Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-04 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. 20 травня 2019 року [PERSON] звернулася в\~суд із\~позовною заявою\~до [PERSON] ,в якому просить надати позивачу дозвіл на подання одноосібно заяви на оформлення паспорта США [PERSON] (дата народження [INFO] , місце народження м. Нью-Йорк, штат Нью-Йорк, США) без згоди батька [PERSON] . В обґрунтування даного позову покликається на те, що [INFO] у місті Нью-Йорк, штат Нью-Йорк, США народилася спільна із відповідачем донька, [PERSON] . Зазначає, що має намір забезпечити короткотривалий відпочинок доньці в США, в країні де вона народилася і раніше проживала. З цією метою подала 27.12.2017 року до Консульства при Посольстві США в Україні заяву про оформлення паспорта [PERSON] . Згідно чинного законодавства обидва батьків повинні бути присутні при подачі заяви на оформлення паспорта для неповнолітньої дитини, віком до 16 років. Позивач неодноразово зверталась до відповідача з проханням надати дозвіл на оформлення паспорту США для спільної доньки, однак у відповідь отримувала безпідставні, необґрунтовані відмови. Додатково зазначає, що через безпідставне небажання відповідача надати згоду на оформлення паспорта США для неповнолітньої [PERSON] , позивач не змогла виконати вимогу Консульства при Посольстві США в Україні щодо подачі необхідних документів згідно переліку. Позивач 14 червня 2018 року отримала письмову відмову на заяву про оформлення паспорта США, а тому просить позов задовольнити. Рух справи в суді. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 20 травня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 05 липня 2019 року провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на оформлення паспорту неповнолітній дитині [PERSON] без згоди батька закрито. Постановою Львівського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 05 липня 2019 року скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 08 квітня 2020 року вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику учасників справи в судове засідання. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 липня 2020 року, касаційну скаргу [PERSON] , від імені якого діє представник адвокат Найда Ірена Андріївна залишено без задоволення, а постанову Львівського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року залишено без змін. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 19 жовтня 2020 року вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 03 листопада 2020 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду. Позиції сторін у справі. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні 05.11.2020 року подав додаткові пояснення, в яких зазначає, що враховуючи положення Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей від 1996 року, лише шляхом звернення до суду із цією позовною заявою позивач може якнайкраще захистити інтереси дитини. Більш того, таке судове рішення визнається і США, що прямо вказано у відповіді на запит. Без наявності судового рішення дитина не зможе виготовити паспорт, який підтверджуватиме її особу та громадянство. Звідси випливає висновок, що дівчинці доведеться бути «заручником» в Україні допоки вона не досягне того віку, коли сама зможе звернутися за виготовленням паспорта і не потрібно буде згоди батьків. Звертає увагу на те, що матір дитини найбільше зацікавлена в тому, щоб її донька мала офіційний документ, матір згодна на виготовлення паспорту, проте батько своїми маніпуляціями навмисно створює ситуацію, за якої позивач змушена вдаватися до всіх можливих способів захисту. Просить позовну заяву задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні 05.11.2020 року подала пояснення, в яких зазначає, що відповідно до ЦПК України та Закону України «Про міжнародне право» право, яке підлягає застосуванню у спірних правовідносинах є виключно право США. Розгляд справи за аналогією з українським законодавством не передбачений. А тому вважає за необхідне розглянути питання щодо подальшого розгляду справи за законодавством США. Крім того зазначає, що судами не враховано, що у вказаній ситуації жодним чином не порушуються права дитини, оскільки позивач не обґрунтовує, у чому саме полягає порушення таких прав. Більше того, враховуючи наявність довготривалого конфлікту між сторонами, відповідач має обґрунтовані побоювання, що його дитину буде вивезено за кордон у не відомому напрямку використовуючи паспорт громадянина США, і батько фактично втратить будь-який доступ до дитини й інформацію про місце її перебування. Звертаємо увагу, що позивач вимагає надати дозвіл на виготовлення паспорта громадянина США саме для виїзду за кордон, тобто позивач планує виїхати з дитиною за кордон без згоди батька і без повідомлення його у яку країну, з якою метою, та на який час планується така поїздка. У такій ситуації виникає питання, чи буде така поїздка відповідати інтересам дитини. Жодних доказів, які б підтверджували те, що така поїздка буде здійснюватися в інтересах дитини позивачем не надано. Так само позивач не вказує мету, країну, терміни поїздки. Відповідно до законодавства США сторони мають спільну опіку над дитиною і відсутнє рішення суду США, яке б визначало місце проживання дитини, з матір`ю або встановлювала одноособову опіку матері над дитиною. А тому відповідно до законодавства США питання пересування дитини має вирішуватися сторонами спільно. Відповідач не надає такий дозвіл на виготовлення паспорта дитини саме через те, що він переконаний, що український суд не уповноважений відповідно до національного українського законодавства та законодавства США вирішувати такий спір, а також через те, що позивачем не надана інформація щодо мети, часу, країни поїздки. Наголошує, що відповідач діє саме в інтересах дитини і намагається убезпечити дитину від незаконного вивезення за кордон та намагається зберегти доступ до дитини, реалізувати своє право на участь у вихованні та захист її інтересів. Додатково зазначає, що ненадання відповідачем такого дозволу спрямоване на забезпечення прав та інтересів дитини, адже відповідач переконаний, що такі поїздки будуть здійснені не в інтересах дитини, позивач має намір вивезти дитину за кордон у невідомому напрямку на невідомий термін і з невідомою метою, а батько таким чином фактично втратить будь-який доступ до дитини й інформацію про місце її перебування. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, надали аналогічні пояснення викладенні у позові та додаткових поясненнях. Представник відповідача у судовому засіданні позов заперечила, надала аналогічні пояснення викладенні у поясненнях на позовну заяву. Позиція суду. Відповідно до ч.1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому\~ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1 та 3\~статті 13 ЦПК\~встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. При цьому, виходячи з положень\~ст. 16 ЦК України\~особа звертається до суду за захистом свого порушеного права. Вислухавши сторони, перевіривши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступних міркувань. Фактичні обставини справи, встановлені судом. \~ \~ \~ \~Суд встановив, що 18 лютого 2006 року [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстрували шлюб у Львівському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, актовий запис №343 (а.с.9). \~ \~ \~ \~ [INFO] у місті Нью-Йорк, штат Нью-Йорк, [PERSON] народився спільний син, [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження № [NUMBER] від 11 листопада 2010 року (а.с.19-23). \~ \~ \~ \~ [INFO] у місті Нью-Йорк, штат Нью-Йорк, США народилася спільна донька, [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження № [NUMBER] від 27 серпня 2012 року (а.с.14-18). 27 грудня 2017 року позивач подала до Консульства при Посольстві США в Україні заяву про оформлення паспорта [PERSON] . \~ \~ \~ \~Відповідно до листа Консульського відділу Посольства США в Україні від 05 січня 2018 року, позивачу роз`яснено, що у випадку не надання згоди одного із батьків, і батько не позбавлений батьківських прав та не визнаний недієздатним, рекомендовано звернутися в суд за місцем проживання неповнолітньої [PERSON] для отримання дозволу на оформлення паспорта США без згоди батька (а.с.24-28). \~ \~ \~ \~14 червня 2018 року [PERSON] отримала письмову відмову на заяву про оформлення паспорта США (а.с.29-30). \~ \~ \~ \~На підтвердження факту проживання неповнолітньої [PERSON] із матір`ю, позивачем додано: акт ЛКП «Княже місто» від 26.12.2018 року, довідку з місця проживання про склад сім`ї і прописки ЛКП «Княже місто» №2640 від 29.12.2018 року, акт обстеження умов проживання від 25.01.2019 року (а.с.31-34). \~ \~ \~ \~Відповідно до висновку про доцільність визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] . Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 14.02.2019 року №2608-616, Галицька районна адміністрація ЛМР, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.35-36). Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Статтею 33 Конституції України, встановлено,\~що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до статті 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Частиною першою\~статті 496\~ЦПК України передбачено, що іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів. Згідно пункту\~7\~статті 76\~Закону України\~«Про міжнародне\~приватне право», суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, якщо дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України. Частинами першою та другою статті 3 Конвенції про права дитини, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Частиною другою статті 10 Конвенції про права дитини, передбачено, що дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право підтримувати на регулярній основі, за виключенням особливих обставин, особисті відносини і прямі контакти з обома батьками. 3 цією метою і відповідно до зобов`язання Держав-учасниць за пунктом 2 статті 9 Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров`я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Принципом другим Декларації прав дитини, зазначено, що дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Відповідно до статті 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Частинами другою\~та третьою\~статті 150\~СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Україною на підставі Закону України про приєднання до Конвенції від 14 вересня 2006 року № 136-V ратифікована Конвенція про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей, вчинена 19 жовтня 1996 року в м. Гаазі (набрала чинності для України 01 лютого 2008 року) (далі - Гаазька конвенція про батьківську відповідальність). Гаазька конвенція\~про батьківську\~відповідальність застосовується до дітей з моменту їхнього народження до досягнення ними 18 років (стаття 2). Відповідно до частини першої\~статті 5\~Гаазької конвенції\~про батьківську\~відповідальність судові або адміністративні органи Договірної Держави звичайного місця проживання дитини мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини. Під час здійснення своєї юрисдикції згідно з положеннями Розділу II органи Договірних Держав застосовують своє національне право. Однак, якщо це вимагається для захисту особи чи майна дитини, вони можуть як виняток застосувати або врахувати право іншої Держави, з якою ситуація має істотний зв`язок (частини перша та друга статті 15 Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року). Відповідно до ст.\~49\~ЦПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Статтею 43\~ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб. За загальним правилом місцем проживання дитини, яка не досягла десяти років, є місце проживання (реєстрації) того з батьків, з яким проживає дитина (ч.4 ст.29 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Як вбачається із матеріалів справи, на даний момент дитині [PERSON] 8 років і вона проживає разом із своєю матір`ю у м. Львові. На територію України матір з дитиною в`їхали у 2014 році з відома батька (відповідача) і з його згоди. Батькові достеменно було відомо і є відомо на даний момент, що дитина проживає разом з позивачем у м. Львові за адресою: [ADDRESS] . Статтею 160\~СК України не визначено, в якій формі має бути дана згода батьків на визначення місця проживання дитини. Повідомляю, що між позивачем та відповідачем існувала усна домовленість, що дитина проживатиме у м. Львові за адресою проживання матері. Однак, за останній рік стосунки між позивачем і відповідачем значно погіршились, відповідач чинить всілякі перешкоди, через що страждає лише дитина. Щоб запобігти будь-яким негативним наслідкам та не допустити порушення прав дитини, позивач була змушена звертатись до суду із відповідними позовами, аби не допустити зловживань та маніпуляцій з боку відповідача. Відповідно до ч.ч.\~2,\~8,\~9,\~10\~ст.\~7\~СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі статті 5 Гаазької конвенції про батьківську відповідальність кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів. Згідно зі ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховною Ради України від 27.02.1991, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання й розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини. У п.\~1\~ст.\~9\~Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї або коли батьки проживають роздільно й необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, виконують їх державні чи приватні установи, що займаються питаннями соціального забезпечення, суди, адміністративні чи законодавчі органи, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст.3 Конвенції). Згідно зі ст.141\~СК України мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст.\~157\~СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні й має право на особисте спілкування з нею. У ч.\~1\~ст.\~3\~Конвенції про\~права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Так, 11.07.2017\~Європейський суд\~з прав\~людини виніс рішення у справі «М.С. проти України», в якому йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати 2 аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Україна, так і США є підписантами Гаазької Конвенції «Про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей» від 1996 року. Для України дана конвенція набрала чинності 2008 році, а для США в 2010 році. Це означає, що і США і Україна розглядають позови що стосуються дітей за принципом територіальної підсудності судам за місцем фактичного, постійного проживання дитини. Більш того, згадана Конвенція надає навіть юрисдикцію органам будь-якої договірної держави, на території, якої перебуває дитина, вживати будь-яких необхідних заходів захисту у будь-яких невідкладних випадках. Конституцією України передбачено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Кожна людина має право на вільний розвиток своєї особистості, якщо при цьому не порушуються права і свободи інших людей, та має обов`язки перед суспільством, в якому забезпечується вільний і всебічний розвиток її особистості. Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (статті 21-24). Відповідно до ст.26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ст.33 Конституції України). Крім цього, Загальною декларацією прав людини, прийнятою і проголошеною резолюцією 217 А (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, також передбачено, що кожна людина має право на життя, на свободу і на особисту недоторканність. Всі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом. Усі люди мають право на рівний захист від якої б то не було дискримінації, що порушує цю Декларацію, і від якого б то не було підбурювання до такої дискримінації. Кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (статті 3, 7, 8). Кожна людина має право вільно пересуватися і обирати собі місце проживання у межах кожної держави. Кожна людина має право покинути будь-яку країну, включаючи й свою власну, і повертатися у свою країну (ст.13). Згідно практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання - є порушенням права на справедливий судовий захист. Зокрема, у рішенні від 04.12.1995 у справі «Беллет проти Франції» Європейський суд з прав людини зазначив, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. У рішенні від 13.01.2000 у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та у рішенні від 28.10.1998 у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції. Стаття 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що позивач, неодноразово зверталася із відповідними запитами та листами до посольства США, яке, в свою чергу, неодноразово надавало відповідь, що для оформлення паспорту для дитини потрібні певні документи, один з яких це відповідне рішення суду. До того ж, заступником Генерального консула [PERSON] була надана відповідь від 03 квітня 2018 року, якою вказано, що судове рішення може бути видане судом США або судом України. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини; при цьому пріоритетне та принципове значення мають саме інтереси дитини - вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. При вирішенні цього конкретного спору суд виходить з принципу пріоритетності прав та інтересів дитини, приймає до уваги встановлені в судовому засіданні факти. Питання підсудності спору національному суду вирішено Постановою Львівського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року та Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 липня 2020 року, відтак, доводи представника відповідача в цій частині є безпідставними. Питання оформлення паспорту громадянина США буде вирішуватись компетентним органом Посольством США в Україні. Висновки за результатами розгляду справи. Враховуючи всі обставини справи в сукупності, з огляду на визначений Декларацією прав дитини принцип, діючи винятково в інтересах дитини, встановивши про відсутність будь-яких виключних обставин, які б викликали необхідність відмови у наданні дозволу на оформлення паспорту неповнолітній дитині без згоди батька, суд дійшов висновку про задоволення позову. Щодо судових витрат Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені судові витрати в розмірі 768,40 гривень та витрати на правову допомогу.

Outcome: approved