Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-03 00:00:00

Короткий зміст первісного позову та зустрічного позову. 03.12.2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їй на праві власності нерухомим майном, а саме квартирою [ADDRESS] , просила визнати [PERSON] такою, що втратила право користування вказаним житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] належить право власності на житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено Договором дарування частки в праві власності на житловий будинок з господарськими будівлями, посвідчений 25.02.2020 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Веселовським А.Г. У вказаному будинку з 21.07.2001 року і по теперішній час зареєстроване місце проживання [PERSON] - доньки попереднього власника [PERSON] . Проте [PERSON] не проживає без поважних причин за місцем реєстрації у вказаному будинку більше року, а саме з червня 2019 року. [PERSON] була зареєстрована у вказаному будинку з дозволу колишнього власника - її батька [PERSON] . Проте [PERSON] не укладала договір найму житлового будинку з новим власником [PERSON] , не погоджувала розміру оплати за користування житлом. Тому на теперішній час у [PERSON] відсутні правові підстави для користування житловим будинком, що належить [PERSON] . Реєстрація [PERSON] у будинку створює перешкоди власнику [PERSON] у вільному користуванні та розпорядженні своїм майном, збільшує розмір плати за комунальні послуги, унеможливлює продаж належного їй майна. За таких обставин [PERSON] звернулася до суду за захистом своїх майнових прав, просила усунути їй перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їй нерухомим майном, визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням з підстав не проживання в ньому більше року без поважних причин. 22.01.2021 року [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , в якому просила зобов`язати відповідача [PERSON] не чинити їй перешкод у вільному користуванні житловим будинком та господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] , шляхом надання їй ключів від дверей житлового будинку та надання вільного безперешкодного доступу до будинку з господарськими будівлями, а також просила встановити порядок користування вказаним житловим будинком та господарськими будівлями, виділивши у користування [PERSON] кімнату площею 8,8 м2, а [PERSON] - кімнату площею 7,8 м2 , залишивши у спільному користуванні тамбур «1», площею 1,1 м2 , кухню «2» площею 6,2 м2 , санвузол «5» площею 6,0 м2 . Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати. В обґрунтування зустрічного позову зазначено, що житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] , належав [PERSON] - батьку [PERSON] . З дозволу співвласника [PERSON] в установленому законом порядку [PERSON] була зареєстрована у вказаному будинку з 21.07.2001 року. Батьки [PERSON] розлучилися. Після чого батько [PERSON] одружився знов з [PERSON] , яка є донькою [PERSON] . Після чого проживання [PERSON] у вказаному будинку було унеможливлено. [PERSON] не має ані іншого житла, ані грошових коштів для придбання житла. Проте 04.06.2019 року [PERSON] продав належну йому частину вказаного домоволодіння своїй новій тещі [PERSON] , що було оформлено договором купівлі-продажу, посвідченим 04.09.2019 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Прокопом О.Е. При оформленні договору купівлі-продажу житлового будинку [PERSON] вказав неправдиві відомості про відсутність у третіх осіб права користування цим житловим будинком. Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 14.09.2020 року у справі №537/3429/19, яке набрало законної сили 25.11.2020 року, вказаний договір купівлі-продажу був частково визнаний недійсним, а саме п.6 Договору, в якому зазначено про те, що треті особи не мають права користування на вказане домоволодіння. В подальшому [PERSON] подарувала своїй доньці [PERSON] вказану частину будинку, що оформлено договором дарування, посвідченим 19.02.2020 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовським А.Г. Нові власники житлового приміщення, як [PERSON] , так в подальшому і [PERSON] , чинять [PERSON] перешкоди у користуванні житловим приміщенням, а саме не допускають у житло, не віддають особисті речі, які залишились у будинку. [PERSON] неодноразово зверталася до поліції зі скаргами на дії [PERSON] та [PERSON] , направлені на вчинення перешкод у користуванні житловим приміщенням. Також [PERSON] змушена була захищати своє право на користування у вказаному житловому приміщенні в суді. Судовими рішеннями було визнано право [PERSON] на користування вказаним житловим приміщенням, встановлено факт вчинення перешкод у користуванні [PERSON] вказаним житловим приміщенням. А саме рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 06.02.2017 року у справі №537/3921/16-ц, постановою Полтавського апеляційного суду від 19.02.2020 року у справі №537/2572/19. Оскільки нові власники будинку не виконують навіть судові рішення, якими підтверджено право [PERSON] на користування вказаним житловим будинком, [PERSON] вкотре звернулася до суду за захистом своїх прав із зустрічним позовом, в якому просила зобов`язати нового власника [PERSON] не чинити їй перешкоди у користуванні будинком, встановити порядок користування житловими приміщеннями у будинку. А саме в домоволодінні за адресою: [ADDRESS] , надати у користування [PERSON] кімнату «3» площею 8,8 м2 , а [PERSON] - кімнату площею «4» площею 7,8 м2 , залишивши у спільному користуванні тамбур «1», площею 1,1 м2 , кухню «2» площею 6,2 м2 , санвузол «5» площею 6,0 м2. Також [PERSON] просила суд стягнути з [PERSON] понесені нею судові витрати. Рух справи. Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 22.12.2020 року відкрито провадження у справі №537/4452/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житловим будинком, визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком. Постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 24.02.2021 року постановлено перейти до розгляду справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житловим будинком, визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання. Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавької області від 24.02.2021 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим будинком з господарськими будівлями, встановлення порядку користування житловим будинком з господарськими будівлями прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житловим будинком, визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком. Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26.04.2021 року залучено до участі у справі №537/4452/20 третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, [PERSON] , якому належить право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями, розташованими за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12.05.2021 року підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду. Позиції учасників в судовому засіданні. В судовому засіданні позивач за первісним позовом - відповідач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник адвокат Савічев О.О. просили задовольнити первісний позов, з наведених в ньому підстав. Заперечували проти задоволення зустрічного позову [PERSON] з підстав, зазначених у відзиві на зустрічний позов, а саме, що [PERSON] не є членом сім`ї [PERSON] , не проживає більше року в домоволодінні за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] , а тому [PERSON] втратила право користування вказаним житловим приміщенням. За таких обставин вважали безпідставним зустрічний позов [PERSON] , в якому остання просила зобов`язати власника житла [PERSON] усунути їй перешкоди у користуванні спірним житловим приміщенням, встановлення порядку користування цим житловим приміщенням. Відповідач за первісним позовом - позивач за зустрічним позовом [PERSON] не з`явилася в судове засідання, хоча була повідомлена належним чином про місце і час розгляду справи. Подала письмову заяву в якій просила розглядати справу без її участі. Поданий нею зустрічний позов підтримує в повному обсязі, просила задовольнити. Просила відмовити в задоволенні первісного позову [PERSON] (а.с.100). Представник відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним позовом [PERSON] - адвокат Єрмоленко О.В. підтримав зустрічний позов в повному обсязі, просив його задовольнити з наведених підстав. Заперечував проти задоволення первісного позову [PERSON] про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщення з підстав не проживання в ньому більше року. Адвокат Єрмоленко О.В. додав, що [PERSON] не проживає з поважних причин в домоволодінні за адресою: [ADDRESS] , оскільки власник [PERSON] , а потім нові власники [PERSON] та [PERSON] чинять їй перешкоди у користуванні вказаним житловим приміщенням, а саме замінили замки на вхідних дверях, заварили вхідні ворота, відімкнули постачання газу та електроенергії в будинок, викрали її особисті речі, зняли сантехніку у ванній кімнаті та вбиральні. Проте [PERSON] не втратила інтерес до вказаного житлового приміщення, яким вона має право користуватися, оскільки була зареєстрована у вказаному житлі майже від народження з дозволу колишнього власника - свого батька [PERSON] . А іншого житла - [PERSON] не має. [PERSON] неодноразово зверталася до суду за захистом своїх прав на користування вказаним житловим приміщенням. Рішеннями суду першої та апеляційної інстанції було підтверджено право [PERSON] на користування вказаним житлом. Проте новими власниками не виконувалися раніше ухвалені судові рішення. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, [PERSON] не з`явився в судове засідання, подав письмові пояснення, в яких просив розглядати справу без його участі. Фактичні обставини справи. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Згідно з договором купівлі-продажу, посвідченим Другою кременчуцькою державною нотаріальною конторою Полтавської області 03.08.1999 року за реєстровим №2-1382, зареєстрованим в КП «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації» 05.08.1999 року, [PERSON] мав право власності на Ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно з копією технічного паспорту, виготовленого ТОВ «Бюро технічної інвентаризації Міжрегіональне» 10.10.2017 року на замовлення [PERSON] , садибний (індивідуальний) житловий будинок в [ADDRESS] , складається з житлового будинку літ. А, А1, а, а1, а3, а4, ап1, ап2, ан, загальною площею 82,4 м2, житловою площею 47,9 м2, сараю літ. Б, сараю літ. В, сараю літ. Г, вбиральні літ. Д, літньої кухні літ Е, гаража літ. Ж, гаража літ. З, вбиральні літ. Л, колодязя літ. К1, колодязя літ. К2, огорожі №1, 2, 3, вимощення №4, та розташований на земельній ділянці комунальної власності площею 0,0479 га. Забудовано самочинно нежитлова прибудова літ. а3, нежитлова прибудова (незавершене будівництво) літ. а4, гараж літ. Н. (а.с. 78-80). Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 06.02.2017 року у справі №537/3921/16-ц, яке набрало законної сили 05.04.2017 року після перегляду в апеляційній інстанції, задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод укористуванні житловим приміщенням та вселення. Зобов`язано [PERSON] не чинити перешкоди у вільному користуванні колишньою дружиною [PERSON] та неповнолітньою донькою [PERSON] житловими приміщеннями та надвірними будівлями в домоволодінні за адресою: [ADDRESS] , шляхом передачі [PERSON] ключів. Вселено [PERSON] з неповнолітньою [PERSON] в будинок [ADDRESS] . Відмовлено в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкоди у користуванні належним йому на праві власності житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] , шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування даним житловим приміщенням. Підставою для прийняття такого рішення стало встановлення судом факту, що [PERSON] після розірвання шлюбу з [PERSON] замінив замки на вхідних дверях в належну йому на праві власності частину будинку [ADDRESS] , не надає колишній дружині [PERSON] та своїй доньці [PERSON] ключі від вхідних дверей та доступ до житлового будинку, незважаючи на те, що вказані особи мають право користування вказаним житловим будинком. (а.с.64-66). Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 24.10.2018 року, що залишено без змін Постановою Полтавського апеляційного суду від 14.01.2019 року, розглянуто цивільну справу №537/4502/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, визнання права власності на будівельні матеріали. Розподілено спільне майно подружжя [PERSON] та [PERSON] , які перебували у шлюбі з 25.08.2000 року по 18.10.2016 року. У задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. Позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] будівельні матеріали, що використані при будівництві самочинно побудованої нежитлової прибудови літ. а3, нежитлову прибудову літ. а4 (незавершеного будівництва), що розташовані у [ADDRESS] . Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію вартості Ѕ частини будівельних матеріалів у сумі 61135,50 грн. У задоволенні інших позовних вимог [PERSON] відмовлено. (т.1 а.с.49-51). Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 13.05.2019 року відкрито провадження у справі №537/1271/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житловим будинком [ADDRESS] шляхом зняття з реєстрації. Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 05.06.2019 року залишено без розгляду цивільну справу №537/1271/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житловим будинком, за заявою позивача [PERSON] від 04.06.2019 року. Згідно з договором купівлі-продажу, посвідченого 04.06.2019 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Прокопом О.Е., зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 04.06.2019 року реєстраційний номер 1844770153104, [PERSON] продав, а [PERSON] купила Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS] , що в цілому складається з житлового будинку літ. А, А1, а, а1, ап1, ап2, аг, загальною площею 71,9 м2, житловою площею 47,9 м2, сараю літ. Б, сараю літ. В, сараю літ. Г, вбиральні літ. Д, літньої кухні літ Е, гаража літ. Ж, гаража літ. З, вбиральні літ. Л, колодязя літ. К1, колодязя літ. К2, огорожі №1, 2, 3, вимощення №4, та розташований на земельній ділянці комунальної власності площею 0,0479 га, кадастровий номер - 5310436500:09:003:1099. Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 14.09.2020 року, яке залишено без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 25.11.2020 року, частково задоволено позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , за участі третіх осіб [PERSON] , приватного нотаріуса Прокоп О.Е., Департаменту державної реєстрації виконавчого коміткту Кременчуцької міської ради Полтавської області, [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями. Визнано недійсною окрему частину правочину, а саме, п.6 договору купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями, розташованому за адресою: [ADDRESS] , укладеного 04.06.2019 між [PERSON] та покупцем [PERSON] , посвідчений 04.06.2019 приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Прокопом О.Е., зареєстрований в реєстрі за №1018, зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності 04.06.2019 з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 1844770153104, де зазначено про те, що треті особи не мають права користування на вказане домоволодіння, оскільки зміст вказаного пункту договору не відповідав дійсності. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. (а.с.68-71). Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 08.11.2019 року у справі №537/2572/19 задоволено частково позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , за участі третьої особи Крюківської районної адміністрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області в особі Відділу ведення реєстру територіальної громади про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення без надання іншого житлового приміщення. Виселено [PERSON] з будинку [ADDRESS] . В іншій частині позовних вимог відмовлено. Проте таке рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 08.11.2019 року не набрало законної сили. Так, постановою Полтавського апеляційного суду від 19.02.2020 року було скасовано рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 08.11.2019 року у справі №537/2572/19 в частині задоволення позовних вимог [PERSON] про виселення [PERSON] без надання іншого житлового приміщення та в частині стягнення судових витрат. Ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову [PERSON] про виселення [PERSON] без надання іншого житлового приміщення та у задоволенні стягнення судових витрат. Підставою ухвалення такого рішення стало встановлення наявності у [PERSON] права користування житловим будинком [ADDRESS] набутого відповідно до закону на підставі реєстрації її у вказаному житловому приміщенні в 2001 році попереднім співвласником будинку - її батьком [PERSON] . Згідно з правовою позицією ВП ВС викладеною в постанові від 21.08.2019 року у справі №569/4373/16-ц, не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке фактично є втручанням у право на житло у розумінні положень ст.8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Відповідно до ст.403 ЦК України,оскільки [PERSON] була поселена та проживала у вказаному будинку правомірно, то при переході права власності на домоволодіння до іншої особи, за [PERSON] зберігся житловий сервітут на нього. Оскільки у члена сім`ї колишнього співвласника житлового будинку [PERSON] не має іншого житла, вона набула охоронюване законом право на мирне володіння житлом у законний спосіб, новий власник житлового будинку [PERSON] не виявила розумну дбайливість про інтереси [PERSON] , колегія суддів апеляційного суду прийшла до висновку про відмову у задоволенні позову про виселення [PERSON] , оскільки ані у ЖК УРСР, ані у ЦК України не передбачена можливість виселення члена сім`ї колишнього власника без надання іншого жилого приміщення. Колегія суддів апеляційної інстанції прийняла таке рішення з наступних підстав. Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Відповідно до статті 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до вимог ст.401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до вимог ч. 1 ст.402 ЦК України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Відповідно до вимог ч.6 ст.403 ЦК України, сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений. Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. У своїй діяльності Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи. Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) закріплює право кожного на повагу до його приватного і сімейного життя, житла і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права інакше, ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16лютого 2017 року (заява №43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке фактично є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Вказаний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19). Колегія суддів апеляційного суду встановила, що [PERSON] набула право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набула охоронюване законом право на мирне володіння майном як член сім`ї свого батька - співвласника будинку [PERSON] . У договорі купівлі-продажу частини житлового будинку від 04.06.2019 року сторони продавець [PERSON] та покупець [PERSON] зазначили, що жодні треті особи не мають прав користування на домоволодіння, що не відповідало дійсності. [PERSON] з 2001 року зареєстрована у спірному будинку. Крім того, під час огляду житла набувач [PERSON] мала можливість виявити, що [PERSON] проживає у будинку, та з`ясувати в неї підстави такого проживання, а також довідатися про її наміри щодо подальшого проживання після відчуження будинку або про її відмову від свого права та готовність звільнити будинок у такому випадку. Тобто набувач [PERSON] за певної обачності мала реальну можливість дізнатися про обтяження будинку у вигляді права користування члена сім`ї колишнього власника квартири. Таким чином, позивач могла передбачити характер та вагу обтяження її майбутньої нерухомості. Однак позивач не здійснила достатньої належної обачності при укладенні договору. Окрім того, умовами договору купівлі-продажу від 04.06.2019 року були передбачені наслідки надання недостовірних відомостей покупцю [PERSON] , зокрема, відшкодування заподіяних збитків продавцем [PERSON] (п.12 договору). Необхідно врахувати вимоги ч.6 ст.403 ЦК України, відповідно до яких, при зміні власника нерухомого майна, сервітут зберігається у відношення членів сім`ї колишнього власника цього майна. Враховуючи, що [PERSON] була поселена та проживала у вказаному домоволодінні правомірно, то при переході права власності на таке домоволодіння від її батька [PERSON] до [PERSON] , за [PERSON] зберігся житловий сервітут на нього. Оскільки у справі, що розглядається, член сім`ї колишнього власника житлового будинку [PERSON] не має іншого житла, але набула охоронюване законом право на мирне володіння спірним житловим приміщенням у законний спосіб, новий власник житла [PERSON] не виявила розумну дбайливість про інтереси [PERSON] , то колегія суддів прийшла до висновку про відмову у задоволенні позову про виселення відповідача [PERSON] , оскільки у ЖК УРСР не передбачена можливість виселення члена сім`ї колишнього власника без надання іншого жилого приміщення (стаття 116 ЖК УРСР та стаття 405 ЦК України). З урахуванням викладеного, колегія судді апеляційного суду прийшла до висновку про наявність підстав для скасування рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 08.11.2019 року у справі №537/2572/19 в частині задоволених позовних вимог про виселення [PERSON] з житлового будинку, розташованого за адресою [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення та ухвалення нового в цій частині про відмову у задоволенні позову. В частині відмови у задоволенні позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням рішення залишено без змін. (а.с. 72-75). Разом з тим Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, §61, рішення ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. ТНЕ UNITED KINGDOM, №20166/92, §36, рішення ЄСПЛ від 22 листопада 1995 року). Правова визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (рішення ЄСПЛ від 09 листопада 2004 року у справі «Світлана Науменко проти України» (Svetlana Naumenko v. Ukraine), заява № 41984/98, §53). В подальшому [PERSON] відчужила своїй доньці [PERSON] належну їй частину спірного житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Так, згідно з договором дарування частки у праві власності на житловий будинок з господарськими будівлями, посвідченого 19.02.2020 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області, дарувальник [PERSON] передала безоплатно у власність (подарувала) обдарованій [PERSON] Ѕ частку в праві власності на житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 71,9 м2 , житловою площею 47,9 м2, та в цілому складається з житлового будинку «А, А1, а, а1, ап1, ап2, аг», сараю «Б», сараю «В», сараю «Г», вбиральні «Д», літньої кухні «Е», гаража «Ж», гаража «З», вбиральні «Л», колодязя «К1», колодязя «К2», огорожі №1, 2, 3, вимошення №4, розташований на земельній ділянці комунальної власності площею 0,0479 га, кадастровий номер 5310436500:09:003:1099 (а.с.11-12). Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №200963522 від 19.02.2020 року, Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №240365688 від 14.01.1021 року, [PERSON] та [PERSON] належить право власності кожному по Ѕ частині житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 71,9 м2 , житловою площею 47,9 м2, та в цілому складається з житлового будинку «А, А1, а, а1, ап1, ап2, аг», сараю «Б», сараю «В», сараю «Г», вбиральні «Д», літньої кухні «Е», гаража «Ж», гаража «З», вбиральні «Л», колодязя «К1», колодязя «К2», огорожі №1, 2, 3, вимошення №4. Раніше [PERSON] належало право власності на Ѕ частину вказаного домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 03.08.1999 року Другою Кременчуцькою державною нотаріальною конторою р.№2-1382. (а.с.13, 62-63). [PERSON] є донькою колишнього власника частини спірного домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , - [PERSON] , та була зареєстрована у ньому як член сім`ї власника 21 липня 2001 року, що підтверджено копією з домової книги. Згідно Реєстру територіальної громади Крюківської районної адміністрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ., що підтверджено листом №9404/01-27 від 11.12.2020 року (а.с. 26). За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів № 166912274 від 17.05.2019 року та №259791045 від 03.06.2021 року, [PERSON] не має права власності на нерухоме майно. (а.с.55). Згідно з актом, затвердженим директором КГЖЕП «Автозаводське», свідки [PERSON] , яка мешкає в [ADDRESS] , та [PERSON] , який мешкає в [ADDRESS] , підтвердили факт того, що з червня 2019 року і по час складення акту [PERSON] фактично не проживає за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 14). З поданого позивачем за первісним позовом - відповідачем за зустрічним позовом [PERSON] відео вбачається, що в належній їй частині домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , відсутні умови для проживання, а саме відімкнуто газопостачання, електропостачання, розбиті вікна. (а.с.15). [PERSON] та її мати [PERSON] неодноразово зверталися до правоохонних органів зі скаргами на дії власників будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] , які перешкоджають їм реалізувати своє право користування вказаним житловим приміщенням. Цей факт підтверджено відповідними листами та заявами, судовими рішеннями, що містяться в матеріалах справи (а.с.81-86, 124). 03.03.2019 року [PERSON] зверталася до ПрАТ «Кременчукгаз» із заявою, в якій просила повідомити їй причину відключення газопостачання в житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] . (а.с.87). Представник [PERSON] - адвокат Єрмоленко О.В. подав суду оригінали квитанцій про оплату комунальних послуг, наданих в житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] . (а.с.88-94). В судовому засіданні [PERSON] визнала, що газопостачання в житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] , було відключено за її заявою та за заявою попереднього власника [PERSON] . Також [PERSON] визнала, що змінила замки від вхідних дверей у спірному домоволодінні, але не надає нові ключі [PERSON] , оскільки остання не є власником вказаного домоволодіння чи членом її сім`ї. [PERSON] , звертаючись до суду з первісним позовом про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування належним позивачу житловим приміщенням, підставою позову зазначено ст.405 ЦК України, зі змісту якої вбачається, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Разом з тим Верховним Судом у постанові від 09.12.2020 року у справі №209/2642/18 (провадження № 61- 9591св19), у постанові від 10.03.2021 року у справі №686/26093/19-ц (провадження № 61- 16974св20) у постанові від 09.12.2020 року у справі №209/2642/18 (провадження № 61- 9591св19), у постанові від 15.01.2020 року у справі №754/613/18-ц (провадження № 61-1634св19), викладена правова позиція щодо застосовуння ст.405 ЦК України, а саме при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин. З огляду на принцип правової визначеності, суд враховує постанову Полтавського апеляційного суду від 19.02.2020 року у справі №537/2572/19, яким встановлено, що [PERSON] була поселена та проживала у спірному домоволодінні правомірно, тому при переході права власності на домоволодіння за нею зберігся житловий сервітут на нього. Відповідно до ст.8 та статті 1 першого Протоколу, до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36, рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Проаналізувавши подані суду докази, пояснення сторін та їх представників, суд встановив, що проживання [PERSON] Ѕ частині житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , унеможливлено з підстав виникнення конфлікту між [PERSON] та останнім власником [PERSON] , а також з попередніми власниками [PERSON] та [PERSON] . Таким чином щонайменш з 2016 року власники будинку почергово чинили [PERSON] перешкоди у користуванні вказаним житлом. Так, в 2016 році [PERSON] розірвав шлюб з [PERSON] . Після чого [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] , яка є донькою [PERSON] . З цих підстав, починаючи з 2016 року власник [PERSON] перешкоджав колишній дружині [PERSON] та своїй доньці [PERSON] користуватися належним йому житловим приміщенням, шляхом їх виселення з будинку та зміни замків на вхідних дверях будинку. Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 06.02.2017 року були захищені права [PERSON] та неповнолітньої [PERSON] на користування домоволодінням за адресою: [ADDRESS] . Зобов`язано [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] та [PERSON] у користуванні житловим приміщенням шляхом передачі ключів, вселено останніх у спірне житлове приміщення. Після чого 04.06.2019 року [PERSON] продав своїй новій тещі [PERSON] належну йому Ѕ частину житлового приміщення з господарськими будівлями. Теща [PERSON] як новий власник відімкнула газопостачання до належної їй частини спірного будинку, зверталася до суду з позовом про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що раніше належало її батьку, та виселення [PERSON] з вказаного житлового приміщення. Проте рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 08.11.2019 року, зі змінами внесеними постановою Полтавського апеляційного суду від 19.02.2020 року, було відмовлено в задоволенні позову [PERSON] . Після чого 19.02.2020 року [PERSON] оформила договір про дарування спірного житлового приміщення своїй доньці [PERSON] , яка була одружена з [PERSON] . Після чого [PERSON] продовжила чинити [PERSON] перешкоди у користуванні спірним житловим приміщенням, що підтверджується її ж поясненнями даними суду про те, що вона змінила замки на вхідних дверях спірного житлового приміщення та не дає нові ключі [PERSON] , а також припинила газопостачання в спірний будинок, що унеможливило фактично його опалення, підігрів води, приготування їжі. З поданого суду відео вбачається, що в спірній частині домоволодіння відсутнє також електропостачання, чим унеможливлено проживання мешканців в будинку. Факт заварювання вхідних воріт у спірне домоволодіння підтверджувався обома сторонами. Наведені обставини беззаперечно оцінюються судом як підтвердження наявності у [PERSON] перешкод у реалізації свого законного права на користуванні спірним житлом, яке було надано їй колишнім власником - її батьком [PERSON] , і на користування яким за нею зберігся сервітут. Враховуючи численні скарги [PERSON] в правоохоронні органи на дії власників спірного житлового приміщення щодо перешкоджання їй реалізувати своє право на користування спірним житлом, а також численні цивільні справи, розглянуті судом з приводу користування [PERSON] спірним житловим приміщенням, - суд вважає доведеним, що [PERSON] не втратила інтересу до житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] . Суд також враховує, що [PERSON] має зареєстроване місце проживання у вказаному житловому приміщенні майже від народження, не має ані права власності, ані права користування іншим житловим приміщенням. З пояснень представника вбачається, що [PERSON] не має матеріальної можливості придбати право власності чи право користування на нове житло, чи за власний рахунок орендувати житло. За таких обставин, суд вважає доведеним, що [PERSON] не втратила інтересу до житлового приміщення, а саме Ѕ частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , а не проживає у ньому з поважних причин за наявності перешкод, які чинить їй, зокрема, останній співвласник [PERSON] . З огляду на навдене, суд не вбачає підстав, передбачених ст.405 ЦК України, визнати [PERSON] такою, що втратила право користування вказаним житловим приміщенням. Враховуючи положення ст.405, ст.406 ЦК України, обставини, встановлені у справі №537/2572/19 в рішенні Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 08.11.2019 року, зі змінами внесеними постановою Полтавського апеляційного суду від 19.02.2020 року, суд вважає, що [PERSON] має право на користування Ѕ частиною житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] . А тому суд вважає за необхідне зобов`язати [PERSON] не чинити [PERSON] перешкоди у реалізації нею права на користування Ѕ частиною домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , шляхом передачі останній ключів від вхідних дверей, надання вільного та безперешкодного доступу до житлового будинку. Підстави набуття права власності на новостворене нерухоме майно визначено ч. 2 ст.331 ЦК України. Таким чином, на самовільно збудовані обєкти нерухомого майна право власності не виникає до введення його в експлуатацію та реєстрацію права власності на нього. Оскільки, право власності на самовільно збудовані об`єкти нерухомого майна, а саме самочинно побудованої нежитлової прибудови літ. а3, нежитлової прибудову літ. а4 (незавершеного будівництва), що розташовані у [ADDRESS] , - у сторін не виникло, то захисту в судовому порядку воно не підлягає і не може бути предметом розгляду в даній справі. Позовна вимога [PERSON] про зобов`язання [PERSON] не чинити їй перешкоди у вільному користуванні надвірними будівлями домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , є некоректною, оскільки не містить переліку цих будівель та споруд. Особа може бути визнана такою, що має право користування лише стосовно житлового приміщення, а не господарських споруд. Тому така позовна вимога задоволенню не підлягає. Разом з тим, враховуючи, що [PERSON] є співвласником Ѕ частини спірного житлового будинку з господарськими будівлями, за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] має лише право користування вказаним житловим приміщенням як донька колишнього власника [PERSON] , за якою зберігається житловий сервітут при переході права власності до нових власників, що відповідає положенням ч.6 ст.403 ЦК України. Відповідно до положень ст.405 ЦК України, [PERSON] має право на користування цим житлом відповідно до закону, як член сім`ї колишнього власника житла, а житлове приміщення, яке вона має право займати, визначається його власником, тобто [PERSON] . За таких обставин, суд не вбачає підстав для встановлення порядку користування спірним житловим приміщенням для власника [PERSON] та особи, яка не є його власником [PERSON] . Незважаючи на те, що [PERSON] має житловий сервітут на користування спірним житловим приміщенням, проте з огляду на положення ст.405, 403 ЦК України, визначення житлового приміщення, яке вона має займати, відноситься до повноважень співвласника [PERSON] . За таких обставин, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні первісного позову [PERSON] до [PERSON] , за участі третьої особи [PERSON] , про усунення перешкод у користування житловим приміщення, визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування спірного житлового проміщення. Разом з тим, суд вважає за необхідне частково задовольнити зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , за участі третьої особи [PERSON] , про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням з господарськими будівлями, встановлення порядку користування житловим приміщенням. А саме зобов`язати [PERSON] не чинити [PERSON] перешкоди у реалізації нею права на користування Ѕ частиною домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , шляхом передачі останній ключів від вхідних дверей, надання вільного та безперешкодного доступу до вказаної частини житлового будинку. Відмовити в задоволенні іншої частини позовних вимог зустрічного позову. Відповідно до ст. 141 ЦК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на наведене, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 908,00 грн., сплачені нею при подачі зустрічного позову за одну позовну вимогу немайнового характеру.

Outcome: partial