Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-19 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи заявлені вимоги тим, що [INFO] померла її рідна сестра [PERSON] . Вона є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] . Спадкове майно, що увійшло до складу спадщини, складається з житлового будинку [ADDRESS] . Право власності на вказаний будинок зареєстроване на ім`я чоловіка померлої - [PERSON] . Вважає, що має право успадкувати Ѕ частку зазначеного житлового будинку, оскільки вказаний житловий будинок був набутий [PERSON] і її чоловіком [PERSON] за час шлюбу та був спільною сумісною власністю подружжя. [INFO] [PERSON] помер. Спадкоємицею після його смерті є відповідач [PERSON] . Факт відсутності визначеної частки у спільному майні подружжя та відсутність державної реєстрації права власності на вказану частку у спільному майні подружжя на ім`я померлої [PERSON] , є перешкодою для отримання свідоцтва про право на спадщину на вказану частину будинку. З цих підстав Миронівською державною нотаріальною конторою їй було відмовлено в оформленні права власності. Просила визначити, що частка [PERSON] , яка померла [INFO] , у праві спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , становить Ѕ частину та визнати за нею в порядку спадкування за заповітом право власності на Ѕ частку вказаного будинку. Процесуальні дії у справі, заяви, клопотання учасників справи Ухвалою судді Миронівського районного суду Київської області від 21 вересня 2021 року відкрито провадження в справі та за клопотанням позивача судом вирішено питання про витребування письмових доказів у виді спадкових справ після смерті [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою Миронівського районного суду Київської області від 15 листопада 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Аргументи учасників справи У судовому засіданні позивач та представник позивача заявлені вимоги підтримали повністю, в поясненнях послалися на обставини, які викладені у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Шкребтій В.В. проти задоволення позовних вимог заперечував. Обґрунтовуючи заперечення проти позовних вимог, зазначив, що до відповідача ніхто не звертався з питанням оформлення спадщини, сторони мали можливість вирішити спір у добровільному порядку. Вважає, що відсутній предмет спору усправі. Представник третьої особи, що заявляє вимоги щодо предмета спору, Миронівської районної державної нотаріальної контори в судове засідання не з?явився, до суду державний нотаріус подав заяву про розгляд справи без його участі. Фактичні обставини справи Судом встановлені такі фактичні обставини. [INFO] в місті Миронівка Київської померла [PERSON] , що проживала за адресою: будинок під номером [ADDRESS] . Позивач є спадкоємцем за заповітом після смерті своєї сестри [PERSON] . Факт родинних стосунків між позивачем та померлою підтверджується даним свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Старченківським бюро ЗАГС 28 червня 1956 року (а.с.14), свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого міським відділом ЗАГС міста Біла Церква 15 травня 1975 року (а.с.15), свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Березовською сільською радою Канівського району Київської області 8 грудня 1948 року (а.с.16), свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданим Миронівським районним відділом ЗАГС 28 листопада 1969 року (а.с. 17). 28 листопада 2020 року [PERSON] було складено заповіт, яким вона позивачу [PERSON] заповіла все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося. Згідно з дангими Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 63499731 від 10 лютого 2021 року, даний заповіт є чинним. Позивач, у встановлених статтею 1270 ЦК України шестимісячний строк після смерті [PERSON] , спадщину прийняла, подавши 11 березня 2021 року до Миронівської районної державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Вказані обставини підтверджуються даними спадкової справи № 22/2021 (номер у спадковому реєстрі 67183034), заведеної 10 лютого 2021 року після смерті [PERSON] в Миронівській районній державній нотаріальній конторі (а.с. 61-89). Спадковим майном після смерті [PERSON] є, в тому числі, житловий будинок під номером [ADDRESS] . Будинок побудовано та прийнято в експлуатацію 14 вересня 1988 року, що підтверджується даними акта державної прийомки в експлуатацію особистого домоволодіння від 14 вересня 1988 року (а.с. 20). Відповідно до повідомлення КП КОР «Південне бюро технічної інвентаризації» № 2474 від 10 серпня 2021 року, право власності на зазначений житловий будинок було зареєстроване за [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності, виданого Миронівською міською радою 22 вересня 1988 року на підставі рішення виконавчого комітету Миронівської міської ради № 151 від 15 вересня 1988 року (а.с. 38). [INFO] [PERSON] помер. На момент смерті, він був зареєстрований та проживав за адресою :житловий будинок під номером [ADDRESS] . Спадкоємцем за заповітом після його смерті є відповідач [PERSON] . Вказана обставина підтверджується даними спадкової справи № 58/2021 (67336637) заведеної Миронівською районною державною нотаріальною конторою 12 березня 2021 року (а.с. 90-104). Даними свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого Миронівським районним відділом ЗАГС 28 листопада 1969 року підтверджується, що [PERSON] з 28 листопада 1969 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , 1947 року народження. Оскільки державна реєстрація права власності на житловий будинок під номером [ADDRESS] здійснена на ім`я [PERSON] , державний нотаріус Миронівської районної державної нотаріальної контори листом № 420/02-14 від 28 липня 2021 року повідомив позивача, що не має можливості видати свідоцтво про право на спадщину на вказаний житловий будинок, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на нього (а.с. 24). Мотиви суду та застосовані норми права Суд, дослідивши надані матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Цією ж статтею визначено загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів. Під час з`ясування характеру спірних правовідносин, предмету і підстав позову, наявності чи відсутності порушеного права чи інтересу та можливості його поновлення або захисту в обраний позивачем спосіб, суд дійшов наступних висновків. Частиною 1 статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з таких підстав є спадкування майна. За приписами статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно статті 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1222 ЦК України визначено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. За правилами статті 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. До складу спадщини, як зазначено у статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. На підставі частини 1 статті 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Дане зобов`язання встановлено законодавством у зв`язку з тим, що право власності на спадкове нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна. Згідно з пунктами 4.12, 4.15, 4.18 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 за № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 за № 282/20595, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Оскільки правовстановлюючий документ на житловий будинок під номером [ADDRESS] виданий на ім`я чоловіка спадкодавці [PERSON] , державний нотаріус Миронівської районної державної нотаріальної контори повідомив позивача, що не має можливості видати свідоцтво про право на спадщину на вказаний житловий будинок. Судом встановлено, що зазначений будинок був набутий спадкодавцем [PERSON] спільно з її чоловіком [PERSON] за час перебування у шлюбі. Факту спільності майна не заперечувався відповідачем, докази на підтвердження набуття спірного нерухомого майна за особисті кошти одного з подружжя суду не надавалися. Відповідно до статті 22 КпШС України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. З аналізу зазначених норм вбачається, що спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності. При цьому не мають значення підстави, на яких майно придбане: куплене, одержане в результаті обміну чи у вигляді винагороди за працю. Не має значення також і те, на чиє ім`я виданий правовстановлюючий документ на майно. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституї України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на цю дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України. За правилом 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою будинок під номером [ADDRESS] належав подружжю на праві спільної сумісної власності у рівних частках, тому після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на 1/2 частину спірного житлового будинку. Статтею 1226 ЦК України визначено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Згідно з пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд, про що зазначив у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18 та постанові від 28 липня 2021 року у справі 346/5216/18. В зв`язку з викладеним, позовні вимоги в частині визначення за померлою [PERSON] Ѕ частки у спільному майні подружжя не підлягають задоволенню. Вирішучи питання про визнання права власності за позивачем на частку у спадщині, що підлягає спадкуванню позивачем після смерті [PERSON] суд зазначає таке. Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Відповідно до статті 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено, що на момент смерті [PERSON] її чоловік [PERSON] був зареєстрований і проживав разом з нею в будинку під номером [ADDRESS] та в силу віку був непрацездатним. Таким чином, згідно з приписами статті 1241 ЦК України, він вважався таким, що прийняв спадщину після смерті дружини та мав право на спадкування половини частки, яка б належала б йому разі спадкування за законом, а саме на ј частку спадкового майна, право спадкування на яке відкрилося після смерті [PERSON] . Відтак, у позивача виникло право на спадкування ј частки спадкового майна померлої [PERSON] . Відповідно до статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом статті 16 ЦК України, визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом. У зв`язку з здійсненням державної реєстрації на нерухоме майно, що є спільною власністю подружжя, у виді житлового будинку під номером [ADDRESS] лише за чоловіком спадкодавці, позивач не має змоги подати нотаріусу правовстановлюючий документ, що посвідчує право власності спадкодавці на це майно, порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом визнання за нею права власності на спадкове майно. З огляду на викладене, заперечення представника відповідача щодо відсутності предмету спору судом відхиляються. Висновки за результатами розгляду Згідно правил статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. На підставі статті13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частин 1, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За правилами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналіз наведених норм процесуального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, сторона, яка звернулася до суду, повинна довести належними та допустимими доказами вимоги, що нею заявлені, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. За таких обставин, звертаючись до суду з позовом саме на заявника покладається обов'язок з доведення належними, допустимими та достатніми доказами своїх позовних вимог з посиланням на матеріально-правову підставу своїх вимог. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що, будучи спадкоємцем померлої [PERSON] за заповітом, позивач має перешкоди у оформленні спадкових прав відповідно до вимог законодавства, оскільки документ, що посвідчує право власності спадкодавця на спадкове майно, відсутній. Позовні вимоги в частині визначення частки спадкодавця в спільному майні подружжя є небґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають. Як спадкоємець, що прийняла спадщину, позивач має право на оформлення спадкових прав на частку спадкового майна, яка підлягає спадкуванню, але з урахуванням права [PERSON] на обов?язкову частку у спадщині. Визнання права власності за позивачем на частку у спірному житловому будинку буде відповідати принципу пропорційності в питанні захисту права власності позивача, як спадкоємця. Щодо розподілу судових витрат Згідно правил частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивач сплатила судовий збір в сумі 1816 гривень, згідно з квитанціями. Згідно правил частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом відмовлено в задоволенні позову за майновою вимогою та частково задоволено вимоги в частині визнання права власності на спадкове майно. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 227 гривень 00 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: partial