Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-10 00:00:00

Концерн «Міські теплові мережі» звернувся з позовом про стягнення з відповідача заборгованості по оплаті житлово-комунальних послуг у сумі 3576 грн. 43 коп. В позові зазначив, що є виконавцем послуг з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води (підігріву питної води). Відповідач є власником квартири [ADDRESS] і споживачем житлово-комунальних послуг в розумінні Закону України «Про житлово-комунальні послуги», тому повинен виконувати обов'язок щодо оплати комунальних послуг. Однак відповідач неналежним чином виконує свої зобов'язання, у результаті чого у нього утворилася заборгованість зі сплати зазначених видатків за період з 1 вересня 2011 року по червень 2014 року в сумі 3576 грн. 43 коп. Крім зазначеної суми, позивач просить стягнути витрати по сплаті судового збору в сумі 243 грн. 60 коп. В судовому засіданні представник позивача підтримала вимоги позову. Просить про його задоволення в обсязі ціни позову. При цьому пояснила, що ціну позову утворює заборгованість не за період, якій зазначений в позовній заяві, а за проміжок часу з 1 січня 2010 року по 30 червня 2014 року. Представник відповідача проти задоволення позову заперечує, посилаючись на те, що його довіритель за період з вересня 2011 року по червень 2014 року сплатив за спожиті послуги, що надавались відповідачем, 6606 грн. 56 коп., тому у нього не лише немає заборгованості, а навпаки, наявна переплата. Крім того, навіть, якщо припустити наявність заборгованості у відповідача, позивач пропустив давність звернення до суду, надавши суду позов в серпні 2015 року і вимагаючи стягнення вартості послуг за період, який починається з вересня 2011 року. У звязку з викладеним просить про відмову у задоволенні позову. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що позивач 30 липня 2014 року звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідача заборгованості за період з вересня 2011 року по червень 2014 року включно, на підставі якої суддею Шевченківського районного суду м. Запоріжжя 5 серпня 2014 року був виданий наказ про стягнення 3576 грн. 43 коп. заборгованості і 121 грн. 80 коп. судового збору. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05.03.2015 року зазначений наказ скасовано (а. с. 13). Відповідно до ст. 19 Закону «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник, а виконавець це суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. В силу ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. У відповідності до ст. 68 ЖК України наймач зобов'язаний вчасно вносити плату за надані послуги. Наведені положення житлового закону узгоджуються з правилами статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відповідно до яких споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом Вирішуючи позов, суд виходить з того, що відповідно до Порядку визначення виконавця житлово-комунальних послуг, що затверджений Наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства, позивач є виконавцем житлово-комунальних послуг, тому обовязок зі сплати наданих комунальних послуг на користь позивача є таким, що ґрунтується на законі. Відповідач як власник житлового приміщення є споживачем в сенсі Закону «Про житлово-комунальні послуги» і відповідно до ст. ст. 322, 360 ЦК України, ст. ст. 67, 68 ЖК України зобовязаний сплачувати комунальні послуги. Надані суду письмові докази, зокрема: довідки про розрахунок послуг (а. с. 14, 76, 80), особистий рахунок (а. с. 15, 77-79), договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води (а. с. 1-7), претензія (а. с. 18), довідка з місця проживання (а. с. 19), центру обслуговування абонентів № 3, особистий рахунок, розрахунок заборгованості (а. с. 5-15) вказують на характер правовідносин сторін і підтверджують обґрунтованість позову. Зазначений висновок суду не спростовують доводи представника відповідача про сплату в більшому, ніж наявна заборгованість, розмірі вартості отриманих ним послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води, оскільки зазначені в наданих ним квитанціях суми оплати відповідають відомостям, які наявні в графі про сплату в особистому рахунку відповідача, проте вони не спростовують фактичні дані про заборгованість, яка існує. Разом з тим суд не вбачає підстав для ухвалення рішення про задоволення вимог позивача в повному обсязі, виходячи з таких міркувань. За змістом ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України позовна давність, тобто строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, встановлюється тривалістю в три роки, перебіг якого починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В силу ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, якщо суд не знайде підстав для визнання поважними причини пропущення позовної давності. Вирішуючи клопотання відповідача про застосування позовної давності, суд доходить висновку, що встановлена законом давність звернення за судовим захистом для звернення з вимогами про стягнення заборгованості за вказаний період не пропущена, оскільки з заявою про видачу судового наказу, що в силу ст. 264 ЦК України перериває позовну давність, позивач звернувся, як зазначено, в серпні 2014 року. При цьому суд не вбачає підстав для застосування судового захисту за період, на який посилається представник позивача в судовому засіданні 11 квітня 2016 року, а саме: з 1 січня 2010 року по 30 червня 2014 року, оскільки зазначені вимоги предявлені з пропуском давності. Зазначаючи, що перебіг давності стався через дії, що свідчать про визнання боргу, представник позивача зазначила, що відповідач протягом січня 2010 року серпня 2011 року сплачував заборгованість зі спожитих послуг. Суд не може погодитись з ґрунтовністю цих тверджень, так як відомості в особовому рахунку свідчать про те, що протягом вказаного періоду споживач сплачував суми, які хоча й не є ідентичними нарахованим до сплати, але є близькими до них. Зазначений висновок суду підтверджують пояснення представника відповідача про те, що його довіритель оплачував лише поточну заборгованість. У звязку з викладеним суд вважає за необхідне застосувати правила про позовну давність і стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості, яка утворилася за період з 1 вересня 2011 року по червень 2014 року, яка, за поясненнями представника позивача, становить 1561 грн. 38 коп. Стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до правил цивільного процесуального законодавства підлягає і судовий збір, попередньо оплачений позивачем.

Outcome: approved