Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-27 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог Позивач Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулось до суду із позовом, в якому зазначає, що відповідач [PERSON] уклала договір № DZHCGK00810436 від 27.04.2007 року та отримала кредит у розмірі 11530 доларів США на термін до 26.04.2022 року, а [PERSON] зобов`язалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором. Крім того, в забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, між АТ КБ «Приватбанк» та відповідачем [PERSON] укладений договір поруки. Відповідач не надав своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості, в зв`язку з чим станом на 14.11.2018 року утворилась заборгованість в розмірі 4803,21 доларів США, яка складається з: 4424,14 доларів США заборгованість за кредитом; 346,28 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 20 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, 12,79 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Просить суд стягнути з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитом у розмірі 4424,14 доларів США, що за курсом 27.91 відповідно до службового розпорядження НБУ від 14.11.2018 року складає 123477,75 грн. 22 квітня 2019 року ухвалою суду відкрито провадження по справі. 30 квітня 2019 року ухвалою суду прийнятий зустрічний позов [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк» про визнання кредитного договору частково недійсним. 20 вересня 2019 року ухвалою суду залишено зустрічний позов без розгляду. В судове засідання представник позивача не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. В судове засіданні відповідач [PERSON] не з`явилась, від її представника [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позов визнала частково, у сумі 1684,14 доларів США. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Представником відповідача [PERSON] до суду наданий відзив на позов, в якому зазначено, що позов не визнається в повному обсязі, вказавши, що позивачем не надано належних та допустимих доказів кредитної заборгованості [PERSON] Зазначив, що умова сплачувати банку винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми кредиту щомісяця в період сплати є нікчемною, оскільки суперечить законодавству. Крім того, відповідач заперечує стосовно розміру нарахованих відсотків. Представником позивача надана відповідь на відзив, у якій зазначено, що, надана виписка по рахунку та розрахунок заборгованості є належними та допустимими доказами. Щодо збільшення відсоткової ставки до 12,12 % річних, послався на п. 2.3.1 кредитного договору, яким передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір такої ставки. щодо правомірності встановлення комісійної винагороди вказав, що винагорода за надання фінансового інструменту в розмірі 1 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту за своїм характером є встановленою договором платою банку за здійснення фінансової послуги надання кредитних коштів у користування. Відповідно до ч. 2\~ ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані суду докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] уклала договір № DZHCGK00810436 від 27.04.2007 року та отримала кредит у розмірі 11530 доларів США на термін до 26.04.2022 року, а [PERSON] зобов`язалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором. Крім того, в забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, між АТ КБ «Приватбанк» та відповідачем [PERSON] укладений договір поруки. Відповідно до умов договору, боржник зобов`язується в порядку та на умовах, що визначені договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені Договором. [PERSON] порушує строки повернення заборгованості за кредитом, та строки сплати нарахованих відсотків, таким чином порушення строків повернення кредиту за договором та відсотків за його користування є істотним порушенням договору. Відповідно до ст.ст. 549, 550 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.\~ Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором№ DZHCGK00810436 від 27.04.2007 року станом на 14.11.2018 року, за розрахунком позивача, утворилась заборгованість в розмірі 4803,21 доларів США, проте, позивач просить суд стягнути з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитом у розмірі 4424,14 доларів США, що за курсом 27.91 відповідно до службового розпорядження НБУ від 14.11.2018 року складає 123477,75 грн. Ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Позивачем обраний спосіб захисту, що відповідає вимогам ч.2 ст.16 ЦК України та предметом позову є заборгованість за кредитним договором. Згідно до вимог ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. З позовних вимог вбачається, що між сторонами виник спір з цивільних правовідносин, до яких застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Застосовані норми права Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Згідно п. 7.1. кредитного договору № DZHCGK00810436, укладеного між позивачем та [PERSON] , було встановлено обов`язок позичальника сплачувати винагороду банку за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, тобто, 20 доларів США на місяць. Згідно п. 3.6 Постанови НБУ №168 «Про правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», які діяли під час укладення кредитного договору, банкам заборонено встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік- заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Таким чином, банк встановив позичальнику несправедливу умову договору про те, що позичальник згідно п. 7.1. кредитного договору має сплачувати винагороду за надання фінансового інструменту щомісяця, у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту, та позичальник вимушена була сплачувати щомісячні платежі по комісії у сумі 20,00 дол.США. Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Таким чином, надання фінансового інструменту не є послугою у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів». Плата за користування кредитом вже встановлена у кредитному договорі у вигляді 10,08 % річних. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Таким чином, відповідно до положень ст.ст. 203, 215 ЦК України, умова щодо обов`язку позичальника сплачувати банку винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми кредиту щомісяця в період сплати є нікчемною, оскільки суперечить законодавству. Отже, так як чинним законодавством позивачу було заборонено встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (п. 22, 23 ст. 1, ст. 11, ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», рішення КСУ від 10.11.2011 р. у справі 15-рп/2011, п. 3.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»), у задоволенні позовних вимог стосовно стягнення комісії має бути відмовлено. Вказана правова позиція підтверджується висновком Верховного Суду України, ВС/КЦС № 666/4957/15-ц від 20.02.2019 року. Вимогами ч. 2 ст. 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що судам відповідно до ст. 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом, та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Враховуючи наведене, у задоволенні позовних вимог стосовно стягнення комісії має бути відмовлено у повному обсязі, оскільки відповідно до наведеної правової позиції ВС/КЦС № 666/4957/15-ц вказана умова договору про обов`язок позичальника сплачувати комісію Банку є нікчемною з моменту укладення кредитного договору, а тому не має необхідності додатково визнавати її недійсною у судовому порядку. Крім того, нікчемна умова кредитного договору, недійсна з моменту підписання його сторонами, не створює жодних правових наслідків, а тому вже сплачена позичальником комісія має бути зарахована у тіло кредиту, Так, відповідно до розрахунку заборгованості, станом на 14.11.2018 року у позичальника вже існувала заборгованість із сплати комісії у розмірі 20,00 дол.США, в той же час, до дня подання позову позичальником була сплачена заборгованість із комісії: -\~\~\~ у 2007 році - 8 платежів (з 05.2007 року по 12.2007 року) у сумі 160 доларів США; - у 2008 році - 12 платежів по 20 доларів США - у сумі 240 доларів США; - у 2009 році -12 платежів по 20 доларів США - у сумі 240 доларів США; - у 2010 році - 12 платежів по 20 доларів США - у сумі 240 доларів США; - у 2011 році - 12 платежів по 20 доларів США - у сумі 240 доларів США; - у 2012 році - 12 платежів по 20 доларів США - у сумі 240 доларів США; - у 2013 році - 12 платежів по 20 доларів США - у сумі 240 доларів США; - у 2014 році - 12 платежів по 20 доларів США - у сумі 240 доларів США; - у 2015 році - 12 платежів по 20 доларів США - у сумі 240 доларів США; - у 2016 році - 12 платежів по 20 доларів США - у сумі 240 доларів США; - у 2017 році - 12 платежів по 20 доларів США - у сумі 240 доларів США; - у 2018 році - 9 платежів (з 01.2018 року по 09.2018 року) - у сумі 180 доларів США, Отже, відповідачем [PERSON] комісія сплачена у загальному розмірі 2740,00 доларів США, що має бути зарахована судом у тіло кредиту (4424,14 доларів США). В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону «Про захист прав споживачів», споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] позивач АТ КБ «Приватбанк» дотримав вимог, передбачених ч. 4 ст. 17 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо заборони кредитодавцю встановлювати у договорі споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Таким чином, сума заборгованості по комісії не підлягає стягненню, оскільки з моменту її встановлення суперечить чинному законодавству та є нікчемною умовою, а вже сплачені позичальником грошові кошти по комісії у загальному розмірі 2740,00 доларів США мають бути зараховані у тіло кредиту, тобто 4424,14 доларів США - 2740,00 доларів США = 1684,14 доларів США - сума заборгованості, що підлягає стягненню за даним позовом. Судові витрати На підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір у розмірі по 960,50 грн., з кожного На підстав вищевикладеного,

Outcome: partial