Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-15 00:00:00

Керівник Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області звернувся до суду в інтересах держави в особі Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування рішення про державну реєстрацію на об'єкт нерухомого майна В обґрунтування позову позивач зазначив, що рішенням Дергачівського районного суду від 24.04.2013 у справі №619/1515/13-ц задоволено позов [PERSON] до Черкаксько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, третя особа Головна архітектурно-будівельна інспекція у Харківській області та визнано за [PERSON] право власності на нежитлову будівлю, що складається з будівель літ. «А-1» площею 49,8 кв.м., літ «Б», громадська будівля, площею 42,8 кв.м., літ «В», площею 49,6 кв.м. на земельній ділянці площею 0,05 га, що розташована по [ADDRESS]. Рішенням Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області ХХХІІ сесії VI скликання № 105 від 07.06.2013 за результатами розгляду заяви [PERSON], присвоєно поштову адресу на нежитлові будівлі, що розташовані на [ADDRESS], а саме - [ADDRESS]. У подальшому рішенням Апеляційного суду Харківської області від 25.03.2014 скасовано рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 24.04.2013 у справі №619/1515/13-ц про визнання права власності на самочинне будівництво за [PERSON] Під час опрацювання інформації, розміщеної в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна встановлено, що право приватної власності на нежитлову будівлю літ. «А-1» загальною площею 49,80 кв.м., громадська будівля літ. «Б» загальною площею 42,80 кв.м., літній майданчик літ «В» загальною площею 49,60 кв.м. рішенням про державну реєстрацію прав від 09.03.2016 № 28633184 державного реєстратора Дергачівського районного управління юстиції зареєстровано за [PERSON] (номер запису про право власності 13600571) на підставі рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 24.04.2013 у справі №619/1515/13-ц. На підставі договорів купівлі-продажу, серія та номер: 1023 від 31.08.2016 та №1061 від 06.09.2016, посвідчених приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Качур А.В., право власності на нежитлову будівлю літ. «А-1» загальною площею 49,80 кв.м., громадську будівлю літ «Б» загальною площею 42,80 кв.м., літній майданчик літ «В» загальною площею 49,60 кв.м. зареєстровано на праві власності за [PERSON]. Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Качур А.В. прийняті рішення про державну реєстрацію права спільної часткової власності по ? за [PERSON] на вказану будівлю від 05.09.2016 №31230387 та 07.09.2016 №31271781 відповідно. Таким чином, на час реєстрації права власності на об'єкти нерухомості та подальшого їх відчуження рішення суду, що слугувало підставою виникнення права власності було скасовано. Відповідачами право власності, користування або оренди у встановленому порядку для будівництва та обслуговуванням вищевказаних спірних об'єктів самочинного будівництва не оформлювалось та будь-які дозвільні документи на будівництво не отримувалися. Згідно із ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до вимог ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Згідно з вимогами ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції станом на 01.01.2016), державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно та інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно. Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених ст. 31 цього Закону. Відповідно до ч.2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 658 ЦК України: «Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення». Отже, право продажу товару належить виключно власникові товару. Факт незаконності набуття відповідачами права власності на об'єкт нерухомого майна виключає саму можливість відчуження права власності на ці об'єкти іншій особі на законних підставах. Для укладення договорів №1023 від 31.08.2016 та №1061 від 06.09.2016 купівлі-продажу нежитлової будівлі літ. «А-1» загальною площею 49,80 кв.м., громадської будівлі літ «Б» загальною площею 42,80 кв.м., літнього майданчику літ «В» загальною площею 49,60 кв.м. у [PERSON] не було належної цивільної дієздатності у зв'язку з тим, що належних прав на вищевказані нежитлові будівлі останній не мав. Відповідно до вимог ст. 658 ЦК України, право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару, таким чином зміст договору суперечить ст.ст.317,319,658 ЦК. Враховуючи, що договори купівлі-продажу об'єктів нерухомого майна суперечать вимогам чинного законодавства, оскільки укладені [PERSON], який не був власником спірних об'єктів нежитлової будівлі, то договори №1023 від 31.08.2016 та №1061 від 06.09.2016 купівлі-продажу нежитлової будівлі літ. «А-1» загальною площею 49,80 кв.м., громадської будівлі літ «Б» загальною площею 42,80 кв.м., літнього майданчику літ «В» загальною площею 49,60 кв.м., укладені між [PERSON] та [PERSON] підлягають визнанню недійсними. Правовими наслідками визнання правочину недійсним, відповідно до ст. 216 ЦК України є подвійна реституція - кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ст. 131-1 Конституції України на органи прокуратури покладено функцію представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Одночасно, організація і порядок діяльності органів прокуратури України визначаються законом. Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» визначені підстави представництва прокурором інтересів держави в суді, а саме, у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Згідно з вимогами ч.3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» (від 14.10.2014 № 1697-VII в редакції Закону від 02.07.2015 №578-VIII, далі - Закон), прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Згідно із ч.4 ст. 56 Цивільного процесуального кодексу України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Відповідно до рішення Конституційного суду України від 08.04.1999 №3-рп/9 (п.2, 3 Резолютивної частини): - під поняттям «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах», зазначеним у частині другій статті 2 Господарського процесуального кодексу України, потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади; - під представництвом прокуратурою України інтересів держави в господарському суді за змістом ст. 131-1 Конституції України та ст. 56 ЦПК України треба розуміти правовідносини, в яких прокурор, реалізуючи визначені Конституцією України та законами України повноваження, вчиняє в суді процесуальні дії з метою захисту інтересів держави. Ці дії включають подання прокурором до суду загальної юрисдикції позовної заяви, його участь у розгляді справи за позовною заявою, а також у розгляді судом будь-якої іншої справи за ініціативою прокурора чи за визначенням суду, якщо це необхідно для захисту інтересів держави. Щодо представництва інтересів держави в особі Малоданилівської ради повідомляю, що рішенням Малоданилівської селищної ради І сесії VII скликання №8 від 15.11.2017 на виконання ст.ст. 25, 59 Закону України «про місцеве самоврядування в України» та ст. 8 Закону України «Про добровільне об'єднання територіальних громад» розпочато процедуру реорганізації Черкасько-Лозівської сільської ради шляхом приєднання до Малоданилівської селищної ради. Згідно з п.2 вищевказаного рішення Малоданилівська селищна рада є правонаступником всього майна, прав та обов'язків Черкасько-Лозівської сільської ради. Відповідно до ч.1 ст. 1 Регламенту Малоданилівської селищної ради, затвердженого рішенням Малоданилівської селищної ради ІІ сесії VII скликання №5 від 01.12.2017, остання є виборним представницьким органом місцевого самоврядування, що складається з депутатів і відповідно до закону представляє Малоданилівську селищну об'єднану територіальну громаду та здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування. Також, відповідно до ч.4 ст. 1 Регламенту Малоданилівської селищної ради остання є органом місцевого самоврядування, що представляє територіальну громаду смт Мала Данилівка, сел. Караван, Лужок, Зайченки, Чайківка, Черкаська Лозова, селище Лісне та здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, Законом України «про місцеве самоврядування в України» та іншими законами. Дергачівською місцевою прокуратурою встановлено, що не дивлячись на покладені на Малоданилівську селищну раду функції та повноваження, заходи представницького характеру з метою відновлення порушених інтересів до теперішнього часу не вжито. Враховуючи, що держава реалізує повноваження власника земельних ділянок саме через зазначений орган місцевого самоврядування, порушення у вказаній сфері і є порушенням інтересів держави. Наведене є підставою для звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області. Просить скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 09.03.2016 державного реєстратора Дергачівського районного управління юстиції Жбадинського О.М. про реєстрацію права власності за [PERSON] на нежитлову будівлю літ. «А-1» загальною площею 49,80 кв.м., громадську будівлю літ «Б» загальною площею 42,80 кв.м., літній майданчик літ «В» загальною площею 49,60 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS], визнати недійсним договір купівлі-продажу від 31.08.2016 № 1023, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Качур А.В., про відчуження [PERSON] ? частини нерухомого майна з реєстраційним номером 869789963220 [PERSON], розташованого за адресою: [ADDRESS], скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05.09.2016, індексний номер 31230387, приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Качур А.В. про реєстрацію права спільної часткової власності за [PERSON] на нежитлову будівлю, розташовану за адресою: [ADDRESS], визнати недійсним договір купівлі-продажу від 06.09.2016 №1061, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Качур А.В., про відчуження [PERSON] ? частини нерухомого майна з реєстраційним номером 869789963220 [PERSON], розташованого за адресою: [ADDRESS], скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 07.09.2016, приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Качур А.В. про реєстрацію права спільної часткової власності за [PERSON] на нежитлову будівлю, розташовану за адресою: [ADDRESS], стягнути судові витрати. Представник позивача Сірик В.В. у судове засідання не з'явилась, згідно заяви позов підтримала повністю, просить справу розглядати без її участі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Представник Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області у судове засідання не з'явився, до суду надав заяву про розгляд справи без участі представника управління Держгеокадастру у Харківській області. Згідно ч.1 ст.130 ЦПК України відповідачі [PERSON], [PERSON] викликались до суду через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Згідно інформації, опублікованої на офіційному веб-порталі «Судова влада України» в розділі «Оголошення про виклик до суду», відповідачі були повідомлені про дату та час розгляду справи, але у судове засідання не з'явились. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Так як, відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, не з'явились в судове засідання без поважних причин та не подали відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, то відповідно до ч.1 ст.281 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Представник третьої особи Інспекції ДАБК у Харківській області в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчить запис в реєстрі по відправленню рекомендованої пошти. Дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Рішенням Дергачівського районного суду від 24.04.2013 задоволено позов [PERSON] до Черкаксько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, третя особа Головна архітектурно-будівельна інспекція у Харківській області та визнано за [PERSON] право власності на нежитлову будівлю, що складається з будівель літ. «А-1» площею 49,8 кв.м., літ «Б», громадська будівля, площею 42,8 кв.м., літ «В», площею 49,6 кв.м. на земельній ділянці площею 0,05 га, що розташована по [ADDRESS]. Рішенням Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області ХХХІІ сесії VI скликання № 105 від 07.06.2013 за результатами розгляду заяви [PERSON], присвоєно поштову адресу на нежитлові будівлі, що розташовані на [ADDRESS], а саме - [ADDRESS]. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 25.03.2014 скасовано рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 24.04.2013 у справі №619/1515/13-ц про визнання права власності на самочинне будівництво за [PERSON] Згідно інформації, розміщеної в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна встановлено, що право приватної власності на нежитлову будівлю літ. «А-1» загальною площею 49,80 кв.м., громадська будівля літ. «Б» загальною площею 42,80 кв.м., літній майданчик літ «В» загальною площею 49,60 кв.м. рішенням про державну реєстрацію прав від 09.03.2016 № 28633184 державного реєстратора Дергачівського районного управління юстиції зареєстровано за [PERSON] (номер запису про право власності 13600571) на підставі рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 24.04.2013 у справі №619/1515/13-ц. На підставі договорів купівлі-продажу, серії та номерів: 1023 від 31.08.2016 та №1061 від 06.09.2016, посвідчених приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Качур А.В., право власності на нежитлову будівлю літ. «А-1» загальною площею 49,80 кв.м., громадську будівлю літ «Б» загальною площею 42,80 кв.м., літній майданчик літ «В» загальною площею 49,60 кв.м. зареєстровано на праві власності за [PERSON]. Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Качур А.В. прийняті рішення про державну реєстрацію права спільної часткової власності по ? частині за [PERSON] на вказану будівлю від 05.09.2016 №31230387 та 07.09.2016 №31271781 відповідно. На час реєстрації права власності на об'єкти нерухомості та подальшого їх відчуження рішення суду, що слугувало підставою виникнення права власності було скасовано. Відповідачами право власності, користування або оренди у встановленому порядку для будівництва та обслуговуванням вищевказаних спірних об'єктів самочинного будівництва не оформлювалось та будь-які дозвільні документи на будівництво не отримувалися. Згідно із ч.1 ст. 12 Закону України «Про основи містобудування» до компетенції сільських, селищних, міських рад у сфері містобудування на їх території належить затвердження відповідно до законодавства місцевих містобудівних програм, генеральних планів відповідних населених пунктів, іншої містобудівної документації, визначення територій, вибір, вилучення (викуп) і надання земель для містобудівних потреб, внесення пропозицій щодо встановлення і зміни меж населених пунктів відповідно до закону. Статтею 14 Закону України «Про основи містобудування» встановлено, що до компетенції виконавчих комітетів органів сільських, селищних, міських рад у сфері містобудування належать, зокрема - проведення робіт з прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів у порядку, встановленому законодавством. Відповідно до вимог ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Експлуатація не прийнятих у встановленому законодавством порядку об'єктів забороняється. Так, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 №461 «Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів» (чинної на момент винесення рішення) прийняття в експлуатацію об'єктів, що належать до I-III категорії складності, та об'єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органами державного архітектурно-будівельного контролю поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації (далі - декларація). Прийняття в експлуатацію об'єктів, що належать до IV і V категорії складності, здійснюється на підставі акта готовності об'єкта до експлуатації шляхом видачі органами державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката. Згідно з п. 1 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2004 р. № 1243, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів полягає у підтвердженні державними приймальними комісіями готовності до експлуатації об'єктів нового будівництва, зокрема, як житлово-громадського, так і виробничого призначення, інженерних мереж та споруд, їх інженерно-технічного оснащення відповідно до проектної документації, нормативних вимог, вихідних даних на проектування. Відповідно до ст. 83 Земельного Кодексу (далі - ЗК) України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності, а також земельні ділянки незалежно від місця їх розташування , на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна комунальної власності. Статтями 125, 126 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідачами право власності, користування або оренди у встановленому порядку для будівництва та обслуговуванням вищевказаних спірних об'єктів самочинного будівництва не оформлювалось та будь-які дозвільні документи на будівництво не отримувалися. Згідно із ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до вимог ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Відповідно до ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції станом на 01.01.2016), державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно та інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно. Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених ст. 31 цього Закону. Відповідно до ч.2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Статтею 655 визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 658 ЦК України: «Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення». Отже, право продажу товару належить виключно власникові товару. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, та вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч.1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочин це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. З урахуванням вимог ст. 203 ЦК України правочин може бути визнаний недійсним у разі, якщо зміст правочину суперечить його нормам, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин є правомірний, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст. 215 ЦК України). Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнано недійсним правочин, який не вчинено. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Наведені норми з урахуванням обставин справи, відповідно до ст. ст. 203, 216 Цивільного кодексу України дають підстави для визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину, передбачених ст. 216 Цивільного кодексу України. Верховний суд України в Узагальненні практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 24.11.2008 р. зазначив: «оскільки у ст. 216 ЦК зазначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, тому для захисту майнового права, з урахуванням принципів добросовісності, справедливості та розумності, наслідки, визначені в законі, повинні застосовуватися незалежно від того, чи наведені вони у позовній заяві». Факт незаконності набуття відповідачами права власності на об'єкт нерухомого майна виключає саму можливість відчуження права власності на ці об'єкти іншій особі на законних підставах. Для укладення договорів №1023 від 31.08.2016 та №1061 від 06.09.2016 купівлі-продажу нежитлової будівлі літ. «А-1» загальною площею 49,80 кв.м., громадської будівлі літ «Б» загальною площею 42,80 кв.м., літнього майданчику літ «В» загальною площею 49,60 кв.м. у [PERSON] не було належної цивільної дієздатності у зв'язку з тим, що належних прав на вищевказані нежитлові будівлі останній не мав. Відповідно до вимог ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару, таким чином зміст договору суперечить ст.ст.317,319,658 ЦК. Враховуючи, що договори купівлі-продажу об'єктів нерухомого майна суперечать вимогам чинного законодавства, оскільки укладені [PERSON], який не був власником спірних об'єктів нежитлової будівлі, то договори №1023 від 31.08.2016 та №1061 від 06.09.2016 купівлі-продажу нежитлової будівлі літ. «А-1» загальною площею 49,80 кв.м., громадської будівлі літ «Б» загальною площею 42,80 кв.м., літнього майданчику літ «В» загальною площею 49,60 кв.м., укладені між [PERSON] та [PERSON] підлягають визнанню недійсними. Правовими наслідками визнання правочину недійсним, відповідно до ст. 216 ЦК України є подвійна реституція- кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Задовольняючи заявлений позов, суд, згідно ст.141 ЦПК України, вважає за можливе стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача судові витрати в розмірі 8810.00 грн. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Outcome: approved