Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-20 00:00:00

Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - Позивач) 05 лютого 2016 року, в особі свого представника, звернулося до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі - Відповідач) про відшкодування в порядку регресу витрат, пов'язаних з виплатою страхового відшкодування. Позивач вимоги обґрунтовує тим, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди за участю автомобіля марки «Чері», державний номер [NUMBER], яким керував Відповідач, та автомобіля марки «Мерседес», державний номер [NUMBER], котра сталася 29 листопада 2012 року в місті Києві по вулиці Жилянській, автомобілю марки «Мерседес», державний номер [NUMBER] заподіяно шкоду на суму 26 866 грн. 57 коп., що підтверджується звітом про оцінку автомобіля від 12 грудня 2012 року. Згідно з постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 21 грудня 2012 року [PERSON] визнано винним у скоєнні даної дорожньо-транспортної пригоди. Позивач зауважує, що на момент виникнення дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність Відповідача як власника наземного транспортного засобу застрахована не була. Тому, на підставі положень Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Позивач 13 лютого 2013 року здійснив виплату відшкодування потерпілій особі в розмірі 24 000 грн. 00 коп. До того ж, Позивач зазначив, що у зв'язку з виплатою страхового відшкодування поніс додаткові витрати на суму 736 грн. 00 коп. Отже, загальна сума заборгованості Відповідача перед ним становить 24 736 грн. 00 коп. Просив суд ухвалити судове рішення, яким стягнути на його користь вказану суму із Відповідача в порядку регресу, а також відшкодувати судові витрати, пов'язані із розглядом справи, в тому числі витрати на правову допомогу у розмірі 2 000 грн. 00 коп. Представник Позивача надіслав на адресу суду клопотання про розгляд справи за відсутності сторони Позивача. Позов з підстав, зазначених у позовній заяві, підтримав повністю. Позовні вимоги просив суд задовольнити у повному обсязі. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання не з'явився. Про місце, день та час судового розгляду повідомлений належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Клопотання про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи за його відсутності, як і заперечень на позов, до суду не подавав. Суд вбачає за можливе розглядати справу за відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів, ухваливши у справі заочне рішення. Розглянувши позов, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд знаходить позов таким, що підлягає задоволенню частково, з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] 29 листопада 2012 року, керуючи автомобілем марки «Чері», державний номер [NUMBER], не витримав безпечну дистанцію руху, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем марки «Мерседес», державний номер [NUMBER], що призвело до пошкодження транспортних засобів (а.с. 7). Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди належному [PERSON] автомобілю марки «Мерседес», державний номер [NUMBER], завдані механічні пошкодження. Відповідно до Звіту № 7833 про оцінку автомобіля Mercedes - Benz E320, державний номер [NUMBER], складеного 12 грудня 2012 року, вартість відновлювального ремонту вказаного автомобіля, пошкодженого в результаті ДТП, складає 26 866 грн. 57 коп. (а.с.13-20). За змістом частини 4 статті 61 Цивільного процесуального кодексу України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Згідно постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 21 грудня 2012 року, щодо даної дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (а.с. 7). Вказане судове рішення є чинним. Суд встановив, що на момент настання дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність [PERSON] як власника наземного транспортного засобу застрахована не була. За змістом частини 3 статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Виходячи зі змісту частини 2 статті 4 Цивільного кодексу України, основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу. За змістом підпункту «а» пункту 41.1. статті 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння, у тому числі, транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі. За умовами пункту 1 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України, шкода завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно до частини 1 статті 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Судом встановлено, що відповідно до Платіжного доручення № 832 від 13 лютого 2013 року, Позивачем було здійснено виплату страхового відшкодування потерпілій особі [PERSON] у розмірі 24 000 грн. 00 коп. (а.с. 8), яка підлягає стягненню з Відповідача на користь Позивача в порядку регресу. Крім того, Позивач просив суд стягнути з Відповідача на його користь 736 грн. 00 коп., сплачених Позивачем за послуги аварійних комісарів, що підтверджується Платіжним дорученням № 600 від 06 лютого 2013 року (а.с.10). Суд вважає, що вказана вимога задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 988 Цивільного кодексу України, страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Страхова виплата за договором страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. За змістом статті 9 Закону України «Про страхування», страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник. Непрямі збитки вважаються застрахованими, якщо це передбачено договором страхування. У разі коли страхова сума становить певну частку вартості застрахованого предмета договору страхування, страхове відшкодування виплачується у такій же частці від визначених по страховій події збитків, якщо інше не передбачено умовами страхування. Суд критично оцінює позицію Позивача в частині позовних вимог щодо стягнення з Відповідача вартості послуг аварійних комісарів в розмірі 736 грн. 00 коп., оскільки вказана сума не є реальними збитками, завданими Відповідачем внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Крім того, у відповідності до статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, із Відповідача на користь Позивача підлягає присудженню судовий збір розмірі 1 378 грн. 00 коп. При цьому додатково Позивач просив присудити із Відповідача на його користь 2 000 грн. 00 коп. витрат на правову допомогу. Відповідно до частини 1 та пункту 2) частини 3 статті 79 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних розглядом справи. До витрат, пов'язаних із розглядом справи, належать, у тому числі, витрати на правову допомогу. Згідно з частинами 1 та 2 статті 84 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до статті 56 Цивільного процесуального кодексу України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Особа, зазначена в частині першій цієї статті, має право: знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії долучених до справи документів, бути присутнім у судовому засіданні. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. Оскільки Позивач не звертався до суду із заявою про допуск його представника до участі в розгляді справи в порядку статті 56 Цивільного процесуального кодексу України, вказана вимога щодо присудження на його корить витрат на надання правової допомоги задоволенню не підлягає. А всього з Відповідача на користь Позивача підлягає стягненню 25 378 грн. 00 коп. З урахування викладеного, на підставі статей 988, 1188, 1191 Цивільного кодексу України, статті 9 Закону України «Про страхування» від 07 березня 1996 року, статті 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року, статей 10, 11, 13, 56, 57, 60, 61, 79, 82, 209, 212- 215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

Outcome: approved