Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-27 00:00:00

І. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача. 11 жовтня 2018 року [PERSON] (надалі позивач) звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] (надалі відповідач) про стягнення на її користь аліментів на утримання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що з нею проживає та знаходиться на її утриманні малолітня дитина. Відповідач своїх зобов'язань щодо утримання доньки не виконує, матеріальної допомоги не надає, що ставить її в надзвичайно скрутне матеріальне становище. Відповідач відзив на позовну заяву не надав. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з'явилася, звернулася до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги [PERSON] підтримує в повному обсязі, просить суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON]в судове засідання не з'явився. За вказаною в позовній заяві адресою судом було направлено: копію ухвали про відкриття провадження у справі, копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів, повістку. Конверти повернулися до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Також відповідач викликався до суду на розгляд справи через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Причини неявки, суду не повідомив. Відповідно до ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Враховуючи, що від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, а також відповідач, який належним чином повідомлений не з'явився в судове засідання та причини неявки суд не повідомив, суд вважає за можливе розглянути справу по суті на підставі наявних в ній даних чи доказів (постановити рішення). ІІІ. Інші процесуальні дії у справі. Судом на підставі частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК), у зв'язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. ІV. Фактичні обставини, встановлені cудом та зміст спірних правовідносин. 12 вересня 2009 року [PERSON]та [PERSON] зареєстрували шлюб, після реєстрації якого присвоєно прізвище дружині [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 4). Від спільного подружнього проживання сторони мають малолітню доньку, [PERSON], [INFO], у свідоцтві про народження якої батьком записано [PERSON], а матір'ю записано [PERSON] (а.с. 5). Дитина проживає разом з матір'ю та знаходиться на її утриманні. Відповідно до довідки, виданої Баришівською селищною радою Київської області №1852 від 05 жовтня 2018 року, гр. [PERSON] має доньку [PERSON], [INFO], яка знаходиться на утриманні матері (а.с. 6). V. Мотивація позиції суду. У відповідності до статті 3 «Конвенції про права дитини» від 20 листопада 1989 року (далі Конвенція), яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 18 Конвенції передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із статтею 180 Сімейного кодексу України (далі СК) батьки зобов'язанні утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Виходячи із змісту статті 181 СК за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов'язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів. В свою чергу, відповідачем не надано в судове засідання доказів, які б були підставою для зменшення розміру аліментів або звільнення від їх сплати. Визначаючи розмір аліментів, відповідно до статті 182 СК Суд враховує: -стан здоров'я та матеріальне становище дітей; -стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; -відсутність у платника непрацездатних батьків та наявність іншої дитини від першого шлюбу; -відсутність в матеріалах справи доказів про наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; -відсутність в матеріалах справи доказів про витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; -також враховуються інші обставини, що мають істотне значення. Сукупність приведених доказів, їх оцінка переконують суд про наявність підстав для стягнення з відповідача коштів на утримання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з дня пред'явлення позову до суду. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. З 1 січня 2018 року встановлений прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розмірі 1762 грн., відповідно до ст. 7 Закону «Про державний бюджет на 2018 рік». Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою, справляється судовий збір в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи звільняються: позивачі - у справах про стягнення аліментів; позивачі - громадяни, віднесені до 1 та 2 категорій постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи. Як вбачається з матеріалів справи, позивач та відповідач являються особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 2), що підтверджується посвідченнями (а.с. 21, 22). Оскільки обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, тому на підставі ч. 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: approved