Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з відповідача суму інфляційних втрат за кожний день прострочення виконання зобов`язання по день фактичного виконання зобов`язання, що складає суму 15 051, 97 грн, суму трьох відсотків річних - 12 304, 04 грн та пеню у розмірі 3 % - 4 490 976, 36 грн. В обґрунтування позову зазначено, що банк відмовився виконати розпорядження клієнта з переказу належних йому за договором банківського рахунку коштів за заявою від 27 липня 2019 року, що свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом, у вигляді сплати пені у розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про переказ коштів до дня фактичної видачі. Також позивач вказав, що обставини справи встановлювалися судами при розгляді постановленні судових рішень у справі № 757/30819/19-ц, які мають преюдиційне значення, проте заява від 27 липня 2019 року не подавалася як доказ і не досліджувалася. У поданому відзиві представником відповідача позов не визнано, заперечуючи проти позову, зазначено, що заява представника позивача від 27 липня 2019 року про переказ вкладу не відповідає формі розрахункового / касового документу, оскільки не містить такий реквізит як «сума», яка зазначається цифрами та словами з врахуванням правил НБУ, зазначених в Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затверджена постановою правління НБУ № 22 від 21 січня 2004 року. Крім того, у сторін виникли відносини з договору банківського рахунку, у той час як представником позивача 29 липня 2019 року було подано заяву про переказ вкладу, про необхідність перерахування всієї суми вкладу з процентами. Тому подання позивачем заяви про переказ вкладу і невиконання банком вказаної заяви не могло призвести до порушення банком зобов`язань по договору банківського вкладу, які між сторонами відсутні, і не може бути підставою для нарахування позивачем у даній справі пені, 3 % річних та інфляційних втрат за невиконання зобов`язання з переказу (повернення) відсутнього вкладу. Переказ грошових коштів здійснювався 16 січня 2020 року, а не 17 січня 2020 року, на виконання заяви від 16 січня 2020 року. На час звернення до суду із позовом у частині вимог про стягнення пені за період з 29 липня 2019 року по 14 січня 2020 року строк позовної давності сплив, оскільки становить один рік. Відсутні будь-які правові підстави для застосування до спірних правовідносин Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема частини п`ятої статті 10, оскільки відносини виникли у сфері банківського рахунку. Представником позивача у відповіді на відзив зазначено, що обов`язок оформлення документів при зверненні клієнта до банківської установи з відповідним волевиявленням Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженою постановою правління НБУ № 22 від 21 січня 2004 року, покладено саме на працівників банку. Під час вирішення тотожних суперечок повинна бути врахована остання правова позиція Верховної палати, тому висновок викладений у постанові касаційного суду від 11 серпня 2018 року не може бути застосований, оскільки протилежний до висловленої позиції є висновок у постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц і від 26 червня 2019 року у справі № 759/14190/17. Стосовно строку позовної давності, на які послався представник відповідача, зазначено, що під час встановленого карантину строки продовжено Законом «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням короновірусної хвороби (COVID-19)». У запереченнях сторона відповідача звертала увагу на те, що нарахований позивачем розмір неустойки значно перевищує розмір збитків, тому не є законним та обґрунтованим. Крім того, оскільки відповідач є державним банком, статутний капітал повністю належить державі. Згадувана Інструкція передбачає, що касові документи заповнюються клієнтом від руки, і лише за бажанням клієнта - банком технічними засобами. А згадувані стороною позивача постанови Верховного Суду не містять висновку про те, що у правовідносинах, що виникли на основі договору банківського рахунку спеціальним законом, який передбачає відповідальність за невиконання переказу коштів з банківського рахунку є Закон України «Про захист прав споживачів», а не Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 14 січня 2021 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, яку передано судді, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), для вирішення питання про відкриття провадження у справі. 18 січня 2021 року ухвалою судді у справі відкрито провадження для розгляду у загальному порядку. 26 лютого 2021 року представником відповідача подано відзив на позов. 02 березня 2021 року стороною позивача подано відповідь на відзив. 05 березня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження і призначено справу до розгляду по суті. 05 березня 2021 року стороною відповідача подано заперечення на відповідь. У судовому засіданні представник позивача підтримала позов у повному обсязі і просила суд задовольнити, з підстав наведених у заявах по суті. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, просив відмовити, посилаючись на доводи, викладені своїх у заявах по суті. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 19 червня 2015 року АТ «ОЩАДБАНК» та [PERSON] укладено договір № 2615134 про відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжних карток. Згідно з випискою руху коштів по картковому рахунку [PERSON] № [NUMBER] , відкритий на виконання договору № 2615134, надійшли грошові кошти у розмірі 880 583, 60 грн. Пунктом 1.2 укладених між сторонами договорів передбачено, що банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок грошові кошти, які надходять клієнту, та забезпечує проведення розрахунків за операціями, в тому числі здійсненими з використанням платіжної картки, в межах витратного ліміту. Пунктом 1.2 укладених між сторонами договорів передбачено, що банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок грошові кошти, які надходять клієнту, та забезпечує проведення розрахунків за операціями, в тому числі здійсненими з використанням платіжної картки, в межах витратного ліміту. Згідно з пунктами 4.2 договорів сторони домовились, що всі інші умови цього договору, зокрема, перелік операцій, що вчиняються банком за рахунком, в тому числі за допомогою систем WEB-банкінг «Ощад 24/ 7» та/або Mobile-банкінг «Ощад 24/7», права та обов`язки сторін, їх відповідальність, порядок нарахування процентів визначаються Правилами, які є додатками 1, 2 до цього договору та його невід`ємною частиною, та Тарифами, правилами відповідної Міжнародної системи, нормами чинного законодавства, Інструкцією користувача. 25 серпня 2015 року листом Управління фінансового моніторингу ПАТ «Державний банк «Ощадбанк» № 40/1-14/449-8991 зупинено всі видаткові операції по рахунку [PERSON] 09 вересня 2015 року Державна служба фінансового моніторингу України своїм рішенням № 2218-РЗ/2015 зупинила всі фінансові операції по рахунках позивачів та передала матеріали до правоохоронних органів. Наприкінці вересня 2015 року ухвалами Шевченківського районного суду міста Києва задоволені клопотання слідчого та накладено арешти на рахунки позивачів у межах кримінального провадження. Вироком Шевченківського районного суду міста Києва від 23 серпня 2018 року у справі № 761/32089/18 [PERSON] визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 258-5 КК України, а також вирішено долю речових доказів та скасовано арешт, у тому числі накладений ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21 вересня 2015 року на грошові кошти у сумі 880 583, 60 грн, що знаходяться на банківському рахунку № [NUMBER] , відкритому на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) у філії Донецьке ОУ АТ «Ощадбанк». 02 жовтня 2018 року представник позивача на підставі довіреності [PERSON] звернулася до керуючого ТВБВ 10004/0149 Філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» із заявою, в якій просила повідомити, чи може вона на підставі наданих довіреностей замовити основну на ім`я власника рахунку та додаткову на її ім`я картки, отримати готівкові кошти через касу банку, а також здійснити безготівковий переказ коштів на ім`я третьої особи. У відповідь на вказану заяву АТ «Ощадбанк» листом від 04 жовтня 2018 року № 521 попросило надати до установи банку: документи на підтвердження трудових відносин з ТОВ «СИНТОП» (копію трудової книжки, копії наказів про призначення на посаду та звільнення з посади, копію трудового договору тощо); довідку форми № 1ДФ з органів фіскальної служби; інформацію (персоніфікацію) з органів Пенсійного фонду України. Листом від 19 жовтня 2018 року АТ «Ощадбанк» повідомило, що проведено оцінку ризиків за операціями, які повірений має намір здійснити, враховуючи той факт, що рахунки, право розпоряджатись якими надано їх власниками відповідно до нотаріально засвідчених довіреностей, не обслуговувалися більше 3-х років (відсутній рух коштів), а також те, що контрагент-відправник коштів на рахунки був фігурантом кримінальної справи з розслідування можливого фінансування тероризму (в рамках якої, у тому числі, мали місце обмеження), банк змушений вжити всіх можливих заходів, щодо виключення ймовірності використання його послуг для легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, та/або фінансування тероризму. У зв`язку з цим виникла необхідність у проведенні уточнення інформації, щодо ідентифікації, верифікації та вивчення зазначених фізичних осіб шляхом особистого їх звернення до установи банку. Вказані обставини встановлені судовими рішеннями у справі № 757/30819/19-ц за позовом [PERSON] та інших до АТ «Ощадбанк» про захист прав споживачів і стягнення коштів. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 серпня 2019 року у згадуваній справі присуджено стягнути з банку суму 880 583, 60 грн, яка знаходилася на рахунку [PERSON] , інфляційні втрати за кожний день прострочення виконання зобов`язання по день фактичного виконання зобов`язання, що станом на 01 травня 2019 року становило суму 65 264, 50 грн, 3 % річних по день фактичного виконання зобов`язання, що станом на 06 червня 2019 року становило 17 877, 05 грн, пеню у розмірі 3 % за кожний день прострочення зобов`язання по день фактичного виконання зобов`язання, що станом на 06 червня 2019 року складає у сумі 6 525 124, 48 грн. Постановою Київського апеляційного суду від 14 січня 2020 року рішення першої інстанції скасовано у частині стягнення суми інфляційних втрат, 3 % річних та пені у розмірі 3 % за кожний день прострочення зобов`язання за Законом України «Про захист прав споживачів» та відмовлено у задоволенні цієї частини вимог. Постановою Верховного Суду від 24 червня 2020 року залишено без змін постанову суду апеляційної інстанції. 16 січня 2020 року банк здійснив переказ грошових коштів [PERSON] з рахунку, відкритого в АТ «Ощадбанк», на його рахунок в АТ «ПУМБ». Також судом встановлено, що 29 липня 2019 року представник [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої 03 квітня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоренко В. В. і зареєстрованої за № 806 (строком на три роки), [PERSON] подала до ТВБВ 10004/0149 Філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» заяву на переказ вкладу, згідно з формою № 143, у якій просила перерахувати з рахунку № [NUMBER] всю суму вкладу з процентами, які належать її довірителю, на рахунок № [NUMBER] в АТ «ПУМБ». 06 серпня 2019 року банком надано відповідь вих. № 1114 на заяву від 29 липня 2019 року, що розрахунково-касове обслуговування рахунку буде проведено після надання до банку всіх документів / відомостей, що вимагаються банком та після особистої явки власників рахунків до установ банку для проведення верифікації та уточнення інформації про клієнта, оскільки частково надана інформація клієнтів є сумнівною і потребує уточнення, що зазначалося у листі банку № 104.26-08/52 від 25 січня 2019 року. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Звертаючись до суду із позовом про покладення на відповідача відповідальності, передбаченої статтею 625 Цивільного кодексу України, а також частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач вказував, що банк прострочив виконання грошового зобов`язання щодо видачі на вимогу їх представника від 29 липня 2019 року грошових коштів, розміщених на його банківському рахунку, а тому інфляційні втрати, три проценти річних та пеня підлягають стягненню з 29 липня 2019 року (коли представник [PERSON] подала заяву про переказ) по 14 січня 2020 року (коли рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 серпня 2019 року набрало законної сили у частині стягнення коштів, розміщених на рахунку на підставі постанови Київського апеляційного суду) тобто 170 днів. Статтею 1066 Цивільного кодексу України визначено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Частиною третьою статті 1068 Цивільного кодексу України банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом статей 524, 533-535 і 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. Відповідно до частини першої статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив своє зобов`язання, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За приписами частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний виплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У частині другій статті 625 Цивільного кодексу України зазначено, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. За змістом статей 546, 548, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися відповідно до вимог закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі порушення зобов`язання. Відповідно до частини першої статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 Цивільного кодексу України ). Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі, коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі. Оскільки пеня є неустойкою і має штрафний, а не компенсаційний характер, вона не входить до складу зобов`язання, її сплата та розмір визначені Законом України «Про захист прав споживачів» за неналежне надання виконавцем банківських послуг споживачеві, то нарахування та стягнення такої пені має бути здійснене в національній валюті України. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц. Відповідно до тарифів з обслуговування фізичних осіб, отримання (зняття) готівкових коштів в касах та банкоматах АТ «Ощадбанк» не тарифікується. За таких умов в даному випадку має діяти вищезазначене правило щодо нарахування пені, виходячи із загальної суми операції. Аналогічна правова позиція щодо застосування положень частини п`ятої ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та методики розрахування пені міститься й у постановах Верховного суду України від 11 травня 2016 року у справі № 6-37цс16, від 01 червня 2016 року у справі № 6-2558цс15, від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1699цс16, від 13 березня 2017 року у справі 6-2128цс16. Аналогічна позиція з приводу обрахунку пені згідно з частиною п`ятою ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у такого роду випадках викладена й у низці постанов Верховного суду, зокрема від 19 вересня 2018 року у справі № 761/46145/16-ц, від 01 жовтня 2018 року у справі № 761/42169/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 592/6332/15-ц, від 05 грудня 2018 року у справі № 369/8423/16-ц, від 06 грудня 2018 року у справі № 235/6674/16-ц від 26 червня 2019 року у справі № 759/14190/17. Аналізуючи положення статті 625 ЦК України та частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», суд дійшов висновку про те, що підставою для застосування передбаченої цими нормами відповідальності є саме прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Судом встановлено, що із заявою про перерахування коштів з рахунку, відкритого у АТ «Ощадбанк», позивач звернувся через свого представника за довіреністю [PERSON] Так, 29 липня 2019 року представник позивача, будучи уповноваженою розпоряджатися належними позивачам на рахунках коштами, [PERSON] звернулася до АТ «Ощадбанк» із заявою про перерахування грошових коштів у межах наданих їй повноважень. Відповідно до пункту 1.7 укладених між сторонами договору, за довіреністю, посвідченою нотаріально, згідно з якою довірена особа має право на відкриття та розпорядження рахунком, можливо виконання наступних операцій: відкриття рахунку довіреною особою на ім`я клієнта; здійснювати в установі банку, де відкрито рахунок, операції по рахунку, визначені довіреністю. Як вбачається із довіреності, виданої позивачем на ім`я [PERSON] , останню уповноважено здійснювати від імені позивача дії щодо будь-яких відкритих на його ім`я поточних, вкладних, карткових та/або депозитних рахунків в гривнях або будь-якій іноземній валюті, а також розпоряджатись будь-якими відкритими на їх ім`я рахунками, зокрема здійснювати будь-які платежі, перераховувати, вносити та отримувати будь-які грошові кошти. Судами при постановленні судових рішень у справі № 757/30819/19-ц встановлено, що АТ «ОЩАДБАНК» безпідставно обмежило право позивачів користуватися рахунками. Таким чином, у банку виник обов`язок на підставі вказаного звернення перерахувати позивачу належні йому кошти, але листом від 06 серпня 2019 року надано відповідь вих. № 1114 на заяву від 29 липня 2019 року про відмову у здійсненні переказу, яка не ґрунтується на законі, тому виникло прострочення грошового зобов`язання з боку банку, що є підставою застосовувати до банку цивільно-правову відповідальність. Частиною п`ятою Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, згідно з яким під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Пунктом першим Постанови Кабінету Міністрів України № 211 від 11 березня 2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2» установлений з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин. У подальшому зазначений строк продовжувався Постановами КМ № 392 від 20 травня 2020 року, № 500 від 17 червня 2020 року, № 641 від 22 липня 2020 року, № 760 від 26 серпня 2020 року, № 956 від 13 жовтня 2020 року, № 1236 від 09 грудня 2020 року, № 104 від 17 лютого 2021 року, і діє до 30 квітня 2021 року. Тобто, з 12 березня 2020 року і до скасування карантину строки позовної давності продовжені Законом, а тому додаткових клопотань чи заяв про поновлення строку не потребують. Таким чином, звернувшись до суду із цим позовом 14 січня 2021 року позивачем не допущено пропуску строку позовної давності. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог і задоволення позову у повному обсязі. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved