Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-04 00:00:00

І. Стислий виклад позицій сторін. 26 грудня 2019 року позивач звернувшись до суду із даним позовом, посилається на те, що він, [PERSON] є єдиним власником будинковолодіння, що знаходиться в: [ADDRESS] . В його будинковолодінні на даний час зареєстровані відповідачі його сини [PERSON] та [PERSON] , а також [PERSON] (колишня дружина). Відповідачі у вказаному будинковолодінні не проживають більше одного року. Комунальні служби, що надають послуги йому по утриманню вищевказаного будинковолодіння, в своїх розрахунках (квитанціях) вказують кількість мешканців - 6 осіб та нараховують по своїм тарифам відповідні розміри грошових коштів, які він має сплатити таким службам за надані йому послуги. Він не бажає оплачувати комунальні платежі за відповідачів. Оскільки вони без поважних причин відсутні по місцю реєстрації понад 1 рік то вважаються такими, що втратили право користуватися цим житлом. Добровільно не бажають знятися з реєстрації, а тому просить суд визнати їх такими, такими, що втратили право користування житлом. 15\~січня 2020\~року від\~відповідача [PERSON] \~на адресу\~суду надійшов\~відзив на\~позов,\~в якому\~вона посилається\~на те,\~що в1990\~році вона\~та позивач\~розпочали будівництво\~будинку що\~знаходиться в:\~ [ADDRESS] ..\~В грудні\~2001\~року вона\~поїхала в\~Італію на\~роботу,\~щоб закінчити\~будівництво будинку.\~Постійно передавала\~гроші позивачу,\~щоб закінчити\~будівництво.\~В 2014\~році будівництво\~закінчено,\~проведену державну\~реєстрацію та\~видано свідоцтво\~про право\~власності.\~Рішенням Коломийського\~міськрайонного суду\~від 03\~грудня 2018\~року шлюб\~між \~ними розірвано. Таким чином будинок побудовано нею та позивачем в шлюбі і відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України є спільною сумісною власністю позивача та її. В позовній заяві позивач зазначає, що вона проживає в селі Вікно, Городенківського району, по даному адресу вона не проживаю, це адреса, де проживають батьки її невістки. Даний адрес вона зазначала, як адреса для кореспонденції, так як свати їй передавали листи. Вона проживала у [ADDRESS] , іншого житла в неї немає. Оплачує позивач електрику, газ по лічильнику за кількість, яку використовує тільки він, а не від кількості зареєстрованих осіб. Позивач просить також їхніх синів визнати такими, що втратили право користування житлом, але при цьому не зазначає, що не проживають вони з поважної причини, так як позивач їх вигнав з будинку і чинить їм перешкоди в користуванні будинком. Хоча вона, як співвласник згідна, щоб сини проживали та були зареєстровані в будинку. Крім того син [PERSON] проживав у будинку до липня 2019 року, а в липні 2019 року позивач вигнав його. А тому посилання позивача, що син не проживає понад один рік є неправдиві та надумані. Доказом, що вона не проживає в будинку позивач вважає акт обстеження матеріально-побутових умов від 23 грудня 2019 року. В акті зазначено, що [PERSON] підтверджує, що вона не проживає. Однак такі пояснення від [PERSON] позивач одержав обманним шляхом. 20.01.2020 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій представник посилається на те, що єдиним власником будинковолодіння, що знаходиться в: [ADDRESS] є позивач. [PERSON] не проживає в будинку з 2013 року, про що вона підтверджувала у відзиві на позов у справі про розірвання шлюбу. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав письмову заяву з проханням справу розглядати без його участі та вказав, що він знятий з реєстрації у будинковолодінні, що знаходиться в: [ADDRESS] з 13.01.2020 року. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимолги заперечив та пояснив, що у будинковолодінні, що знаходиться в: [ADDRESS] він не проживає з липня 2019 року, оскільки позивач по справі в липні 2019 року з погрозами вигнав його з вказаного будинку та змінив замки. Тому він не має доступу до цього житла, хоча його речі знаходяться там до цього часу. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги заперечила з підстав, викладених у відзиві на позов. ІІ. Процесуальні дії у справі Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 27 грудня 2019 року відкрито загальне позовне провадження по даній справі. ІІІ. Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що 17 липня 2014 року за [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок, що знаходиться в: [ADDRESS] . Наведене підтверджується копією свідоцтва про право власності (а.с. 8). Згідно Акту обстеження матеріально побутових умов від 23.12.2019 року зазначено, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не проживають у будинковолодінні, що знаходиться в: [ADDRESS] більше одного року (а.с.11). У довідці Нижньовербізької сільської ради від 16.12.2019 року № 1369 вказано, що в будинковолодінні, що знаходиться в: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.12). Як встановлено в рішенні Коломийського міськрайонного суду від 03 грудня 2018 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , сторони зареєстрували шлюб 01 серпня 1987 року (а.с.13). Згідно рішення Коломийського міськрайонного суду від 03 грудня 2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 13). Як вбачається з довідки про зняття з реєстрації від 13.01.2020 року № 36, [PERSON] знято з реєстрації 13.01.2020 року (а.с. 32). ІV. Норми права, якими регулюються правовідносини сторін. Частинами першою, другою\~статті 319\~ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Статтею 321 ЦК України\~передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 346\~ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника. Відповідно до\~статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. За приписами\~статті 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до\~статті 405 ЦК України\~члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 61 СК\~України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. V.Оцінка суду Суд, заслухавши учасників справи, зясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони підтверджуються, доходить висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Основними доводами позовної заяви позивач зазначає, що він є єдиним власником будинковолодіння що знаходиться в: [ADDRESS] , відповідачі без поважних причин не проживають у вказаному житлі понад один рік, а тому є такми, що втратили право користування житлом. Однак вказані доводи спростовуються встановленими в судовому засіданні обставинами. Суд важає доведеним, що сторони у справі з серпня 1987 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Коломийського міськрайонного суду від 03 грудня 2018 року розірвано. Сторони у справі мають дітей: [PERSON] , [PERSON] У період шлюбу [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 17 липня 2014 року набуто у власність житловий будинок, що знаходиться в: [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстровані позивач та відповідачі. Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).. Після розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON] розподіл спільного майна подружжя не було проведено. Відповідно до частини другої\~статті 405 ЦК України\~член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином суд доходить висновку, що будинок, що знаходиться в: [ADDRESS] є спільним сумісним майном набутим подружжям у шлюбі, отже, відповідач [PERSON] є співвласником вказаного будинку. Вирішуючи вимоги щодо наявності підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд вважає, що відповідач не втратила право власності на вказану квартиру, в силу вимог статей\~319,\~321 ЦК України. За таких обставин, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки положення частини другої\~статті 405 ЦК України\~не розповсюджуються на спірні правовідносини. Наведене узгоджується з правовою позицією, висловленою у Постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року по справі № 647/1683/15-ц, провадження № 61-4509св18. Доводи позовної заяви про те, що відповідач [PERSON] не є власником будинку, не ґрунтуються на законі, оскільки відповідно до\~статті 60 СК України, спірний будинок є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі. Отже, зазначені позивачем обставини про те, що відповідач була відсутня в квартирі за місцем своєї реєстрації понад 1 рік, не свідчать про відмову [PERSON] від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права власності на нього. Сам факт незвернення [PERSON] до суду із позовом про розподіл майна подружжя не є підставою, з якою закон пов`язує (визначає) припинення права власності на спільну сумісну власність. Що стосується позовної вимоги про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житлом, то в її задоволенні суд відмовляє виходячи з того, що вони мають право там проживати з дозволу співвласника- [PERSON] відповідно до положень ст..ст. 319, 383 ЦК України. На підставі наведеного та ст.ст.\~\~319, 321, 346, 383, 391 ЦК України, 60, 61 СК України

Outcome: dismissed