Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-17 00:00:00

Луганське міське комунальне підприємство «Теплокомуненерго», від імені якого діє представник за довіреністю, пред'явило дійсний позов. Просило стягнути з [PERSON], [PERSON] заборгованість за послуги з теплопостачання та гарячого водопостачання з урахуванням 3% річних і витрат від інфляції за період з 01.07.1996р. по 01.06.2013р. в загальній сумі 29555,44 грн., мотивуючи тим, що відповідачі належним чином не виконують зобов'язання щодо оплати отриманих послуг, у зв'язку з чим виникла вказана заборгованість. В судове засідання представник позивача не з'явився, подав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, на задоволені позовних вимог наполягав, не заперечував проти розстрочення виконання рішення суду строком на 3 роки. Відповідач [PERSON] подала заяву, в якій визнала позовні вимоги в межах строку позовної давності, просила застосувати строк позовної давності, просила розстрочити виконання рішення суду строком на 3 роки, враховуючи її майновий та сімейний стан і неспроможність виплатити вказану суму одразу, просила розглянути справу без її участі Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про дату час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Суд дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків: Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] розташована у багатоповерховому будинку та забезпечується централізованим опаленням і гарячим водопостачанням, послуги з якого надаються ЛМКП «Теплокомуненерго». З даних довідки за формою №3, виданої філією № 2 КП «Центрожилком» від 07.06.2013 р. № 326 вбачається, що [PERSON], [PERSON] зареєстровані та мешкають у зазначеній квартирі. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що між сторонами фактично склалися договірні правовідносини в сфері комунальних послуг, в яких ЛМКП «Теплокомуненерго» є виробником послуг з централізованого опалення, що надаються до будинку, де розташована вищезазначена квартира, а споживачем - власник або мешканець квартири. Дійсні правовідносини регулюються нормами Законів України «Про житлово-комунальні послуги», «Про теплозабезпечення», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ № 630 від 21 липня 2005 р. N 630, нормами ЦК України. Відповідно до ст. 64 ЖК України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. Згідно ст.1 Закону України «Про теплопостачання» споживачем теплової енергії є фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору. Поняття «споживач» також надано у ч.1 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ № 630 від 21 липня 2005 р. N 630, згідно якої це особа, яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення. Обов'язковість укладання договору виробника послуг і споживача вищезазначеними нормативними актами не передбачена. З матеріалів справи вбачається, що відповідачі періодично здійснювали оплату за спожиті послуги теплопостачання та гарячого водопостачання, що підтверджується витягом з особового рахунку № [NUMBER]. Згідно частини 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Пункт 1 частини 2 зазначеної статті регламентує, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є правочин. Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України під правочином слід розуміти дію особи, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. З урахуванням встановлених судом правовідносин, суд приходить до висновку, що відсутність договору між сторонами не може вважатись безспірною умовою відсутності підстави для стягнення заборгованості за надані та отримані послуги. Між тим, як часткова оплата за послуги, свідчить про фактичне прийняття відповідачами, які є споживачами послуг, відповідних зобов'язань, і є підставою для часткового задоволення позовних вимог. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Відповідачі не надали суду доказів того, що спірні послуги ними не отримувались, а також і те, що вони вживали заходи щодо відмови у їх отриманні. Відповідно до ст. 526 ЦК України належним є виконання, що відповідає умовам договору, вимогам закону та інших актів цивільного законодавства. У разі якщо зобов'язання виконано не належним чином, то воно не припиняється, а на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов'язки, у тому числі передбачені ст. 625 ЦК України. Згідно ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В результаті неналежного виконання [PERSON], [PERSON] взятих на себе зобов'язань, за період з 01.07.1996 року по 01.06.2013 року у них виникла заборгованість з оплати послуг теплопостачання та гарячого водопостачання в загальній сумі 29555,44 грн., з якої : 19816,18 грн. - основний борг, 6976,34 грн. - витрати від інфляції, 2762,92 грн. - 3% річних. З урахуванням встановлених судом правовідносин, суд приходить до висновку, що фактичне прийняття відповідачами, які є споживачами послуг, відповідних зобов'язань, і є підставою для задоволення позовних вимог. Відповідно до ЦК УРСР (1963 р.) для звернення до суду з позовом було встановлено трирічний строк позовної давності, який повинен був застосовуватись судом незалежно від волі і думки сторін. Пропуск строку позовної давності був підставою для відмови у позові, за виключенням тих випадків, коли суд за клопотанням позивача визнає поважною причину пропуску строку позовної давності і знайде причини для його поновлення. Тому підстав для стягнення боргу за період до 01.01.2004 року, суд не вбачає у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності і відсутності підстав для поновлення строку. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи вищевикладене та те, що відповідач [PERSON] наполягала на застосуванні строку позовної давності, суд вважає необхідним строк позовної давності прийняти до уваги. Позивач звернувся до суду з даним позовом 26.09.2013 р., тобто однозначно пропустив строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за період з 1996 року по 31.08.2010р. ,тобто поза межами трьох років для звернення до суду з даним позовом. Оскільки плата за комунальні послуги за встановленим у законі порядком повинна сплачуватись щомісячно по закінченню місяця, в якому послугу надано, то суд вважає, що вимоги про стягнення плати за період з 1.09.2010р. ввійшли в межі строку позовної давності. Сам той факт, що раніше позивач подавав заяву про видачу судового наказу, не є підставою для поновлення строку позовної давності , тим більше, що після відмови суду у видачі судового наказу позивач позов подав до суду не відразу, а через певний термін. Позивач не заявив клопотання про поновлення пропущеного строку позовної давності і не надав доказів поважності пропуску вказаного строку. Тому підстав для поновлення пропущеного позивачем строку позовної давності суд не вбачає. Пропуск строку позовної давності в цій частині позовних вимог є підставою для відмови у позові в цій частині, згідно ч.4 ст.267 ЦК України. З врахуванням встановлених правовідносин, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню : в частині вимог про стягнення заборгованості в оплаті за спожиті комунальні послуги за період з 1.09.2010 р. до 01.06.2013 р в загальній сумі 8108, 15 грн., з якої: 7591,35 грн. - основний борг, 196,38 грн. - інфляційні нарахування, 320,42 грн. - 3% річних. Згідно зі ст. 217 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідачів також підлягають стягненню на користь позивача судові витрати.

Outcome: partial