Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-12 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. [PERSON] та [PERSON] (далі - Позивачі) звернулися до суду з позовом до Дніпровської міської радипро визнання права користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог посилаються на те, що 21 жовтня 1978 року [PERSON] вселилася в квартиру [ADDRESS] на підставі рішення профспілкової організації ДП «НВК Електровозобудування», як в тимчасове житло. Згодом в 1991 році питання, щодо проживання [PERSON] у зазначеній квартирі було розглянуто на засіданні адміністрації та профспілки підприємства. [PERSON] дозволено зайняти квартиру [ADDRESS] на постійній основі. У свою чергу позивач [PERSON] є сином [PERSON] , який також постійно проживає у вказаному житловому приміщенні. Позивачі наголошують, що з моменту фактично вселення у таку квартиру на підставі вказаного рішення профспілкової організації ними здійснюється догляд за таким житлом, ремонтні роботи для підтримання його у задовільному стані, споживаються відповідні комунальні послуги та здійснюється оплата за їх споживання. З метою приватизації зазначеної квартири [PERSON] у жовтні 2010 року звернулася до відповідача, однак їй було відмовлено у вчиненні відповідних дій, оскільки на думку посадових осіб відповідача, відсутній ордер на вселення позивачів у таке житлове приміщення, а відтак останні не мають права користуватись таким житлом. У зв`язку з вищевикладеним, позивачі змушені звернутися до суду та просити суд визнати за нею, [PERSON] право користування квартирою [ADDRESS] з 21.10.1978 року; визнати за [PERSON] право користування квартирою [ADDRESS] з 20.06.1991 року. Представник відповідача у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк відзив на позовну заяву не подав. Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Позивачі у судове засідання не з`явилися, натомість їх представник [PERSON] надала суду письмову заяву, у якій просила розгляд справи провести за відсутності позивачів та їх представника, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити. Представник відповідача надала до суду письмову заяву, у якій просила розгляд справи проводити за її відсутності, в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) судом не застосовувалися. З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, дослідивши матеріали справи, суд ухвалює рішення про задоволення позову з огляду на нижченаведене. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що згідно протоколу № 3 засідання адміністрації та первинної профспілкової організації ДП «НВК Електровозобудування» від 14.10.2005 року [PERSON] дозволено зайняти квартиру [ADDRESS] (а.с. 6), яка перебувала у відомчому управлінні такого державного підприємства. Судом також встановлено, що 12 грудня 1987 року було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , актовий запис № 1088 (а.с. 8). Матеріалами справи підтверджено, що від шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають сина - [PERSON] , [INFO] (а.с. 7). Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 6370 від 19.06.2018 року, за адресою: [ADDRESS] , з 21.10.1978 року зареєстровано [PERSON] та з 23.05.2005 року зареєстровано [PERSON] (а.с. 10). Як вбачається із матеріалів справи, зокрема актів від 01.12.2019 року, від 03.03.2020 року, від 27.04.2020 року, від 04.06.2020 року, та 01.09.2020 року, у квартирі [ADDRESS] мешкають: з 1978 року [PERSON] , а з 1991 року [PERSON] і по теперішній час (а.с. 38-42). Матеріали справи також містять квитанції про сплату комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11-37). Також, судом встановлено, що листом Департаменту житлового господарства ДМР № 3/16-4829 від 20.10.2020 року [PERSON] відмовлено у визнанні права користування квартирою за адресою: [ADDRESS] (а.с. 46). Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що спори, які виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду та щодо забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків, вирішуються судом. У зв`язку із викладеним, суд доходить висновку, що між сторонами виник спір, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Відповідно ст. 47 Конституції України та ст. 1 ЖК України, кожний має право на житло. Згідно ст. 9 ЖК України, громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Відповідно до статті 5 ЖК України державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд). Підстави та порядок надання жилих приміщень у будинках державного та громадського житлового фонду передбачені главою 1 розділу ІІІ ЖК Української РСР. На підставі ст. 52 ЖК УРСР жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів, а у випадках, передбачених Радою Міністрів СРСР, - за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідної Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення. Відповідно до частини першої статті 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. У відповідності до ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням в будинках державного і комунального житлового фонду здійснюється відповідно з договором найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордеру на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а при її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем-громадянином, на ім`я якого видано ордер. В даному випадку судом встановлено, що після вирішення у передбаченому на той час законом порядку питання щодо розподілу та надання для проживання позивачеві житла у вигляді квартири [ADDRESS] , що належала до відомчого житлового фонду, [PERSON] була вселена у таке житлове приміщення. Також за вказаною адресою було зареєстроване у встановленому законом порядку постійне місце проживання позивача та члена її сім`ї - іншого позивача [PERSON] . Вказані особи з моменту вселення у таку квартиру фактично мешкають у вказаному житловому приміщенні на постійній основі, та несуть витрати по його утриманню. При цьому судом встановлено, що не зважаючи на прийняте рішення щодо розподілу та надання для проживання позивачеві [PERSON] житла у вигляді вказаного житлового приміщення, та фактичного виконання такого рішення в натурі, уповноваженим суб`єктом на ім`я позивача не було видано відповідний ордер. Суд зазначає, що за своєю правовою природою ордер є адміністративним актом, що видається виконавчим органом місцевого самоврядування до компетенції якого входить вирішення питань, пов`язаних з наданням житлових приміщень. У зв`язку із чим, суд доходить висновку, що не видача у встановленому законом порядку вказаного ордеру є істотним порушенням житлового законодавства, зокрема ч. 1 ст. 58 ЖК України, яке обумовлює існування порушення прав позивача. Адже, відсутність такого адміністративного акту робить неможливим реалізацію позивачем відповідних прав, що є похідними від права користування таким житловим приміщенням. При цьому, на думку суду, вказане порушення виконавчим органом місцевого самоврядування вимог житлового законодавства не повинно створювати надмірний тягар для осіб, яким відповідне житло було розподілено, з огляду на наступне. Так, статтею 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. За змістом ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК УРСР кожному гарантовано право на житло. Ніхто не може обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. В даному випадку, судом у своїй сукупності встановлена як обставина наявності достатніх та триваючих зв`язків позивача із конкретним місцем проживання у вигляді квартири [ADDRESS] , так і обставина не самовільного, а на вказаній правовій підставі, зайняття такого житла позивачами. На думку суду вселення позивачів у спірне житло на підставі виписки із протоколу № 3 засідання адміністрації та первинної профспілкової організації ДП «НВК Електровозобудування» від 14.10.2005 року [PERSON] , тривалий час проживання позивачів в такому житлі, відсутність до таких осіб позовів зацікавлених осіб про звільнення вказаного житлового приміщення, є достатньою підставою для того, щоб вважати вказане житло належним таким особам в розумінні статті 8 Конвенції. Враховуючи вищевикладене а також те, що в отриманні в позасудовому порядку права користування зазначеною квартирою позивачам було відмовлено, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню в повному обсязі. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а отже з відповідача необхідно стягнути судовий збір: на користь [PERSON] у розмірі 840 грн. 80 коп. (а.с. 1), на користь [PERSON] у розмірі 840 грн. 80 коп. (а.с. 2). На підставі викладеного та

Outcome: approved