Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-07 00:00:00

Комунальне підприємство «Смілакомунтеплоенерго» звернулося до суду із позовом до [PERSON] про стягнення в порядку регресу шкоди завданої незаконним звільненням працівника. В обґрунтування позову позивач зазначив, що згідно преамбули статуту КП «Смілакомунтеплоенерго» за організаційно-правовою формою є комунальним підприємством. Засновником підприємства є територіальна громада в особі Смілянської міської ради. Відповідно до п.10 ч.4 ст.42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», міський голова призначає на посади та звільняє з посад, зокрема, керівників підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності відповідних територіальних громад, крім керівників дошкільних, загальноосвітніх та позашкільних навчальних закладів. 13 вересня 2018 року розпорядженням міського голови м. Сміла Цибка О.О. №148-к було звільнено [PERSON] із займаної посади директора КП «Смілакомунтеплоенерго» за невиконання умов Контракту, на підставі п. 8 ст. 36 Кодексу законів про працю України. Не погоджуючись з даним рішенням [PERSON] звернувся до суду про скасування розпорядження №148-к від 13 вересня 2018 року, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 15 березня 2019 року у справі №703/3610/18 позовні вимоги [PERSON] задоволено, а саме: скасовано розпорядження Смілянського міського голови №148-к від 13 вересня 2018 року «Про звільнення з посади директора КП «Смілакомунтеплоенерго», поновлено [PERSON] на посаді директора КП «Смілакомунтеплоенерго», стягнуто з КП «Смілакомунтеплоенерго» Смілянської міської ради на користь [PERSON] - 99 270 гривень 82 копійки середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішення набрало законної сили 24 квітня 2019 року. На виконання вищевказаного рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області, внаслідок скасування незаконного розпорядження про звільнення [PERSON] , виконуючим обов`язки Смілянського міського голови винесено розпорядження «Про поновлення на роботі [PERSON] » №80-к від 27 березня 2019 року яким останнього поновлено на посаді директора КП «Смілакомунтеплоенерго» з 13 вересня 2018 року та видано відповідні накази, згідно яких за період з 13 вересня 2018 року по 15 березня 2019 року [PERSON] було нараховано та виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 99 270 гривень 82 копійки. Посилаючись на вказані обставини позивач просить стягнути з відповідача на його користь завдану матеріальну шкоду в розмірі 99 270 гривень 82 копійки, а також сплачений ним судовий збір в розмірі 2102 гривні. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву відповідно до якої просив розгляд справи проводити без його участі, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, поважність причини неявки суду не повідомив. За таких підстав суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, на підставі наявних даних і доказів, та ухвалити заочне рішення, оскільки позивач проти такого вирішення справи не заперечує. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з`явились, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній документів. Вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, вважає позовну заяву обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення, виходячи із наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України). Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності з наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Судом встановлено, що розпорядженням міського голови м. Сміла Цибка О.О. №148-к від 13 вересня 2018 року [PERSON] було звільнено з посади директора КП «Смілакомунтеплоенерго» за невиконання умов контракту, на підставі п. 8 ст. 36 Кодексу законів про працю України (а.с. 12). Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 15 березня 2019 року №703/3610/18 позовні вимоги [PERSON] задоволено та скасовано розпорядження Смілянського міського голови №148-к від 13 вересня 2018 року «Про звільнення з посади директора КП «Смілакомунтеплоенерго», поновлено [PERSON] на посаді директора КП «Смілакомунтеплоенерго», стягнуто з КП «Смілакомунтеплоенерго» Смілянської міської ради на користь [PERSON] - 99 270 гривень 82 копійки середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішення набрало законної сили 24 квітня 2019 року (а.с. 14-21). У вказаному рішенні суд дійшов висновку, що звільнення [PERSON] відбулось з порушенням трудового законодавства, а тому оскаржуване розпорядження про звільнення скасовано та поновлено працівника на раніше займаній посаді, з виплатою середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Судом встановлено, що саме [PERSON] виносив оспорюване розпорядження про звільнення, яке є скасованим за рішенням суду. підстави звільнення з посади [PERSON] не було підтверджено відповідними доказами, навпаки дане звільнення відбулося всупереч дійсним обставинам господарської діяльності КП «Смілакомунтеплоенерго». Тобто звільнення відбулося внаслідок дій (бездіяльності) міського голови Смілянської міської ради - Цибка О.О., оскільки останній навіть не надав можливості [PERSON] для надання пояснень чи спростування підстав звільнення. Відповідно до ч.5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи. На виконання вищевказаного рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області, внаслідок скасування незаконного розпорядження про звільнення [PERSON] , виконуючим обов`язки Смілянського міського голови винесено розпорядження «Про поновлення на роботі [PERSON] » №80-к від 27 березня 2019 року яким останнього поновлено на посаді директора КП «Смілакомунтеплоенерго» з 13 вересня 2018 року (а.с. 23) та видано наказ № 26-к від 27 березня 2019 року, згідно якого [PERSON] за період з 14 вересня 2018 року по 15 березня 2019 року було нараховано та виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 99 270 гривень 82 копійки (а.с. 24), що також підтверджується наданими суду розрахунковими листами за вересень 2018 року, за березень 2019 року, за квітень 2019 року; відомістю нарахування коштів №173 від 17 вересня 2018 року, відомістю нарахування коштів №472 від 28 березня 2019 року, відомістю нарахування коштів №474 від 03 квітня 2019 року та платіжними дорученнями №3218 від 28 березня 2019 року та №3274 від 03 квітня 2019 року (а.с. 25-30). Таким чином, внаслідок скасування незаконного наказу про звільнення [PERSON] на користь останнього з КП «Смілакомунтеплоенерго» стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 99 270 гривень 82 копійки. Відповідно до ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. Згідно п.8 ст.134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли службова особа, винна у незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу. Відповідно до ст.237 КЗпП суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Статтею 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами. Підстави, види і порядок відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначаються Конституцією України, цим та іншими законами. Відповідно до статті 77 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» зазначено, що шкода, заподіяна юридичним і фізичним особам в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності органів місцевого самоврядування, відшкодовується за рахунок коштів місцевого бюджету, а в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності посадових осіб місцевого самоврядування відшкодовується за рахунок їх власних коштів у порядку, встановленому законом. Частина 2 даної статті передбачає, що спори про поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають в результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, вирішуються в судовому порядку. Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 29.12.1992р. «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» визначено, що обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, покладається на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. Відповідно до п.33 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлено, що при незаконному звільнені або переведені на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію п.8 ст.134 ст.237 КЗпП настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб. Обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи може бути покладено при допущені ними в цих випадках будь-якого порушення закону. Як вбачається з матеріалів справи, розпорядження №148-к від 13 вересня 2018 року про звільнення [PERSON] з посади директора КП «Смілакомунтеплоенерго» за п.8 ст. 36 КЗпП України було винесено головою Смілянської міської ради Черкаської області - Цибком О.О. У частині 1 статті 1166 Цивільного кодексу України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Деліктне зобов`язання виникає з факту завдання шкоди (зокрема, майнової) і триває до моменту її відшкодування потерпілому в повному обсязі особою, яка завдала шкоди (ст.ст.11, 599, 1166 ЦК). Сторонами деліктного зобов`язання зазвичай виступають потерпілий (кредитор) і заподіювач шкоди (боржник). Разом з тим правила регулювання таких зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо заподіювачем, а іншою особою, за умови, що законом передбачено такий обов`язок іншої особи, хоч вона шкоди й не заподіювала. Таким чином, після виконання особою, що не завдавала шкоди, свого обов`язку щодо відшкодування потерпілому шкоди, завданої іншою особою, потерпілий одержує повне задоволення своїх вимог, і тому первісне деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням (ст.599 ЦК). Отже, первісне (основне) деліктне зобов`язання та зобов`язання, що виникло з регресної вимоги, не можуть виникати та існувати одночасно. З мотивувальної частини рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області 15 березня 2019 року №703/3610/18 вбачається, що звільнення [PERSON] відбулось з порушенням трудового законодавства, а тому оскаржуване розпорядження про звільнення скасовано та поновлено працівника на раніше займаній посаді, з виплатою середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Те, що саме [PERSON] виносив розпорядження про звільнення [PERSON] , вбачається із самого розпорядження, яке і є скасованим за рішенням суду. У зв`язку з поновленням працівника на раніше займаній посаді було виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу, який і є фактичним розміром заподіяної КП «Смілакомунтеплоенерго» шкоди, оскільки працівник незаконно був звільнений з посади, не виконував свої обов`язки з незалежних від його волі причин, а роботодавець оплатив йому час вимушеного прогулу. Відповідач не спростував належними доказами твердження позивача, та не повідомив про підстави звільнення від доказування у порядку ст. 82 ЦПК України. За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи роз`яснення, які містяться в п. 13, 20,33 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992р. № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України, у разі задоволення позову витрати покладаються на відповідача, а тому на користь позивача з відповідача слід стягнути 2102 гривні сплаченого судового збору за подання позовної заяви. На підставі наведеного та

Outcome: approved