Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-25 00:00:00

І. Позиції сторін у справі Позивач звернулася до суду з вказаним позовом до банку, у якому просила встановити нікчемність правочину - угоди № SAMDN52000113127893 від 11 жовтня 2013 року, застосувати наслідки нікчемності правочину шляхом стягнення з банку 20 996, 86 грн безпідставно набутих коштів і суму судового збору. В обґрунтування позовних вимог вказано, що в анкеті-заяві позичальника від 11 жовтня 2013 року процентна ставка не зазначена, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. При цьому відповідач, обґрунтовуючи суму заборгованості, що виникла на його думку, керується Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в «ПриватБанку» ресурс: Архів Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.com.ua. Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанку» ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.com.ua, визначено, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору, позовну давність щодо вимог банку, та інші умови. При цьому, позивач наголошує, що станом на день підписання Анкети-заяви та отримання кредитних коштів, Витяг з Тарифів та Витяг з Умов містили зовсім іншу інформацію щодо умов кредитування, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), підпису позивача вони не містять, їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.com.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор може керуватися Витягом з Тарифів та Витягом з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для нього, тому не можна вважати такий договір договором приєднання, власне документ «Анкета-заявление о присоединении к Условиям и Правилам предоставления банковских услуг в Приватбанке», яка була складена відповідачем та стала єдиною підставою надання кредитних коштів, не відповідає встановленій формі правочину, оскільки складена російською мовою. Позивач наполягає, що кредитування є несправедливими, наявний дисбаланс зарахування відсотків та тіла кредиту, що також ставить у тяжке, несправедливе становище споживача в договірних зобов`язаннях; графік погашення кредиту взагалі не видавався, які суми на які рахунки зараховувалися невідомо, що є також несправедливим відносно споживача, оскільки дає право банку проводити зарахування на рахунки на розсуд банку. Позивач у рахунок повернення кредитних коштів внесла грошові кошти, сума яких перевищує суму заборгованості за тілом кредиту на 20 996, 84 грн, що випливає з виписки по картковому рахунку, наданої відповідачем, і просить суд стягнути з банку таку суму як безпідставно набутих. Відповідач позову не визнав, у відзиві вказав, що отримання від банку і використання кредитних коштів на підставі договірних відносин позивач не заперечує, оскільки власне і зазначено у позовній заяві про те, що отримала кредитну картку на підставі оформленої у письмову вигляді і підписаної власноруч анкети-заяви про приєднання до Умов та привал надання банківських послуг, а також отриманої пам`ятки клієнта з тарифами банку, внесення грошових коштів позивачем свідчить про повне усвідомлення нею свого обов`язку перед банком щодо погашення заборгованості по кредиту, набуття однією із сторін майна за рахунок іншої у порядку виконання договірного зобов`язання не можна вважати безпідставним, просив відмовити у задоволенні позову, застосувати наслідки пропуску строку позовної давності, оскільки з 31 грудня 2013 року банком почали нараховуватися та списуватися щомісячні відсотки за користування позивачем кредитними коштами. ІІ. Процесуальні дії і рішення у справі. 20 лютого 2020 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано 21 лютого 2020 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Ухвалою від 24 лютого 2020 року у справі відкрито провадження для розгляду у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін у справі. 26 березня 2020 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на позов. 26 листопада 2020 року представник відповідача подала до Відділу документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян (загальна канцелярія суду) клопотання про розгляд справи за відсутності представника з врахуванням пояснень банку, наявних у матеріалах справи. Також представник позивача 26 листопада 2020 року подав до Відділу документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян (загальна канцелярія суду) клопотання про розгляд справи за відсутності представника на підставі наявних у справі доказів, позов підтримує і просить задовольнити. У судове засідання сторони не з`явилися, інші, окрім зазначених, заяви по суті позову або з процесуальних питань не надходили до суду. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 11 жовтня 2013 року [PERSON] та ПАТ «КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», укладено кредитний договір № SAMDN52000113127893 у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі, визначеному тарифами банку за обслуговування кредитних карт, шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «Приватбанк», і отримала кредитну карту «Універсальна» із встановленим кредитним лімітом у 8 000, 00 грн. Позивач вказує, що у грудні 2018 року представником відповідача її було повідомлено про закінчення строку дії кредитної карти та про необхідність з`явитися у відділення банку для отримання нової картки. Тому 28 грудня 2018 року позивач відвідала Паньківське відділення Печерської філії відповідача, де їй було видано нову картку та повідомлено про необхідність додаткового внесення на неї грошових коштів у сумі 9 000, 00 грн, з метою належного її використання, що позивач і зробила, але жодних оплат з даної карти вона не здійснювала. Окрім того, у позовній заяві зазначається, що у січні 2019 року із нею зв`язався представник відповідача та повідомив про необхідність погашення поточної заборгованості також у сумі 9 000, 00 грн, яку позивач внесла на картковий рахунок. Однак, за словами позивача, також у грудні 2019 року представником відповідача знову повідомлено про необхідність погашення кредитної заборгованості по даному картковому рахунку, яка станом на листопад 2019 року, складала 759 538, 00 грн та виникла на підставі угоди № SAMDN52000113127893 від 11 жовтня 2013 року. Відповідно до наданої позивачу виписки з особистого електронного кабінету по основній картці і додатковим картам договору із розшифровкою суми заборгованості за всі роки, станом на 30 листопада 2019 року, у зв`язку з невиконанням позивачем умов договору, утворилась заборгованість у розмірі 812 808, 30 грн, яка складається з заборгованості за кредитом - 7 985, 52 грн, 786 201, 89 грн - заборгованість за відсотками за період з 11 жовтня 2013 року по 30 листопада 2019 року, штрафу у розмірі 4 400, 00 грн, пені - 2 100, 00 грн. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів. Водночас засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року, заява № 38722/02). Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Законодавець у частині першій ст. 16 Цивільного кодексу України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині другій цієї статті - визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України у постанові «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», викладеними у пункті 4, судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. За змістом пункту 5 вказаної постанови Пленуму від 06 листопада 2009 року № 9, відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Положеннями статті 236 Цивільного кодексу України передбачено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. За частиною другою вказаної статті Кодексу, якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. У відповідності до частини першої, другої статті 1055 Цивільного кодексу України, кредитний договір укладається у письмовій формі, у разі недодержання письмової форми, такий договір є нікчемним. Позивачем 11 жовтня 2013 року для підписання було надано лише заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк», що не заперечується відповідачем. Отже, слід дійти до висновку, що позичальником було прийнято лише умови та правила, які зафіксовані у підписаній анкеті, у якій процентна ставка не зазначена, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Разом з тим, позивач користувалася кредитними коштами, ліміт яких встановлено на рівні 8 000, 00 грн, і неодноразово вносила грошові кошти, для погашення кредиту, тобто позичальником прийнято до виконання умови правочину щодо послуги кредитування, а у подальшому і для його реструктуризації. Суд погоджується із тезою позивача, що мова є елементом форми правочину і важливим її складником, однак не може бути єдиною підставою для визнання правочину нікчемним, оскільки її функція полягає у зрозумілому для всіх сторін викладі умов у контексті укладення договору. Отже правочин укладений сторонами, яким слід вважати анкету-заяву, не є нікчемним у силу закону. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що необґрунтованість позову і відмову у задоволенні вимоги про визнання угоди № SAMDN52000113127893 від 11 жовтня 2013 року нікчемною та про застосування наслідків шляхом стягнення грошових коштів. Судом враховуються роз`яснення, надані у пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» про те, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у справі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Виходячи з норм чинного законодавства пропуск строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог і застосовується у разі наявності порушеного права, відсутність порушеного права само по собі є підставою для відмови у задоволенні позову. Оскільки суд, на підставі встановлених судом обставин, що мають значення у справі, прийшов до висновку про необґрунтованість позову, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, заяву представника відповідача про застосування строків позовної давності суд відхиляє. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя . Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed