Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-03 00:00:00

Керівник Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Мазуренка С.В., [PERSON], [PERSON], відповідно до якого просить: -визнати неправомірним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 30431873 від 13.07.2016 приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Мазуренко С.В. про проведення державної реєстрації права приватної власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] ; -визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 22.08.2017, зареєстрований приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко І.А., укладений між [PERSON] та [PERSON] з відчуження об`єкту нерухомого майна, а саме: квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 970106612101); -витребувати від [PERSON] на користь територіальної громади в м. Дніпро в особі Дніпровської міської ради житлове приміщення квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 970106612101), розташоване за адресою: м. [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтував тим, що 12 жовтня 2016 року представником Дніпровської міської ради Росенчук О.Ю., яка діяла на підставі довіреності, до поліції було подано заяву про визнання Дніпровської міської ради потерпілою особою у кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення за ч.4 ст.190, ч.4 ст.358 КК України за фактом незаконного заволодіння об`єктом нерухомого майна комунальної форми власності, а саме квартирою [ADDRESS] . У подальшому, 21 грудня 2016 року з приводу даного факту складено та направлено до суду обвинувальний акт у кримінальному провадженні, про що повідомлявся представник потерпілого - Дніпровської міської ради. Однак, Дніпровською міською радою не було вжито заходів представницького характеру для відновлення інтересів територіальної громади міста, цивільний позов у межах кримінального провадження не заявлено, як не заявлено самостійно позов у межах цивільної юрисдикції. Отже, наявні передбачені ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» підстави для реалізації представницьких повноважень прокуратури в інтересах держави шляхом звернення до суду із даним позовом. Так, у ході здійснення представницьких повноважень Дніпропетровською місцевою прокуратурою №1 встановлено, що 13.07.2016 року за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 970106612101). Правовою підставою для реєстрації приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Мазуренко С.В. за [PERSON] права власності стало свідоцтво про право власності, видане 03.04.2002 Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради на підставі розпорядження № 152-П від 03.04.2002. Проте, як установлено прокуратурою вказане свідоцтво про право власності на вказану квартиру не видавалось та у приватну власність квартира ніколи не передавалася. Будь-яких рішень з приводу відчуження вказаної квартири її власником - Дніпровською міською радою, у встановленому законом порядку не приймалося. Отже, спірне нерухоме майно неправомірно вибуло із власності територіальної громади поза її волею в інший спосіб, а саме на підставі рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Мазуренко С.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 30431873 від 13.07.2016. Вказане рішення нотаріуса є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за [PERSON] проведено за відсутності належного підтвердження достовірності поданих нею документів, що посвідчують її право приватної власності на спірну квартиру. В подальшому 22 серпня 2017 року [PERSON] набувши право власності на спірне майно на підставі нотаріально посвідченого договору-купівлі продажу продала вказану квартиру [PERSON] . Однак, враховуючи, що на час укладання вказаного договору купівлі-продажу, [PERSON] не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності для розпорядження спірним майном, оскільки право власності на спірну квартиру нею було набуто на підставі підробленого свідоцтва про право власності, то вказаний договір має бути визнаний недійсним, без застосування реституції, а спірне нерухоме майно, яке вибуло поза волею власника Дніпровської міської ради повинно бути витребувано від [PERSON] , як добросовісного набувача в порядку ч.1 ст. 388 ЦК України. Водночас, відповідач [PERSON] не погодившись із позовом подав відзив на нього в якому зазначив, що до того часу, поки рішенням суду не встановлений факт незаконної приватизації квартири, у позивача не має законних підстав ставити питання про недійсність договору купівлі-продажу спірної квартири. Щодо витребування майна з його володіння, то за законом добросовісний набувач не повинен зазнавати збитків через помилки власника у виборі контрагента. Є несправедливим позбавити добросовісного набувача речі, яка за волею власника чи його контрагента вийшла з їхнього володіння. За таких умов майно не витребовується на підставі ст. 388 ЦК України у добросовісного набувача, у якого за законом виникає право власності на це майно. Позивач повинен був звернутися з відповідним позовом про відшкодування збитків до особи, що здійснила неправомірне відчуження майна власника, тобто до [PERSON] Крім того, [PERSON] була основним та єдиним квартиронаймачем спірної квартири з 1993 року. Тобто сам позивач ще у 1993 році позбавився володіння своїм майном, передавши його [PERSON] . Виходячи з викладеного, просив відмовити у задоволенні позову. В свою чергу, керівник Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради подав відповідь на відзив у якій зазначив, що спірна квартира належить до комунальної власності та органом приватизації житлового фонду у приватну власність ніколи не передавалася. Вказана обставина підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а саме: листом Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради № 1/9-2466 від 26.1.2018, висновком експертів Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 14.12.2016, інформацією КП «ДМБТІ» ДОР № 19605 від 28.12.2018, інформацією Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 11.09.2017 №6/5-18. Сам факт набуття [PERSON] спірного майна є сумнівним, оскільки набуваючи власність за спірним договором купівлі-продажу, він не мав перешкод у доступі до законодавства, інформації, що міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Єдиному державному реєстрі судових рішень. Так, проявивши розумну обачність, [PERSON] міг встановити, що рішення про приватизацію спірної квартири не приймалося. Ухвалою суду від 27 лютого 2019 року відкрито провадження, залучено до участі у справі, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко І.А. та призначено справу до розгляду в підготовчому засіданні за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 27 лютого 2019 року відмовлено у задоволенні заяви керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради про забезпечення позову по вказаній справі. Ухвалою суду від 25 квітня 2019 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Прокурори та представники Дніпровської міської ради в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та зокрема зазначив, що спірну квартиру придбав у [PERSON] в 2017 році. Якби із квартирою були якісь проблеми нотаріус не посвідчив би угоду про її відчуження. Відповідач [PERSON] будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила. Представник відповідача приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Мазуренка С.В. в судовому засіданні пояснив, що його довіритель не заперечує проти задоволення позову. В подальшому від відповідача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, в якій він також просив ухвалити рішення згідно чинного законодавства. Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко І.А. в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Заслухав доводи сторін, врахувавши нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів, суд прийшов до такого. Як вбачається з матеріалів справи, 08 жовтня 1960 року [PERSON] на сім`ю із чотирьох чоловік: [PERSON] (дружини), [PERSON] (доньки), [PERSON] (матері) був вданий ордер на зайняття квартири [ADDRESS] (а.с.47-48). Наказом Придніпровської ДРЕС «Дніпроенерго» № 173 від 19.08.93, [PERSON] був наданий дозвіл на переоформлення особового рахунку на квартиру [ADDRESS] у зв`язку зі смертю основного квартиронаймача і згоди всіх членів сім`ї (а.с.49-51). На підставі вказаного наказу [PERSON] на своє ім`я переоформила особовий рахунок за № [NUMBER] на квартиру [ADDRESS] (а.с.47). Відповідно до рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 3535 від 20.11.2003, територіальною громадою міста прийнято у комунальну власність житлові будинки ВАТ «Дніпроенерго», серед яких у переліку в графі під № 102, вказаний будинок [ADDRESS] (а.с.40-44). Також, в матеріалах справи міститься копія свідоцтва про право власності на житло від 03.04.2002, яке посвідчує, що квартира [ADDRESS] дійсно належить на праві приватної власності [PERSON] Вказане свідоцтво видане Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради згідно із розпорядженням (наказом) від 03.04.2002, №152-П (а.с.55,56). 13 липня 2016 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренко С.В. на підставі виникнення права власності (вказаного свідоцтва про право власності) та на підставі свого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 30431873 від 13.07.2016, вніс запис про реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , за №15366159 (а.с.22). 22 серпня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Зайченко І.А., зареєстровано в реєстрі за № 2008 (а.с.57-60). Тоді ж, на підставі вказаного договору купівлі-продажу та рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Зайченко І.А., внесено запис про реєстрацію за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] (а.с.22). Також, судом під час судового розгляду досліджені наявні в матеріалах справи письмові докази, серед яких: -інформація Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради №1/9-2466 від 26.12.2018, в якій зазначено, що свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] , органом приватизації не видавалось (а.с.38); -довідка КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» ДОР №19605 від 28.12.2018, в якій вказано, що станом на 31.12.2012 в інвентаризаційній справі відсутні відомості про право власності за адресою: [ADDRESS] ; -постанова про залучення спеціаліста відділу захисту інтересів територіальної громади м. Дніпропетровська у судах загальної юрисдикції управління правового забезпечення Дніпропетровської міської ради Ресенчук О.Ю. , як представника потерпілої особи Дніпропетровської міської ради у кримінальному провадженні, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №1201604063002460 від 10.08.2016, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.190, ч.4 ст. 358 КК України, за фактом заволодіння шахрайським шляхом об`єктами нерухомого майна, зокрема квартирою [ADDRESS] (а.с.68); -висновок експертів №13/2.3,1.1-547/548 від 14.12.2016, яким встановлено, що зображення відбитку круглої гербової печатки з реквізитами Дніпропетровської міської ради Управління житлового господарства в свідоцтві про право власності на житло від 03.04.2002 за №152-П виготовлено електрографічним способом за допомогою копіювально-розмножувальної техніки (лазерного принтера, копіра,тощо) (а.с.85). Так, суд оцінивши зібрані у справі докази, їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, зазначає про таке. Позивач обґрунтовуючи свої вимоги посилався на те, що приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренко С.В. всупереч вимогам законодавства, без належного підтвердження достовірності правовстановлюючих документів, зареєстрував за [PERSON] право власності на спірну квартиру на підставі підробленого свідоцтва про право власності. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ( в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У відповідності до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі, зокрема: свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката; Згідно з ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор під час прийняття рішення встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних інформаційних систем, документів та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником. Статтею 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; 3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; 4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; 5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; 6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; 7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав; 9) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі; 11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав; 12) заявник звернувся із заявою про державну реєстрацію права власності щодо майна, що відповідно до поданих для такої реєстрації документів відчужено особою, яка на момент проведення такої реєстрації внесена до Єдиного реєстру боржників, зокрема за виконавчими провадженнями про стягнення аліментів за наявності заборгованості з відповідних платежів понад три місяці. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття. Відмова в державній реєстрації прав з підстав, не передбачених частиною першою цієї статті, заборонена. Отже, як встановлено судом документом, що посвідчував право власності [PERSON] на спірний об`єкт нерухомості і був підставою для здійснення приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської міської ради Мазуренко С.В. державної реєстрації такого права - було свідоцтво про право власності на житло від 03.04.2002. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже, як встановлено судом, у встановленому законом порядку незаконність набуття [PERSON] права власності на спірну квартиру на підставі свідоцтва про право власності встановлена не була. Саме свідоцтво про право власності у встановленому судом порядку не скасовано, не визнано недійсним чи підробленим. Наявні в матеріалах справи письмові докази (інформації, довідки) в яких зазначено, що свідоцтво про право власності на спірну квартиру [PERSON] не видавалося та висновок експертів, що зображення відбитку круглої гербової печатки в свідоцтві про право власності на житло виготовлено електрографічним способом за допомогою копіювально-розмножувальної техніки (лазерного принтера, копіра, тощо), не є тими передбаченими законом підставами з яких прямо випливає незаконність набуття [PERSON] права власності на спірну квартиру. Відповідно до ч. ч. 1,3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Судом роз`яснювались сторонам вищевказані вимоги законодавства, однак позивач не скористався своїм правом на уточнення чи збільшення позовних вимог, а підтримав вимоги у заявленому первісному вигляді. Отже, враховуючи, що незаконність набуття [PERSON] права власності на спірну квартиру у встановленому законом порядку не встановлена та позивачем не доведено підстави неправомірності чи будь-якого порушення процедури реєстрації права власності, то вимога позивача про визнання неправомірним та скасування рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренка С.В. про проведення державної реєстрації права приватної власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] задоволенню не підлягає. Щодо інших позовних вимог, суд зазначає про таке. Згідно з ЦК України особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутись до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст.ст. 215- 235 ЦК України), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст.ст. 330, 338 ЦК України). Так, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно з ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Аналіз положень статей 215, 216, 330, 388 ЦК України дає підстави вважати, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст.388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача (тобто, у набувача, який придбав майно не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно, про що цей набувач не знав і не міг знати). В даному випадку право на витребування майна з чужого володіння обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. Як установлено судом, позивач обґрунтовуючи вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири посилався на те, що [PERSON] не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності на розпорядження спірним нерухомим майном, яке вийшло з володіння Дніпровської міської ради поза його волею, на підставі підробленого свідоцтва про право власності, що органом приватизації ніколи не видавалось. Проте, позивач на підтвердження вказаних обставин не надав належних, допустимих та достовірних доказів того, що свідоцтво про право власності на спірну квартиру у встановленому законом судовому порядку визнано підробленим, скасованим або недійсним. Отже, судом не встановлено, а позивачем не доведено, що спірний договір купівлі-продажу укладений [PERSON] без необхідного обсягу відповідних на те прав та повноважень. Крім того, якщо позивач вважає себе власником спірного майна переданого на виконання недійсного правочину (свідоцтва про право власності), яке було відчужене третій особі [PERSON] , то наступний правочин щодо відчуження цього майна, який був вчинений після недійсного правочину, не потребує визнанню недійсним. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч.1 ст. 388 ЦК України. Отже, з урахуванням викладеного, вимога позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири від 22.08.2017 року, задоволенню не підлягають. Також, за наявних обставин справи, суд позбавлений можливості застосувати механізм витребування майна, визначений ст. 388 ЦК України, оскільки свідоцтво про право власності на спірну квартиру у встановленому законом порядку не скасовано, не визнано недійсним чи підробленим, тому відповідно відсутні підстави для висновку про вибуття спірного майна з володіння власника Дніпровської міської ради, поза його волею. Таким чином, вимоги позивача не підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо понесених судових витрат, то відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України вони покладаються на позивача.

Outcome: dismissed