Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-24 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. [PERSON] (далі Позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] про захист честі та гідності фізичної особи, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 29.03.2020 року [PERSON] (далі Відповідач) на своїй сторінці « [PERSON] » у мережі Фейсбук «Facebook» ( [INFO] ?id= [NUMBER] ) було розміщено текст під назвою: «Падонок и старшой …..». Позивач вважає, що оприлюднені відповідачем відомості є неправдивими, вигаданими з метою приниження його честі та гідності, і у поєднанні із застосуванням нецензурної лексики та жаргону (тюремних понять), є образливими та такими, що принижують честь і гідність позивача і його ділову репутацію. Дана публікація була доступна для загального ознайомлення всіх користувачів вказаної соціальної мережі, котрі відвідали сторінку та автоматично надійшла, як сповіщення всім користувачам, які позначені як «друзі» користувача « [PERSON] », а також, друзям друзів в мережі «Facebook». Таким чином, вказану інформацію побачила велика кількість осіб. У зв`язку з вищевикладеним, позивач просить суд визнати, такою, що порушує право на повагу честі, гідності та ділової репутації [PERSON] , інформацію, опубліковану [INFO] [PERSON] в інтернет мережі Фейсбук «Facebook» ( [INFO] ) статтю під назвою «Падонок и старшой… », зобов`язати [PERSON] , протягом десяти днів з дня набрання судовим рішенням законної сили вилучити інформацію, яка визнана такою, що порушує право на повагу честі, гідності та недоторканості ділової репутації та спростувати поширену інформацію шляхом розміщення в мережі інтернет Фейсбук «Facebook» та сторінці користувача « [PERSON] » повідомлення наступного змісту : «СПРОСТУВАННЯ : За цією адресою в мережі інтернет мережі Фейсбук «Facebook» було розміщено інформацію відносно [PERSON] , яка визнана судом такою, що порушує право на його повагу честі, гідності та недоторканості ділової репутації. Перепрошую та вибачаюсь за порушення честі, гідності та ділової репутації [PERSON] за оприлюднення інформації щодо нього» та під спростуванням, тексту резолютивної частини рішення суду у даній справі дослівно, без редагування, скорочення та коментування. А також, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 140\~000 грн. 00 коп., судові витрати у розмірі 6\~283 грн. 60 коп., які складаються з судового збору у розмірі 2 102 грн. 00 коп., 840 грн. 80 коп., 840 грн. 80 коп., витрати на правничу допомогу у розмірі 2\~500 грн. Відповідач у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк відзив на позовну заяву не подав. Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Представник позивача під час проведення підготовчого судового засідання позов підтримав у повному обсязі та просив суд його задовольнити. У судове засідання з приводу розгляду справи по суті такий учасник справи не з`явився, подав до суду письмову заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача. У такій заяві представник позивача зазначає як про повне підтримання позовних вимог, так і надає згоду на розгляд справи у заочному порядку у зв`язку з неявкою відповідача, зазначаючи при цьому, що чергова неявка відповідача має всі ознаки зловживання процесуальними правами, та спрямована на затягування розгляду справи по суті. Відповідач у судове засідання\~\~ не з`явився,\~\~про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується його власноручним підписом у повідомленні про ознайомлення з днем та часом розгляду справи (а.с. 75). Суд зазначає, що саме за заявою такого учасника справи судом було відкладено розгляд справи за його клопотанням для підготовки заперечень на заявлені позовні вимоги. Однак, у призначене після відкладення розгляду справи судове засідання відповідач так і не прибув, будь-яких письмових заяв по суті справи (відзив) або письмових пояснень до суду від такої особи так і не надійшло, як і не надійшло будь-яких письмових заяв з приводу причин неявки в судове засідання такого учасника справи. Суд зазначає з цього приводу, що однією з основних засад цивільного судочинства, у відповідність до\~ст. 2 ЦПК України, є неприпустимість зловживання процесуальними правами. Відповідно до ч. 2\~ст. 43 ЦПК України, учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи. Ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р., гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. В рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції. В даному випадку, систематичне не прибуття сторони відповідача у судове засідання мають всі ознаки дій, які спрямовані на затягування розгляду справи по суті. Оскільки стороні відповідача надавалась реальна можливість висловити у повному обсязі свої заперечення щодо пред`явленого до нього позову та наведених позивачем аргументів, та здійснити повну подачу всіх доказів на їх обґрунтування, і наявних у даній цивільній справі доказів достатньо для вирішення спору по суті та враховуючи, що належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання відповідач в судове засідання не з`явився, суд, з метою уникнення надмірно тривалого судового розгляду судової справи, вважає за можливе завершити судовий розгляд шляхом ухвалення рішення за відсутності такого учасника справи. Відповідності до ч.4\~ст. 223 ЦПК України\~у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, який належним чином був повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 20.05.2020 року клопотання представника позивача про витребування доказів за позовом [PERSON] до\~ [PERSON] про\~захист честі\~та гідності\~фізичної особи,\~ділової репутації\~та відшкодування\~моральної шкоди\~ було\~ задоволено. Вирішено витребувати від Управління протидії кіберзлочинам в Дніпропетровській області Департаменту кіберполіції Національної поліції України (місце\~знаходження:\~49000,\~м.\~Дніпро,\~вул.\~Поля,\~1) інформацію (підтвердження) щодо: 1) чи звертався будь хто із заявою про злом (крадіжку) сторінки під назвою « [INFO] » у мережі Фейсбук «Facebook» за адресою: ([INFO] ); 2) чи була піддана злому (крадіжці) сторінка під назвою « [INFO] » у мережі Фейсбук «Facebook» за адресою: ([INFO] )? Ухвалою суду від 25.11.2020 року судом було вирішено проводити розгляд даної справи в заочному порядку. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Матеріалами справи підтверджено, що 29.03.2020 року відповідачем [PERSON] на своїй сторінці « [PERSON] » у мережі Фейсбук «Facebook» ( [INFO] ?id= [NUMBER] ) було розміщено текст під назвою: «Падонок и старшой …..» наступного змісту: «Речь пойдет о проходимцах, [PERSON] , что проживает в Камянском, на ул. Харьковской, 51/139, и его шефе, начальнике [PERSON] , пр.. Яворницького, 41/9. Первый прикидываясь правозащитником детей, ряд лет собирает деньги с сердобольных людей на не существующих детей, второй последний год крышует беспредел [PERSON] , используя между делом в своїх аферах …..». «Данная сладкая парочка, 40 летний выпускник местного дурдома и его 80 летний папочка [PERSON] , имеют два совместных бизнеса, первый развод кредиторов, на деток лейтенанта [PERSON] , и второй обливание грязью платежеспособных политиков, чиновников, бизнесменов. И то, и другое, дает нехилый бюджет, а связи криминального деда, позволяют до поры до времени, быть не на шпонке местной кичи, то есть не в тюрьме. Жертвами сладкой парочки становились директора КП, ряд руководителелей крупных обжественнных объединений, директор оперного театра, худрук того же театра, эксглавврач больницы № 16 [PERSON] , действующий главврач [PERSON] , ректор строительной академии, ректорша медицинской академии, главврач обласной стоматологии, глава общественного совета города [PERSON] , мэр города Днепр, глава Днепропетровской ОДА, заместитель его Айна [PERSON] и многие многие другие....». Відповідач обставину розміщення вказаної інформації у соціальних мережах не спростував. Будь-яких доказів на підтвердження відповідності дійсності розміщеної інформації відповідач також суду не представив. Оскільки відповідач, будучи належним чином повідомлений про розгляд даної цивільної справи по суті, в судове засідання не з`явився, заперечень на позов та доказів на їх обґрунтування суду не надав, це дає суду право при заочному розгляді справи обмежитись доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає вимогам\~ст. 280 ЦПК України. Також із відповіді Управління протидії кіберзлочинам в Дніпропетровській області, наданої в порядку виконання ухвали суду від 20.05.2020 року про витребування доказів, вбачається, що до вказаного правоохоронного органу будь-яких заяв, повідомлень про незаконні дії, пов`язані із вчиненням можливого несанкціонованого втручання у роботу електронно обчислювальної техніки, крадіжки або взлому профілю « [PERSON] » соціальної мережі «Фейсбук» не надходило. За наявними обліками ІІПС ОВС України, громадянин [PERSON] також із заявою вказаного змісту до територіальних підрозділів поліції, а також, кіберполіції не звертався, інформація відсутня. Таким чином,\~предметом спору\~по даній\~справі є\~поширення відповідачем\~вказаної інформації\~ у мережі Фейсбук «Facebook», та стягнення у зв`язку із такими діями відповідача суми моральної шкоди на користь позивача по справі. V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Згідно ст.10 Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод» від 04 листопада 1950 року, яка ратифікована згідно\~Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Конституцією України\~кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34 Основного Закону). Разом із цим, в силу ч. 4\~ст. 32 Конституції України\~кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе та членів своєї сім`ї. Як визначено в\~ст. 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до\~Конституції України, життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Згідно ч.ч. 1-3\~ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ч. 1,2\~ст. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Таким чином, за змістом зазначених правових норм, кожному гарантується право на свободу висловлення поглядів, в тому числі право поширювати інформацію без втручання органів державної влади, за умови, що вони діють добросовісно і надають правильну і достовірну інформацію, не завдаючи при цьому шкоди репутації окремих осіб і не порушуючи їх прав. У пункті 15\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»\~судам роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. У пункті 18 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України також роз`яснено, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Із досліджених судом у судовому засіданні матеріалів справи, вбачається, що оспорювана інформація, дійсно була поширена у соціальній мережі «Фейсбук» («Facebook») на сторинці « [PERSON] », яка з огляду на розміщену на ній персональну інформацію (фотографіїї, персональні дані) належить саме відповідачеві. Суду надано переконливі докази щодо того, що повідомлення до компетентних органів з боку відповідача щодо несанкціонованого втручання у роботу електронно обчислювальної техніки, крадіжки або взлому профілю « [PERSON] » соціальної мережі «Фейсбук» не надходило, а тому поширення вказаної інформації саме таким учасником справи суд вважає доведеними. Пленум Верховного Суду України в пунктах 1, 19\~постанови від 27 лютого 2009 року №1«Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»\~роз`яснив судам, що беручи до уваги положення статей\~32,\~34 Конституції України, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного\~статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року. Так само, відповідно до ч.ч.1, 2\~статті 30 Закону України «Про інформацію»\~ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. 28.03.2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії» Європейський суд із прав людини наголосив, що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки. Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: факти, що вважаються загальновідомими; підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; посилання на незалежне дослідження. Крім того, у разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальної сфери, спорту чи в будь-якій іншій галузі). Право на недоторканість ділової репутації та честі і гідності публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація про нього була поширена з явним злим умислом, тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості особистих тверджень про наміри і позицію таких політичних лідерів. Частиною другою\~статті 302 ЦК України\~передбачено обов`язок особи, яка поширює інформацію, переконатися в її достовірності. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 4, п. 5\~Постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року за № 1, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь /поведінки/ загальноприйнятим уявленням про добро та зло. Фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також, на спростування цієї інформації. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Дана правова позиція також висловлена Верховним Судом України у постанові від 29.11.2017 року у справі № 6-639цс17. У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Аналіз наведених норм чинного законодавства дає підстави стверджувати про існування презумпції неправдивості відомостей, які завдають шкоди честі, гідності та діловій репутації, а тому обов`язок доведення правдивості такої інформації покладається на особу, яка таку інформацію поширила. Тобто, перед тим як поширити непідтверджену інформацію негативного змісту щодо особи потрібно вжити певних заходів, щоб перевірити достовірність інформації, яка підлягала розголошенню, та не допустити порушення прав, свобод і законних інтересів. В даному\~випадку вказаний\~допис викладено\~доступною для\~розуміння пересічним\~громадянином мовою,\~а його\~формулювання вочевидь\~носять не\~оціночний,\~а негативно\~стверджувальний та\~принизливий характер\~по відношенню\~до позивача.\~Адже така\~інформація про\~позивача не\~містить в\~собі сатири,\~алегорії чи\~гіпербол тощо,\~вона не\~є припущенням\~чи критикою\~діяльності позивача,\~її можна\~перевірити на\~достовірність.\~Зокрема,\~зі змісту\~розміщеного відповідачем\~допису слідує,\~що позивачем\~вчинено та\~продовжують вчинятися\~ряд діянь,\~які мають\~всі ознаки\~протиправних та\~суспільно небезпечних,\~і за\~які чинним\~законодавством передбачена,\~в тому\~числі,\~кримінальна відповідальність.\~Відтак,\~суд приходить\~до переконання,\~що поширена\~відповідачем та\~оспорювана позивачем\~інформація є\~фактичним твердженням,\~та не\~підпадає під\~ознаки оціночних\~суджень,\~а дані\~висловлення відповідача\~виражені у\~посиланні на\~відповідні конкретні\~факти та\~події. Одночасно із цим, відповідачем в ході розгляду справи суду не було надано будь-яких достатніх, належних та допустимих доказів, які підтверджували б достовірність оспорюваної інформації, що ним була розповсюджена у соціальній мережі Фейсбук «Facebook» стосовно особи позивача. Статтею 12 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Таким чином, під час розгляду даної справи судом встановлено, що: а) відповідачем було здійснено поширення вказаної інформації через власну сторінку у соціальній мережі, що мало наслідком доведення останньої до відома невстановленого широкого кола осіб; б) поширена інформація безпосередньо стосується особи позивача; в) поширена інформація має всі ознаки недостовірної та негативної, і така теза не була спростована відповідачем; г) поширення інформації через своє змістовне навантаження завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам позивача, оскільки в ній містяться відомості про події та факти, які не відповідають дійсності. З огляду на наведене, суд визнає поширену [PERSON] в інтернет мережі Фейсбук «Facebook» ( [INFO] [NUMBER] ) на особистій\~сторінці « [PERSON] » користувача\~мережі інформацію\~у вигляді\~статтіпід\~назвою «Падонок\~и старшой…\~» від [INFO] року публікацію наступного змісту: ««Речь пойдет\~о проходимцах,\~ [PERSON] ,\~что проживает\~в Камянском,\~на ул.\~Харьковской,\~51/139,\~и его\~шефе,\~начальнике [PERSON] ,\~пр..\~Яворницького,\~41/9.\~Первый прикидываясь\~правозащитником детей,\~ряд лет\~собирает деньги\~с сердобольных\~людей на\~не существующих\~детей,\~второй \~последний год\~крышует беспредел\~ [PERSON] ,\~используя между\~делом в\~своїх аферах\~…..».\~«Данная сладкая\~парочка,\~40\~летний выпускник\~местного дурдома\~и его\~80\~летний папочка\~ [PERSON] ,\~имеют два\~совместных бизнеса,\~первый развод\~кредиторов,\~на детоклейтенанта\~ [PERSON] ,\~и второй\~обливание грязью\~платеже способных\~политиков,\~чиновников,\~бизнесменов.\~И то,\~и другое,\~дает нехилый\~бюджет,\~а связи\~криминального деда,\~позволяют до\~поры до\~времени,\~быть не\~на шпонке\~местной кичи,\~то есть\~не в\~тюрьме.\~Жертвами сладкой\~парочки становились\~директора КП,\~ряд руководителелей\~крупных обжественнных\~объединений,\~директор оперного\~театра,\~худрук того\~же театра,\~эксглавврач больницы\~ №\~16\~ [PERSON] ,\~действующий главврач\~ [PERSON] ,\~ректор строительной\~академии,\~ректорша медицинской\~академии,\~главврач обласной\~стоматологии,\~глава общественного\~совета города\~ [PERSON] ,\~мэр города\~Днепр,\~глава Днепропетровской\~ОДА,\~заместитель его\~Айна [PERSON] \~ и\~многие многие\~другие....» такою, що є недостовірною та такою, що принижує гідність, честь та ділову репутацію позивача по справі. Відповідно до положення ч.1\~ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно ч. 4\~ст. 277 ЦК України, спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Також, за приписами ч. 7\~ст. 277 ЦК України\~спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. У пункті 18\~Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 року\~зазначено, що обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. У пункті 25 Пленум Верховного суду України зазначив, що спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Отже, вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Оскільки позивачем доведено факт поширення недостовірної інформації відповідачем, суд доходить висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог спростувати поширену інформацію шляхом розміщення у соціальній мережі Фейсбук «Facebook» на сторінці користувача « [PERSON] » відповідного повідомлення. Що стосується вимог позивача про стягнення моральної шкоди, слід зазначити наступне. Статтею 280\~ЦК України визначено, що якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та/або моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Відповідно до\~ст. 23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка зазнала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1\~ст. 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з п.п 5, 9\~постанови Пленуму Верховного Суду України за № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. В даному випадку судом встановлено факт поширення недостовірної інформації стосовно позивача, а позивачем обґрунтовано наявність сприяння йому моральних страждань внаслідок таких дій відповідача. Зокрема, матеріали справи містять відповідне листування між позивачем та AMB Globaki Holding Ltd зі змісту якого вбачається, що після публікації у соціальній мережі Фейсбук «Facebook» інформації стосовно [PERSON] наглядова рада вказаного суб`єкту господарювання вирішила зупинити співробітництво із позивачем по справі. Матеріалами справи, зокрема висновком внаслідок огляду позивача терапевтом 30.03.2020 року, також підтверджено, що позивач за станом здоров`я потребує лікування у спеціалізованому стаціонарі через поставлений діагноз у вигляді ішемічної хвороби серця, гіпертонічної хвороби ІІІ ступеня, кризовий перебіг тощо. За викладених обставин, враховуючи характер немайнових втрат позивача, беручи до уваги стан його здоров`я, та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд, вважає за можливе позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди задовольнити лише частково та визначити розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 4\~000 (чотири тисячі) грн. 00 коп., оскільки на думку суду вимоги про стягнення із відповідача 140\~000 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди мають надмірний характер. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Щодо стягнення витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, суд виходив з наступного. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до п. 4 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі- Закону) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. З матеріалів справи вбачається, що 13 квітня 2020 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] , було укладено Договір доручення про надання правової допомоги та Додаткову угоду до Договору доручення про надання правової допомоги про надання юридичної допомоги від 14 квітня 2020 року. Згідно вищевказаного Договору юридична допомога клієнту надається адвокатом Голубніченко Владиславом Олеговичем. За умовами цього договору клієнт доручає адвокату надання правничої (правової) допомоги, у тому числі: усна та письмова консультація; складання проекту необхідних процесуальних документів, захисту у цивільній справі, подання позовної заяви та ведення справи у всіх судових інстанціях, за що клієнт зобов`язується сплатити адвокату гонорар у розмірі та на умовах визначених договором. На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем надано Акт про прийняття передачі надання послуг, в якому зазначено, що [PERSON] з боку адвоката Голубніченко Владислава Олеговича була надана юридично правнича допомога 15 квітня 2020 року у вигляді надання консультації клієнту, пошуку та аналізу судової практики з питань застосування законодавства у спірних правовідносинах, складання стратегії представництва інтересів клієнта у судовому засіданні, складання позовної заяви у загальному розмірі 2 500 грн. 00 коп. З боку відповідача будь-яких клопотань про зменшення розміру судових витрат до суду не надходило. Таким чином, відповідно до ст. 141 ЦПК України, беручи до уваги співмірність розміру витрат на виконання професійної правничої допомоги з ціною позову та задоволення позовних вимог, виходячи із засад розумності, з відповідача на користь позивача слід стягнути 2 500 грн. 00 коп. понесених судових витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги при розгляді справи в суді. Відповідно до приписів\~\~ч. 1\~ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору в загальному розмірі 1\~741 (одна тисяча сімсот сорок одна) грн. 66 коп. (840 грн. 80 коп.+ 840 грн. 80 коп.+60 грн. 06 коп. (4\~000 грн.00 коп. х 2102 грн. 00 коп. / 140\~000 грн. 00 коп.)). На підставі викладеного,

Outcome: partial