Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-11 00:00:00

І. Стислий виклад позицій учасників справи. У грудні 2019 р. [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) звернулася до суду з позовом про визнання протиправними та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте державним реєстратором прав на нерухоме майно - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрельченко Оленою Володимирівною (далі - державний реєстратор Стрельченко О.В., відповідач 2) від 17.02.2017, індексний номер 33918898, про реєстрацію права власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] (далі - [PERSON] , відповідач 1). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорюване рішення було прийняте з порушенням Закону України «Про іпотеку» та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, а саме: рішення про державну реєстрацію прав прийнято пізніше, ніж було здійснено запис про право власності; при зверненні [PERSON] до державного реєстратора із заявою про реєстрацію права власності не було надано підтвердження факту невиконання іпотекодавцями договору позики станом на 2017 р.; іпотечний договір забезпечував виконання лише умов договору позики від 28.01.2012 в той час як підставою виникнення права власності [PERSON] серед іншого зазначено і договір позики від 29.10.2012. Від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву із запереченнями проти позову, які мотивовані тим, що позивачем не обґрунтовано та не доведено порушення оспорюваним рішенням її прав та законних інтересів, звернення стягнення на предмет іпотеки було здійснено у спосіб, передбачений іпотечним договором, а реєстраційні дії були вчинені з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. У запереченнях проти позову державний реєстратор Стрельченко О.В. зазначила, що вона не є належним відповідачем у спірних правовідносинах, а оспорювана реєстраційна дія була здійснена з повним дотриманням вимог закону на підставі поданих заявником документів, необхідних для державної реєстрації прав. Вказала, що дослідженням наданих заявником документів було встановлено, що заявлені права та подані документи повністю відповідають вимогам законодавства, відсутні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно, та заявником дотримано передбачений законодавством тридцятиденний термін, наданий боржникам задля виконання ними своїх порушених зобов`язань у добровільному порядку. Зважаючи на викладене, не було встановлено передбачених статтею 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підстав для відмови у державній реєстрації. В судовому засіданні третя особа [PERSON] (далі - [PERSON] , третя особа 1) позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Третя особа [PERSON] (далі - [PERSON] , третя особа 2) про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку за зареєстрованим місцем його проживання, проте в судове засідання не з`явився, пояснення щодо позову та/або відзивів від нього не надійшли. ІІ. Рух справи, заяви (клопотання) учасників справи та процесуальні дії суду. Ухвалою від 16.12.2019 позов залишено без руху. 10.02.2020 від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви та позовна заява у новій редакції. Ухвалою від 12.02.2018 відкрито провадження за даним позовом та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження в підготовче засідання на 02.06.2020. В підготовчому засіданні 02.06.2020 оголошено перерву до 23.09.2020. 04.06.2020 від відповідача 2 надійшли заперечення (відзив) проти позову. 27.07.2020 від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву. 23.09.2020 від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Ухвалою від 23.09.2020 закрито підготовче провадження та праву призначено до розгляду по суті на 12.11.2020. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом. [PERSON] (далі - [PERSON] ), її дочка [PERSON] , сини [PERSON] та [PERSON] на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» набули у власність в рівних долях (частках) квартиру,що розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим Відділом приватизації державного житлового фонду Харківської районної державної адміністрації м. Києва 13.01.1999 (розпорядження № 22744). На підставі договору дарування від 24.06.2009 право власності позивача на ј частину вищевказаної квартири припинилося та перейшло до її матері [PERSON] 28.01.2012 між позикодавцем [PERSON] та позичальниками [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було укладено нотаріально засвідчений договір позики, предметом якого є надання позикодавцем позичальникам у безпроцентну позику валютних цінностей на суму 29 500 дол. США. Сторони договору погодили, що в період з лютого по вересень 2012 р. позичальники будуть повертати суму позики щомісяця рівними частинами - по 500 дол. США, не пізніше 28 числа кожного місяця, а решта позики в сумі 25 500 дол. США має бути повернута не пізніше 28.10.2012. На підтвердження факту отримання позики позичальники надали позикодавцю власноручну розписку. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним договором позики 28.01.2012 між його сторонами було укладено нотаріально засвідчений іпотечний договір, згідно з умовами якого [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (іпотекодавці) передають [PERSON] (іпотекодержателю) в іпотеку належну їм на праві власності квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] (далі - предмет іпотеки). Пунктом 8 іпотечного договору передбачено, що іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки при простроченні іпотекодавцями сплати боргу будь-якого з поточних платежів більш ніж на п`ять днів за договором позики, в забезпечення якої укладається цей договір. Згідно з умовами, визначеними пунктом 11 іпотечного договору, у випадку невиконання іпотекодавцями письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушення зобов`язань за договором та/або договором позики у встановлений іпотекодержателем строк, таку вимогу іпотекодержатель може задовольнити за рахунок предмету іпотеки, що є предметом договору. Це застереження відповідно до закону вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя та свідчить про одну з наступних обставин: а) набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержателем. Підписанням договору іпотекодавці засвідчують, що вони надають іпотекодержателю згоду про набуття права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за власним одноосібним письмовим рішенням іпотекодержателя набути предмет іпотеки у власність. Іпотекодавці підписанням договору засвідчують, що наявність будь-яких інших документів, крім договору та письмового рішення іпотекодержателя набути предмет іпотеки у власність, для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки не вимагається. Ці документи є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності; б) продажу предмету іпотеки будь-які особі та будь-яким способом, на підставі договору купівлі-продажу у порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавці шляхом підписання цього договору надають іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною, яка встановлена згодою між іпотекодавцями та іпотекодержателем на момент укладання такого договору або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя і здійснити всі необхідні дії. Право вибору способу задоволення вимог іпотекодержателя серед перелічених пунктом 11 договору належить іпотекодержателю. 29.10.2012 між позикодавцем [PERSON] та позичальником [PERSON] було укладено нотаріально засвідчений договір позики, предметом якого є надання позикодавцем позичальнику у безпроцентну позику грошових коштів в сумі 28 800 грн., що за середнім курсом продажу доларів США приватним особам комерційними банками м. Києва складає 3 600 дол. США. Сторони договору погодили, що у разі зміни курсу валют сума повернення позики повинна рівнятися сумі в гривні, еквівалентній 3 600 дол. США. Згідно з умовами цього договору позичальник зобов`язався повертати позику щомісяця, рівними частинами - по 400 дол. США,не пізніше 29 числа кожного місяця, та повернути усю суму позики не пізніше 29.07.2013. 18.10.2016 [PERSON] направила позичальникам вимогу про усунення порушення виконання зобов`язань з повернення боргу за договорами позики у тридцятиденний строк з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки в разі її невиконання та про добровільне звільнення предмета іпотеки. Зі змісту вказаної вимоги вбачається, що позичальники порушили зобов`язання за договорами позики та на вказану дату неповернута сума боргу за обома договорами позики становила 20 400 дол. США. 21.10.2016 та 27.10.2016 позичальники отримали три рекомендовані та один цінний лист, вкладенням у які була вищевказана вимога про усунення порушення виконання зобов`язань за договорами позики з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень, засвідченими відтисками печатки та підписами уповноваженого працівника поштового відділення. Більше того, копія вимоги про усунення порушення виконання зобов`язань за договорами позики була додана до позовної заяви, що є ще одним доказом її одержання позичальниками. На підставі рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Стрельченко О.В. від 17.02.2017 (індексний номер 33918898) здійснено державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем [PERSON] , номер запису про право власності: 19109208. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна вбачається, що підставою для проведення оспорюваної реєстраційної дії послугували такі документи: іпотечний договір від 28.01.2012; договір позики від 28.01.2012; договір позики від 29.10.2012; вимога про усунення порушень виконання зобов`язань від 17.10.2016. [INFO] [PERSON] померла. Згідно з даними довідки приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кошель І.А. спадкоємцями за законом, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] , є її чоловік [PERSON] , дочка [PERSON] та сини [PERSON] та [PERSON] . IV. Зміст спірних правовідносин, норми права і мотиви їх застосування. У статтях 15, 16 ЦК України закріплене право кожного на захист свого цивільного (особистого немайнового або майнового) права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У частині 2 статті 16 ЦК України визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення. Такий спосіб захисту застосовується у разі, коли суб`єктивне право не було припинене і його можна відновити шляхом усунення наслідків правопорушення. Частина перша статті 509 ЦК України визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Передбачені цивільним законодавством забезпечувальні заходи виконання зобов`язання завжди виникають у зв`язку з основним зобов`язанням і, як правило, мають залежний від основного зобов`язання характер, тобто їх дійсність залежить від дійсності основного правочину. Одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є застава, в силу якої кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (стаття 572 ЦК України). Застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду (стаття 1 Закону України «Про заставу»). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина перша статті 575 ЦК України). За положеннями частини 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до приписів статті 36 Закону № 898-IV сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Завершенням позасудового врегулювання є державна реєстрація прав власності на всі предмети іпотеки, що виступають забезпеченням за основним зобов`язанням: за іпотекодержателем (якщо звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність іпотекодержателем); за покупцем (якщо звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу іпотекодержателем третій особі). Порядок звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність іпотекодержателем встановлює стаття 37 Закону № 898-IV. Згідно цієї норми іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Правовідносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV (далі - Закон № 1952-IV). Відповідно до статті 1 Закону № 1952-VI його дія поширюється на державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав. Згідно з частиною 1 статті 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державній реєстрації прав підлягають: 1) право власності; 2) речові права, похідні від права власності: право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншою капітальною спорудою (їх окремою частиною), що виникає на підставі договору найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки; іпотека; право довірчої власності; інші речові права відповідно до закону; 3) право власності на об`єкт незавершеного будівництва; 4) заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження (стаття 4 Закону № 1952-VI). Статтею 37 Закону № 1952-VI передбачено, що рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України та його територіальних органів або до суду. За обставинами справи установлено, що іпотекодавець [PERSON] померла, а рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки оскаржується її дочкою [PERSON] , яка за законом набула право на спадкування після смерті матері. Згідно статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). За змістом положень цивільного законодавства у спадщину переходять усі цивільні права та обов`язки спадкодавця за винятком тих з них, які є невідчужуваними, нерозривно пов`язані з його особою, а відтак не здатні передаватися іншим суб`єктам. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина 5 статті 1268 ЦК України). Згідно зі статтею 328 цього Кодексу право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з визначених законом підстав набуття права власності є спадкування. Отже ураховуючи, що в результаті рішення про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна за іпотекодержателем [PERSON] даний об`єкт вибув із власності іпотекодавців, в тому числі і з власності спадкодавця [PERSON] , суд дійшов висновку, що [PERSON] як спадкоємець останньої має обґрунтовану юридичну заінтересованість у скасуванні рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем. Зважаючи на викладене, суд відхиляє доводи відповідача про те, що оспорюване рішення державного реєстратора не порушує права позивача. Водночас судом не встановлено обставин, які б свідчили про протиправність оскаржуваного рішення державного реєстратора і слугували підставою для його скасування. За обставинами справи установлено, що позичальниками не були виконані зобов`язання за договором позики від 28.01.2012 та вимога позикодавця про усунення порушення виконання зобов`язань за даним договором, а відтак за умовами пункту 11 іпотечного договору [PERSON] набула права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. У відповідності до частини першої статті 18 Закону № 1952-VI державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) прийняття документів, що подаються разом із заявою про державну реєстрацію прав, виготовлення їх електронних копій шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та розміщення їх у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв про державну реєстрацію прав, що надійшли на розгляд; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, зупинення державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав або про відмову в такій реєстрації; 6) відкриття (закриття) розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до Державного реєстру прав відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування інформації з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником; 8) видача документів за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Стаття 27 Закону № 1952-VI визначає, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: 1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; 2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів; 5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; 6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката; 7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; 9) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації; 13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно. Перелік інших документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (частина друга статті 18 Закону № 1952-VI ). Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25.12.2015 (в редакції, чинній на час вчинення оспорюваної реєстраційної дії, далі - Порядок № 1127) для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Судом установлено, що для оспорюваної державної реєстрації права власності [PERSON] було подано усі передбачені Законом № 1952-VI та Порядком № 1127 документи, а саме: договір позики від 28.01.2012, посвідчений приватним нотаріусом КМПНО Анохіною В.М. за реєстровим № 147; розписка позичальників про одержання коштів; іпотечний договір від 28.01.2012, посвідчений приватним нотаріусом КМПНО Анохіною В.М. за реєстровим № 148; свідоцтво про право власності від 13.01.1999; договір дарування частини квартири від 24.06.2009, посвідчений приватним нотаріусом КМПНО Отрок Н.В. за реєстровим № 1430; витяг з державного реєстру правочинів від 24.06.2009 за № 7430211; реєстраційне посвідчення № 005851, видане КП Київське міське БТІ 28.07.2009; копія письмової вимоги про усунення порушень, надіслана іпотекодержателем іпотекодавцевцям; рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, з моменту отримання яких іпотекодавцями (21.10.2016 та 27.10.2016) пройшло понад 30 днів. Судом також установлено, що для вчинення оспорюваної реєстраційної дії [PERSON] були надані інші документи, подання яких на той час відповідно до Порядку № 1127 не було обов`язковим, але було передбачене умовами іпотечного договору, зокрема звіт про незалежну оцінку квартири від 09.12.2016, складений оцінювачем [PERSON] . Наведене дає підстави вважати, що відповідачем [PERSON] було надано державному реєстратору усі передбачені нормативно-правовими актами документи, а оспорювана реєстраційна дія була вчинена з дотриманням порядку державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки. Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, проте жодних доказів, які б свідчили про виконання іпотекодавцями зобов`язань з повернення позичених коштів, позивачем не надано. Зі змісту запису про право власності вбачається, що часом прийняття рішення про державну реєстрацію прав є 18:05:01 год., в той час як державна реєстрація здійснена о 18:02:00, проте вказана розбіжність узгоджується з положеннями норми частини 9 статті 18 Закону № 1952-VI (у чинній на той час редакції), якою передбачено, що датою і часом державної реєстрації прав та їх обтяжень вважається дата і час реєстрації відповідної заяви. Отже ураховуючи, що за визначеною статтею 18 Закону № 1952-VI та пунктом 12 Порядку № 1127 процедурою реєстрації права власності прийняттю державним реєстратором рішення про державну реєстрацію прав має передувати розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, що включає зокрема перевірку відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав та відмови в державній реєстрації прав, є цілком очевидним, що рішення про державну реєстрацію прав приймається через певний час після подання та реєстрації відповідної заяви. Що стосується посилань позивача на те, що підставою виникнення у [PERSON] права власності на предмет іпотеки серед іншого зазначено договір позики від 29.10.2012, виконання зобов`язань за яким іпотекою не забезпечувалось, то з огляду на встановлений факт невиконання іпотекодавцями зобов`язань за договором позики від 28.01.2012 вказана обставина жодним чином не впливає на законність оспорюваного рішення про державну реєстрацію прав. Заслуговують на увагу і доводи державного реєстратора Стрельченко О.В. про те, що вона не є належним відповідачем у спірних правовідносинах. Так, аналіз змісту законодавчих норм, які визначають порядок здійснення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та обтяжень таких прав, дає підстави для висновку, що сторонами у справі щодо реєстрації майна та майнових прав, якщо такі вимоги є похідними від спору про право цивільне, є з одного боку особа, яка оспорює реєстраційну дію, а з іншого - особа, на користь якої вчинено оспорювану реєстраційну дію, якою у даному випадку є [PERSON] , а відтак вимоги позивача до державного реєстратора Стрельченко О.В. є безпідставними, тобто такими, що заявлені до неналежного відповідача. Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог [PERSON] про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна та відмовляє у їх задоволенні. V. Розподіл судових витрат між сторонами. За правилом, встановленим статтею 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові - на позивача. Отже з огляду на результат розгляду справи сплачений при подачі цього позову судовий збір покладається на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed