Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-09 00:00:00

\~ \~ \~ \~І. Стислий виклад позиції позивача. Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання права особистої власності на квартиру, в обґрунтування позову зазначила, що 05 лютого 2010 року нею, за особисті кошти, була придбана квартира за адресою: [ADDRESS] . Квартира була придбана під час перебування у шлюбі з [PERSON] , шлюб з яким було розірвано 25.08.2010 року на підставі рішення суду. На момент укладення договору купівлі-продажу квартири між ними існувала усна домовленість, що придбана квартира є особистою власністю позивача. На теперішній час відповідач відмовляється та зволікає з підписанням будь-яких документів чи дозволів. Вважає, що її право власності на квартиру [ADDRESS] порушене, а тому просила суд захистити її право на квартиру шляхом визнання за нею права особистої власності на спірну квартиру. \~ \~ \~ \~ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Позивач до судового засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена у порядку, передбаченому цивільно-процесуальним законодавством України, надала суду заяву з проханням розглянути справу без її участі, на задоволенні позовних вимог наполягала, не заперечувала проти винесення заочного рішення. \~ \~ \~ \~Відповідач до судового засідання не з`явився по невідомій суду причині, про час та місце розгляду справи повідомлений у порядку передбаченому ЦПК України та ст. 11 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції», надав заяву, що він повністю визнає позовні вимоги [PERSON] та зазначив, що квартира за адресою: [ADDRESS] була придбана його колишньою дружиною 05.02.2010 за її особисті кошти. Інших клопотань в порядку ст.222 ЦПК України учасниками справи суду не надано, підстави для вирішення справи шляхом укладення мирової угоди відсутні. \~ \~ \~ \~Суд вважає, що в справі є достатньо матеріалів про права i взаємовідносини сторін i немає необхідності вислуховувати особисті пояснення осіб, які не з`явилися до суду. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді від 15.07.2020 року позовні вимоги позивача залишені без руху з наданням часу на усунення недоліків позовної заяви, які були усунуті 24.07.2020 року. 27.07.2020 року до органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи суддею зроблений запит щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи відповідача, відповідь на який надійшла до суду 21.09.2020 року. 21.09.2020 року на підставі ухвали судді відкрите провадження у даній справі, яка розглядається у порядку спрощеного позовного провадження, розгляд справи по суті призначенийна 09.00 год 20.10.2020 року, відповідачу запропоновано подати суду відзив на позовну заяву. Розгляд справи відкладений на 14.00 год. 10.11.2020 року ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що позивачем [PERSON] за договором купівлі-продажу від 05.02.2010 року, посвідченим приватним нотаріусом Димитровського міського нотаріального округу Богатовим С. Г., придбана квартира за адресою: [ADDRESS] за 11000 грн (а. с. 3, 4, 5). Дана квартира придбана позивачем у період перебування її у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , шлюб з яким укладено 12.05.1984 року та на підставі рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 25.08.2010 року, розірвано (а. с. 8, 9). В квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстрована та мешкає [PERSON] з 07.04.2010 року (а. с. 10, 13). Згідно з довідками про доходи, [PERSON] у 2009-2010 р. р. отримала доходи від передачі в аренду земельної ділянки згідно з договором № 15 від 21.04.2009 року в сумі 2061,05 грн та 9138,95 грн відповідно (а.с. 11, 12). Згідно Єдиного реєстру боржників, Реєстру виконавчих проваджень, відповідач не є боржниом та не є стороною виконавчого провадження (а. с. 29-30). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 21.09.2020, квартира за адресою: [ADDRESS] належить позивачу, заборони відчуження відсутні (а. с. 31). V. Оцінка суду. Дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси осіб, які звернулися до суду у спосіб, визначений законами. Як стверджує позивач, вказана квартира, була набута хоч і в період шлюбу, але за гроші, які належали їй особисто, тому таке майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є її особистою приватною власністю з огляду на таке: Вказане майно було набуте за особисті гроші [PERSON] в сумі 11000 грн, які вона отримала від здачі в аренду належної їй земельної ділянки, що підтверджено податковими деклараціями за 2009 та 2010 роки. На майно, набуте подружжям за час шлюбу, діє норма законодавства про виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення. Проте, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом України в постановах від 05.04.2017 року у справі № 6-399цс17, від 01.07.2015 року у справі №6-612цс15. Верховний суд України у своїх постановах від 03.06.2015 року, 16.12.2015 року та 18.05.2016 року висловив правову позицію про те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не лише фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Для правильного застосування положень ст.\~60\~СК України щодо визначення права спільної сумісної власності подружжя на майно необхідно установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Отже, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Відповідно до ст.\~41\~Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За змістом п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно з інформацією з державних реєстрів, відомості про будь-які заборони відчуження спірних об`єктів нерухомого майна, відомості в реєстрі іпотек відсутні, що підтверджено відповідним витягом від 21.09.2020 року. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, та враховуючи визнання відповідачем позову, суд дійшов висновку, що вимоги позивача обґрунтовані, доведені належними та допустимими доказами та підлягають задоволенню, доказів на спростування вимог позивача, суду не надано. Згідно з вимогами ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Питання судових витрат вирішується судом відповідно до ст. 141 ЦПК України. З урахуванням визнання позову відповідачем відповідно до ч. 1 ст.142\~ЦПК України позивачу підлягає поверненню з державного бюджету 50 відсотків сплаченого при поданні позову судового збору, а саме 420,40 грн. На підставі ст. 41 Конституції України, ст. 328 ЦК України, ст.ст. 57, 60 СК України,

Outcome: approved