування у психіатричному закладі в примусовому порядку, а тому, вважає, що у задоволенні заяви лікаря-психіатра слід відмовити. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed