Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. 01.11.2018 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є власником житлового будинку з надвірними та побутовими спорудами за адресою вул. Сумська, 395-А, м. Охтирка, Сумської області. В даному будинку, крім неї, зареєстрований також її колишній чоловік [PERSON], шлюб з яким рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 06.05.2016 року розірваний, а також її сини [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Відповідач тривалий час не проживає у належному їй будинку, так як з 13 жовтня 2013 року залишив помешкання та фактично проживає в [INFO]; участі в утриманні житла за місцем реєстрації, сплаті комунальних послуг не приймає. Позивачка вказує, що будинок належить їй на праві приватної власності, порушуються відповідачем її права, в тому числі на отримання житлової субсидії, у звязку з тим, що в будинку зареєстрований відповідач. Тому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою: вул. Сумська, 395-А, м. Охтирка, Сумської області. Процесуальні дії суду. Ухвалою суду від 09.11.2018 року провадження у справі було відкрито та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження на 03.12.2018 року з повідомленням сторін. Копія ухвали надіслана сторонам, відповідачу визначено п'ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Вказана ухвала з доданими матеріалами вручена відповідачу 15.11.2018 року, про що в справі мається розписка (а.с.29). Позивачка, будучи повідомленою про розгляд справи у спрощеному провадженні, в судове засідання не зявилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутність, на задоволенні позовних вимог наполягає, інших клопотань від позивачки не надійшло. Відповідач, будучи повідомленим про розгляд справи у спрощеному провадженні, відзив на позовну заяву та заперечення проти розгляду справи у спрощеному провадженні до суду не надав. Від представника позивачки надійшла заява про відкладення судового засідання в звязку із його зайнятістю в іншому судовому процесі. Однак, суд не вбачає підстав для відкладення справи, так як судом в ухвалі про відкриття провадження з урахуванням категорії та складності справи визначено розгляд справи у спрощеному провадженні без виклику сторін, так як справа визнана судом малозначною, будь яких обґрунтованих клопотань від сторін про перехід у позовне провадження не надійшло. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, про дату час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи у його відсутність. Відповідно до положень ст.277 ч.4, ч.5 ЦПК України відповідач не подав у встановлений строк заперечення, не ініціював перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, будь яких заяв від нього не надійшло. У звязку з ненаданням відповідачем відзиву у встановлений судом строк та відсутністю клопотань будь-якої зі сторін про інше, суд вирішує справу за наявними матеріалами відповідно до положень ч.5 ст. 278 ЦПК. Разом з позовом позивачка подала заяву про виклик свідків (а.с.21), однак, суд не вбачає в цьому необхідності та вважає можливим розгляд справи провести за наявними у справі матеріалами. Оскільки, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, тому, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, проаналізувавши матеріали справи, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Фактичні обставини справи, встановлені судом та мотиви суду. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06.05.2003 року, посвідчених державним нотаріусом Охтирської міської державної нотаріальної контори 06.05.2003 року, зареєстрованих у реєстрі за №407 та №409 є власником житлового будинку з надвірними та побутовими спорудами та земельної ділянки за адресою: вул. Фрунзе (Сумська), 395-А, м. Охтирка, Сумська область (а.с.6-7, 12). Даний факт підтверджується копіями відповідних правовстановлюючих документів та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №141144132 від 11.10.2018 року (а.с.11). 19.07.2000 року позивачка уклала шлюб з [PERSON], який розірвано за рішенням Охтирського міськрайонного суду від 06 травня 2016 року (а.с.13, 14). Як встановлено судом з матеріалів справи, що у вказаному житловому будинку за адресою вул. Сумська, 395-А м. Охтирка Сумської області зареєстровані діти позивачки [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та її колишній чоловік [PERSON] (а.с.15-19). Зазначена обставина підтверджується копією будинкової книги, довідкою квартального комітету «Ботанік» від 17.10.2018 року №478 (а.с.20). Довідкою відділу з питань державної реєстрації Охтирської міської ради №15-11/5683 від 05.11.2018 року підтверджується, що [PERSON], [INFO], дійсно зареєстрований за адресою [INFO] (а.с.24). З довідки квартального комітету «Ботанік» від 17.10.2018 року №478 вбачається, що крім позивачки, в будинку по вул. Сумська, 395-А в м. Охтирка Сумської області зареєстровані також [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], а також [PERSON], [INFO], який фактично у вказаному будинку не проживає з 14.10.2017 року. Вказану довідку, наданою позивачкою в обґрунтування своїх вимог, суд приймає як належний допустимий доказ, яким підтверджується факт відсутності відповідача за місцем реєстрації з вказаного періоду, тобто понад рік, яка не спростована відповідачем в установленому законом порядку (а.с.20). Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно з ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (пункт другий вказаної статті). Право приватної власності, згідно частини четвертої наведеної статті Основного закону України, є непорушним. Зазначені положення кореспондуються з вимогами статті 319 ЦК України, відповідно до якої власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 вказаного кодексу визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції»\~\~закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із\~практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних субєктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій обєктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обовязків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України\~передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до пункту 34 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сімї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічна правова позиція висловлена і Верховним судом України у постановах від 16.11.2016 у справі № 6-709цс16, 01.03.2016 року у справі №825/1335/13-а, від 30.06.2015 року у справі №21-1438а15, від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом на підставі досліджених доказів встановлено, що позивачка є власником житлового будинку з 06.05.2003 року, відповідач за її згодою прописаний у вказаному будинку з 17.02.2004 року, на даний час, оскільки [PERSON] не є членом сімї позивачки, вибув з вказаного будинку з 14.10.2017 року та без поважних причин понад один рік не проживає за місцем реєстрації, то право позивачки порушено. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України члени сімї власника житла втрачають право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 72 ЖК України, встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Окрім того, відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України\~власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Висновок суду. З огляду на встановлені обставини, аналізуючи докази та даючи їм оцінку, вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення\~ст. 13 ЦПК України\~щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами і не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. У звязку з задоволенням позову на підставі вимог ст. 141 ЦПК України на користь позивачки з відповідача підлягає стягненню судовий збір у сумі 704,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved