Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-21 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. [PERSON] (далі - Позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради про визначення місця проживання дитини. В обґрунтування заявлених вимог заявник вказує, що вона,[PERSON] , з 05.11.2011 року по 28.11.2019 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] (далі - Відповідач). Від шлюбних стосунків мають малолітню дитину: сина - [PERSON] , [INFO] . Оскільки після розірвання шлюбу у судовому порядку не було вирішено місце проживання сина [PERSON] , то останній залишився проживати разом із матір`ю. Однак, далі позивач зазначає, що після святкування нового року у січні 2020 року відповідач, забравши сина до себе, повідомив, що він прийняв в односторонньому порядку рішення, що їх син буде проживати разом із ним, а позивач, якщо бажає, може спілкуватися та приймати участь у житті дитини та повинна проживати разом з ними, або він не надасть їй можливості спілкуватися із сином. У зв`язку з чим, позивач змушена звернутися до суду та просити суд, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, визнати місце проживання неповнолітньої дитини, сина -[PERSON] , [INFO] разом із матір`ю, [PERSON] , [INFO] . У строк, визначений судом в ухвалі про прийняття цивільної справи до розгляду, [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради, про визначення місця проживання дитини разом із батьком. В обґрунтування зустрічного позову такий учасник справи посилався на ту обставину, що він,[PERSON] , з 05.11.2011 року по 28.11.2019 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Від шлюбних стосунків мають малолітню дитину: сина - [PERSON] , [INFO] . Далі позивач зазначає, що протягом певного часу дитина жила по черзі - то з батьком то з матір`ю, однак такий неупорядкований спосіб участі у житті дитини, невизначеність постійного місця проживання дитини мав негативний вплив на спільного сина [PERSON] , та відображався на його емоційному стані, навчанні, вихованні, та розвитку взагалі. З жовтня 2019 року син за власним бажанням почав проживати разом з батьком, який створив йому всі належні умови, приділяє його вихованню достатньо часу, займається його матеріальним забезпеченням та духовним розвитком. При цьому будь-яких перешкод у спілкуванні дитини та матері такий учасник справи не чинить. У зв`язку з чим, позивач за зустрічним позовом звертається до суду та просить визнати місце проживання неповнолітньої дитини, сина -[PERSON] , [INFO] разом із батьком. Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Представник позивача та позивач за первісним позовом у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити в повному обсязі по мотивам, що викладені в уточненій позовній заяві. Зустрічні позовні вимоги представник позивача та позивач не визнали та просили у їх задоволені відмовити у зв`язку з необґрунтованістю. Представник відповідача та відповідач за первісним позовом у судовому засіданні вимоги первісного позову не визнали та просила відмовити у їх задоволенні з огляду на їх безпідставність. Вимоги зустрічної позовної заяви підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Органу опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради у судовому засіданні просили винести рішення відповідно до їх висновку, який відповідає інтересам дитини. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 25.02.2020 року, вищевказана заява була передана на розгляд судді Шавулі В.С. Згідно рішення Вищої ради правосуддя № 1840/0/15-20 від 16.06.2020 року про звільнення [PERSON] з посади судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська у зв`язку з поданням заяви про відставку, на підставі розпорядженням керівника апарату суду за № 73 від 26.06.2020 року, вищевказана заява була передана на повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддямивід 26.06.2020 року, вищевказана справа була передана 26.06.2020 року на розгляд судді Мовчан Д.В. У підготовчому судовому засіданні 26.01.2021 року зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради, про визначення місця проживання дитини разом із батьком, була об`єднана в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради, про визначення місця проживання дитини разом із матір`ю. Ухвалою суду від 26.01.2021 р. було задоволено клопотання сторін про допит у судовому засіданні малолітньої дитини: сина - [PERSON] , [INFO] у присутності спеціаліста - педагога. Ухвалою суду від 26.01.2021 р. було задоволено клопотання представника відповідача про виклик та допит в якості свідків [PERSON] та [PERSON] . З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів, та аргументів сторін, суд ухвалює рішення виходячи із наступного. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що 05.11.2011 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , актовий запис № 1554. Судом також встановлено, що від цього шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають неповнолітню дитину, сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії № [NUMBER] від 04.07.2013 року. Матеріалами справи підтверджено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28.11.2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Матеріалами справи також підтверджено, що станом на день розгляду справи дитини [PERSON] , [INFO] , фактично проживає разом із батьком [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] , що також підтверджується актом №2 від 28.09.2020 року, який підписаний головою квартального комітету № 14 Новокодацької районної у місті Дніпрі ради. Судом також встановлено, що сторони по справі мають неприязні стосунки один до одного, негативно ставляться один до одного, обидва допускають, навіть в присутності суду, неетичну поведінку по відношенню до іншого подружжя, звинувачуючи один одного у неспроможності виховати та створити належні умови проживання для дитини. Між сторонами виник спір стосовно місця проживання вищеназваної дитини, оскільки кожен із батьків бажає, щоб їх спільний син мешкав саме з ним, внаслідок чого вказаний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Згідно ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно ч.ч. 2, 8, 9 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Положеннями ч. 1 ст. 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. При цьому предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. З аналізу норми, що міститься у ч. 1 ст. 160 СК України вбачається, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. При цьому, статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. При цьому батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. З аналізу наведених норм матеріального закону, практики Європейського суду з прав людини вбачається, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. В даному випадку, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суд насамперед виходить з інтересів самих дітей, враховуючи при цьому їх сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дітей, правами батьків на виховання таких дітей і обов`язком батьків діяти в їх інтересах. Суд вказує, що згідно ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. В даному випадку, відповідним висновкомОрган опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської радивід 24.12.2020 року № 1/14-144 вважає за доцільне визначити місце проживання дитини: [PERSON] , [INFO] , разом із батьком, [PERSON] . Суд також зазначає, що згідно статті 3 Конвенції про здійснення прав дітей 1996 року, ратифікованої Законом України від 03.08.2006 року, дитина має процесуальне право бути поінформованою та висловлювати свою думку під час розгляду справи, що стосується її. Закріплення вказаними вище міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Допитаний у судовому засіданні у присутності педагога-психолога [PERSON] малолітній син сторін - [PERSON] , [INFO] , пояснив суду, що він бажає проживати саме з батьком, який приділяє йому достатньо уваги та часу, на відміну від матері яка часто його обманює. Під час опитування такої дитини судом встановлено, що хлопчик більш емоційно прив`язаний саме до батька, з матір`ю бажає спілкуватись по мірі необхідності. На думку суду, вік та рівень розвитку такої дитини дозволяють йому усвідомлено висловити свою позицію щодо питання визначення його місця проживання. Також суд зазначає, що згідно довідки № 113, виданої 03.11.2020 року Комунальним Закладом «Дніпропетровський соціально - психологічної допомоги» Дніпропетровської обласної ради, практикуючим психологом та соціальним педагогом рекомендовано: для повноцінного психічного розвитку дитини та формування її особистості в житті необхідна присутність обох батьків, але на даний час, з матір`ю [PERSON] у дитини існують розірванні та деформовані стосунки, задля встановлення довірливих відносин, емоційного зв`язку та формування прив`язаності матері необхідно налагодити контакт з дитиною та задля об`єктивності оцінки ситуації матері [PERSON] рекомендовано пройти психологічне діагностування її батьківського потенціалу, стилю поведінки та психологічного стану. Суд вимушений критично віднестись до стверджень сторони позивача за первісним позовом щодо того, що батько не спроможен забезпечити належне виховання дитини, займатись його навчанням, та приділяти достатньо часу дитині. Так, відповідно до ч.1 ст.81 Цивільного процесуального Кодексу України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. З наведених норм процесуального закону вбачається, що сам суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. Однак під час розгляду даної справи по суті будь-яких доказів негативної такої поведінки відповідача, на яких наголошувала сторона позивача за первісним позовом, судом також не здобуто. Так само суду не було надано будь-яких доказів, які б відповідали критеріям достатності, належності та допустимості щодо того, що батько налаштовує саму дитину проти матері. Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] , працює у ПрАТ «Дніпровський металургійний завод» на посаді машиніста коксових машин ділянки виробництва коксу вуглекислотного цеху коксохімічного виробництва та отримує постійний дохід у вигляді заробітної плати. Як вбачається із характеристики сусідів, які проживають за адресою, [ADDRESS] , та, підписаною головою квартального комітету № 14 Новокодацької районної у місті Дніпрі ради, [PERSON] , [INFO] , працьовитий, товариський, ввічливий, проявляє себе виключно із позитивного боку, в побуті доброзичливий, чуйний, в конфліктних ситуаціях із сусідами помічений не був. Із Акту обстеження житлово-побутових умов від 07.10.2020 року, батько [PERSON] проживає у будинку [ADDRESS] , разом із сином, [PERSON] , [INFO] , в якому маються всі необхідні меблі та побутова техніка, санітарно - гігієнічні умови, для дитини обладнано спальне місце, місце для навчання, в наявності сезонні речі, предмети гігієни, шкільне приладдя. Довідкою № 433 Комунального закладу освіти «Середня загальноосвітня школа № 96» Дніпровської міської ради від 02.10.2020 року, підтверджено, що він дійсно навчається у 2-Б класі КЗ «СЗШ № 96» ДМР та згідно психолого - педагогічної характеристики на учня 2-Б класу КЗО «Середня загальноосвітня школа № 96» ДМР [PERSON] , [INFO] , підтверджено, що починаючи із жовтня 2019 року по березень 2020 року дитина проживала разом із батьком в окремому будинку, соціально - побутові умови та матеріальне становище були задовільні. Відповідно до сертифікату серії 12 ЯЯТ № 4365650 та медичної довідки серії 12ЯЯУ № 936997 психіатричних та наркологічних протипоказань для встановлення усиновлення, опіки (піклування) над неповнолітніми дітьми у [PERSON] , [INFO] не має. Допитані під час розгляду даної цивільної справи свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили суду, що батько достатньо приділяє уваги сину, забезпечує його матеріально, створює всі необхідні умови для його розвитку, дитина емоційно до нього дуже прив`язана, але з матір`ю не завжди бажає спілкуватись через її поведінку. Таким чином, враховуючи думку самої дитини, тривалість проживання малолітньої дитини з батьком, забезпечення сталості його соціальних зв`язків з батьком, добросовісне виконання [PERSON] своїх батьківських обов`язків, створення для дитини необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення його усім необхідним, а також відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з батьком чи негативно впливали б на його виховання та розвиток, суд доходить висновку, що на даний час визначення місця проживання малолітнього сина з батьком буде відповідати саме інтересам такої дитини, у зв`язку із чим зустрічний позов підлягає задоволенню в повному обсязі, а в задоволені первісного позову слід відмовити. При цьому, суд зазначає, що визначення місця проживання дитини разом із батьком не позбавляє [PERSON] права спілкуватися з дитиною та не обмежує її у здійсненні своїх батьківських прав та обов`язків, оскільки мати дитини не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, прояву турботи відносно нього та участі у його вихованні та розвитку. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволені позовних вимог за первісним позовом було відмовлено, тому суд вважає, сплачений судовий збір покласти на позивача. Зустрічні позовні вимоги були задоволені, а тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору у розмірі 840 грн. 80 коп. На підставі викладеного, та

Outcome: approved