Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-23 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. 21 вересня 2000 року між сторонами була досягнута угода про укладання договору купівлі-продажу нерухомості, а саме: квартири [ADDRESS] . Договір був укладений в Криворізькій філії Товарної Біржі «Українська» і зареєстрований у КП «Криворізьке БТІ». [INFO] чоловік позивача помер і після його смерті відкрилася спадщина у вигляді частки цієї квартири. Однак нотаріус у видачі свідоцтва про право на спадщину відмовила, оскільки договір не посвідчений нотаріально, тому позивач звертається до суду за захистом своїх прав і просить визнати договір купівлі-продажу дійсним. Процесуальні дії у справі. 04.06.2021 позовна заява отримана судом. 09.07.2021 на запит суду отримана інформація про реєстрацію місця проживання відповідачів. 03.08.2021\~позовна заява\~прийнята до\~розгляду,\~провадження у справі відкрито. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, і за клопотанням представника позивача витребувано докази у справі. Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювались. Заяви, клопотання. У судове засідання учасники справи не з`явились, їх належним чином повідомлено про дату, час і місце судового засідання: - від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити. Не заперечують проти ухвалення заочного рішення; - відповідачі про причини неявки не повідомили, правом надання відзиву на позов не скористались; - треті особи [PERSON] , [PERSON] надіслали заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують, просять задовольнити; - представник третьої особи Товарної біржі «Українська» про причини неявки не повідомив, заперечень проти позову або пояснень по суті позовних вимог не надав. За таких обставин, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, що відповідає положенням ч.4 ст.223 та ст.280 ЦПК України. Фіксування судового засідання технічними засобами у відповідності до ч.2 ст.247\~ЦПК України не здійснюється. Фактичні обставини, встановлені судом. 21 вересня 2000 року згідно договору купівліпродажу нерухомості позивач та її чоловік [PERSON] , які діяли за себе і своїх неповнолітніх дітей [PERSON] , 1991 року народження, та [PERSON] , 1993 року народження, придбали у відповідачів двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 43,8 кв.м., житловою площею 28,1 кв.м. Вказаний договір був укладений на Товарній Біржі «Українська», згідно ст.15 Закону України «Про товарну біржу», і зареєстрований за №96876 від 21 вересня 2000 року /а.с.9/. Згідно п.2 Договору купівлі-продажу нерухомості, вказаний об`єкт нерухомості належав відповідачам на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 01.03.1994, виданого органом приватизації Інгулецького державного гірничо-збагачувального комбінату (зареєстровано в Криворізькому БТІ в реєстровій книзі за №7пвш-488-2848). 22 вересня 2000 року покупці зареєстрували право власності на вказану квартиру в КП ДОР «Криворізьке БТІ» /а.с.10/. Після смерті чоловіка та батька [PERSON] позивач та треті особи [PERSON] , [PERSON] звернулися до нотаріальної контори із заявами про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , але у вчиненні нотаріальної дії їм було відмовлено через неналежний правовстановлюючий документ на спадкове майно біржову угоду за участю неповнолітніх осіб /а.с.15/. Позивач, як співвласник майна, не має можливості реалізувати свої права на отримання спадщини, оскільки вказаний договір не посвідчено нотаріусом. Зміст спірних правовідносин. Встановленим судом обставинам відповідають правовідносини з порядку належного оформлення та форми договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири), передбачені ст.227 ЦК України 1963 року, норми якої діяли на момент укладення договору. Норми права, які застосовує суд. Відповідно до ст.224\~ЦК України 1963 року, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з нормою ст.227 цього Кодексу, договір купівлі-продажу повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Договір купівлі-продажу нерухомого майна підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно до ст.153 ЦК України 1963 року, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.47 ЦК України 1963 року, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Отже, у даному випадку правомірним буде застосування ст.15 Закону України «Про товарну біржу», який дозволяв укладати біржові угоди щодо відчуження нерухомості фізичною особою без нотаріального посвідчення. Згідно з ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що норми ч.2 ст.220 ЦК України не застосовуються до правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. На цей час правочини щодо купівлі-продажу нерухомості підлягають державній реєстрації. Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Висновок суду. Аналізуючи спірні правовідносини в контексті вказаних норм права, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки норми про державну реєстрацію правочинів щодо відчуження нерухомості, введені тільки з набранням чинності ЦК України 2003 року, тобто з 01.09.2004 року. До цього часу, в тому числі і на час укладення спірної угоди (21 вересня 2000 року), норми щодо реєстрації правочинів не були чинними. На той час діяли норми, які передбачали тільки реєстрацію нерухомого майна. Як вбачається з матеріалів справи, вимоги щодо реєстрації нерухомого майна на момент укладання спірної угоди виконано. При цьому, договір фактично відбувся, сторони всі свої зобов`язання за договором виконали, нерухоме майно на час укладання угоди було належним чином зареєстроване, але нотаріальне посвідчення договору не відбулось, оскільки сторонам не роз`яснили обов`язковість такого посвідчення. Нотаріальне посвідчення спірної угоди на цей час не можливе. Судом не встановлено незаконність набуття позивачем та третіми особами права власності на квартиру, а придбання її через товарну біржу є перешкодою для здійснення ними права володіння, користування та розпорядження власністю, чим порушуються їх права, а тому порушене право підлягає захисту судом. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до\~ст.141 ЦПК України, з відповідачів підлягає стягненню документально підтверджена сплачена сума судового збору у розмірі 908,00 грн. в рівних частинах з кожного. На підставі викладеного та

Outcome: approved