Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-18 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Чернівецької обласної прокуратури, Головного Управління Національної поліції України в Чернівецькій області, Чернівецької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування немайнової (моральної) шкоди, завданої незаконним повідомленням про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою. Зазначає, що 05 листопада 2018 року старший слідчий СУ ГУНП в Чернівецькій області Пославський А.А. затримав позивача за нібито збут наркотичної речовини, вчинений повторно. У подальшому, 06 листопада 2018 року [PERSON] було повідомлено про підозру у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018260090000050 від 17.02.2018 року. 07 листопада 2018 року слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Чернівці прийняв рішення про задоволення клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Чернівецькій області Пославського А.А., яке було погоджене прокурором відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю прокуратури Чернівецької області Вудвудом А.М., та до позивача було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою терміном до 24 грудня 2018 року. Під час проведення досудового розслідування та судового розгляду по суті вказаного кримінального провадження відносно [PERSON] неодноразово продовжувався даний запобіжний захід. 19 лютого 2019 року прокурор відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю прокуратури Чернівецької області Вудвуд А.М. виніс постанову про виділення матеріалів досудового розслідування в окреме провадження, відповідно до якої матеріали досудового розслідування за підозрою [PERSON] у вчинені кримінальних правопорушень передбачених ч. 1, ч. 2 ст. 307 КК України виділено з кримінального провадження № 12018260090000050 від 17.02.2018 року в окреме кримінальне провадження. Після виділення матеріалів кримінального провадження були внесені відомості до ЄРДР за № 12019260000000086 від 19.02.2019 року. 17 квітня 2019 року слідчим СУ ГУНП в Чернівецькій області Трохимчуком С.А. було складено обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 12019260000000086, відомості щодо якого 19.02.2019 року внесені до ЄРДР, який затверджено прокурором відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю прокуратури Чернівецької області Вудвудом А.М.. та скеровано для розгляду по суті до Шевченківського районного суду м. Чернівці. 27 березня 2020 року Шевченківський районний суд м. Чернівці у кримінальному провадженні № 12019260000000086 ухвалив вирок, відповідно до якого, [PERSON] визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст.307 КК України і призначено йому покарання у вигляді чотирьох років позбавлення волі; визнано невинуватим у пред`явленому обвинувачені за ч. 1 ст. 307 КК України (за епізодом від 02.07.2018 року) та виправдати його, оскільки не доведено, що це кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; запобіжний захід до вступу вироку в законну силу залишено у вигляді тримання під вартою і строк відбування покарання рахувати з 05.11.2018 року. Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 26 травня 2020 року вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 березня 2020 року, щодо [PERSON] (по епізоду від 05.11.2018 року) скасовано; кримінальне провадження, щодо [PERSON] обвинуваченого за ч.І ст. 307 КК України закрито за не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримання, відповідно до ст. 284 ч.І п.З КПК України; в частині визнання [PERSON] невинуватим у пред`явленому обвинувачені за ст. 307 ч.І КК України (за епізодом від 02.07.2018 року) й виправдуванні, залишено без змін; міру запобіжного заходу утримання під вартою скасовано; звільнено [PERSON] з під варти в залі суду негайно. Не погоджуючись із вказаною ухвалою Чернівецького апеляційного суду, прокурором відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю прокуратури Чернівецької області Сілічевою А.В. було подано касаційну скаргу до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду. 23 лютого 2021 року Другою судовою палатою Касаційного кримінального суду Верховного Суду було винесено постанову, відповідно до якої ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 26 травня 2020 року залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення. Таким чином, позивач в рамках вище зазначеного кримінального провадження незаконно перебував під вартою в умовах Чернівецького слідчого ізолятора в період з 05 листопада 2018 року по 26 травня 2020 року, тобто 1 рік 6 місяців та 21 день. Позивач стверджує, що під час знаходження в СІЗО [PERSON] зазнав фізичного та психологічного тиску з боку працівників правоохоронних органів, позбувся нормальних життєвих стосунків, був позбавлений родини, можливості працювати, більшість друзів та знайомих відвернулись від нього, перестали з ним спілкуватись, родичі перестали спілкуватись, вважали його злочинцем, позивач вимушений був доводити свою непричетність до злочину. Посилається на те, що незаконні дії правоохоронних органів та прокуратури під час здійснення кримінального переслідування завдали позивачу моральних втрат, оскільки він був обмежений у здійсненні своїх прав та свобод - права на повагу людської гідності, на свободу та особисту недоторканість, свободу пересування, свободу ведення професійної діяльності, суспільної діяльності, свободу спілкування, був порушений звичний спосіб його життя, він незаконно утримувався під вартою 1 рік 6 місяців та 21 день, позбувся можливості спілкуватися з родиною. Це спричинило позивачу тяжкі психоемоційні переживання, хвилювання, нервування і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Вважає, що перебування під кримінальним переслідуванням, кінцевим результатом якого стало виправдування [PERSON] є достатнім доказом незаконності дій державних органів, що негативно вплинуло на його психічний та емоційний стан. Просить стягнути з Державного бюджету України в особі Державної казначейської служби України немайнову (моральну) шкоду в розмірі 750000,00 грн., заподіяної внаслідок незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою у кримінальному провадженні №12019260000000086, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19.02.2019 року. Рух справи та позиція сторін. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09.08.2021 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду, за правилами загального позовного провадження, у відкрите підготовче судове засідання та надано відповідачам строк для подання відзиву на позовну заяву. Чернівецькою обласною прокуратурою 02.09.2021 року до суду було скеровано відзив на позовну заяву, відповідно до якого обласна прокуратура зазначає, що не є належним відповідачем та може бути залучена до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, просить в задоволенні позову відмовити. 06.09.2021 року ГУНП в Чернівецькій області скерувало на адресу суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого вважає доводи позивача необґрунтованими, надуманими та безпідставними, а пережиті моральні страждання неспівмірними із заявленою сумою стягнення, що свідчить за бажання збагатитися за рахунок держави, просить в задоволенні позову відмовити. 13.09.2021 року на адресу суду надійшов відзив ГУ Державної казначейської служби України у Чернівецькій області на позовну заяву, відповідно до якого Державна казначейська служба України позовні вимоги [PERSON] не визнає, позовну заяву про відшкодування моральної шкоди вважає необґрунтованою, просить в задоволенні позову відмовити. 28.09.2021 року представник позивача адвокат Снігур С.В., подав клопотання про залучення (заміну) сторін у справі, просить залучити (замінити) Чернівецьку обласну прокуратуру та Головне управління Національної поліції в Чернівецькій області в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Державної казначейської служби України. 28.09.2021 року ГУ Державної казначейської служби України у Чернівецькій області скерувало до суду заперечення на клопотання про заміну сторони по справі, де зазначає, що у справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно шкоду, просить суд відмовити у задоволенні вище зазначеного клопотання представника позивача. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 28.09.2021 було закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до розгляду по суті у відкрите судове засідання, з викликом сторін у справі, у клопотанні представника позивача Снігура С.В. про заміну сторін у справі відмовлено. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Снігур С.В., підтримав позовну заяву в повному обсязі, посилаючись а обставини викладені у позові, та просив її задовольнити. Прокурор Нараєвська О. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити у їх задоволенні, посилаючись на обставини викладені у поданому до суду відзиві на позовну заяву. Представник Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області Гросу М. в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у поданому відзиві на позовну заяву. Представник Головного управління Державної казначейської служби України у Чернівецькій області Ісопеску К.І. в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, посилаючись на обставини викладені у поданому відзиві на позовну заяву. Заслухавши пояснення представників сторін в судовому засіданні, дослідивши подані докази в їх сукупності та з`ясувавши фактичні обставини справи, суд зважає на наступне. У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Дослідженні докази та застосовані норми права Судом належними доказами по справі, встановлено, що 05 листопада 2018 року о 18 год. 40 хв. старший слідчий СУ ГУНП в Чернівецькій області Пославський А.А. затримав позивача як підозрюваного у збуті наркотичної речовини, повторно, що підтверджується протоколом затримання особи, підозрюваної у вчинення злочину. (а.с.10-14) 06 листопада 2018 року [PERSON] було повідомлено про підозру у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018260090000050 від 17.02.2018 року. (а.с.15-17) Відповідно до ухвали Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07.11.2018 року до підозрюваного [PERSON] було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній Установі «Чернівецькій слідчий ізолятор» терміном до 24 грудня 2018 року. (а.с.21-24) Відповідно до ухвали Чернівецького апеляційного суду від 15.11.2018 року в задоволенні апеляційної скарги захисника Снігур С.В. відмовлено, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07.11.2018 року залишено без змін. (а.с.25-27) Відповідно до постанови Прокуратури Чернівецької області від 19.02.2019 року матеріали досудового розслідування за підозрою [PERSON] , у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.1, ч.2 ст.307 КК України виділено з кримінального провадження № 12018260090000050 від 17.02.2018 року в окреме кримінальне провадження. (а.с.28-29) Після виділення матеріалів кримінального провадження були внесені відомості до ЄРДР за № 12019260000000086 від 19.02.2019 року. 17 квітня 2019 року слідчим СУ ГУНП в Чернівецькій області Трохимчуком С.А. було складено обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 12019260000000086, відомості щодо якого 19.02.2019 року внесені до ЄРДР, який затверджено прокурором відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю прокуратури Чернівецької області Вудвудом А.М.. та скеровано для розгляду по суті до Шевченківського районного суду м. Чернівці. (а.с.30-33) 27 березня 2020 року Шевченківський районний суд м. Чернівці у кримінальному провадженні № 12019260000000086 ухвалив вирок, відповідно до якого, [PERSON] визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст.307 КК України і призначено йому покарання у вигляді чотирьох років позбавлення волі; визнано невинуватим у пред`явленому обвинувачені за ч. 1 ст. 307 КК України (за епізодом від 02.07.2018 року) та виправдано його, оскільки не доведено, що це кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; запобіжний захід до вступу вироку в законну силу залишено у вигляді тримання під вартою і строк відбування покарання рахувати з 05.11.2018 року; стягнуто з [PERSON] на користь держави судові витрати за проведення експертиз від 06.11.2018 р., 09.01.2019р., 29.01.2019 р. в сумі 1859 гривень. (а.с.34-37) Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 26 травня 2020 року у справі №727/4442/19 вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 березня 2020 року, щодо [PERSON] (по епізоду від 05.11.2018 року) скасовано; кримінальне провадження, щодо [PERSON] обвинуваченого за ч.1 ст. 307 КК України закрито за не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримання, відповідно до ст. 284 ч.1 п.З КПК України; в частині визнання [PERSON] невинуватим у пред`явленому обвинувачені за ст. 307 ч.1 КК України (за епізодом від 02.07.2018 року) й виправдуванні, залишено без змін; міру запобіжного заходу утримання під вартою скасовано; звільнено [PERSON] з під варти в залі суду негайно. (а.с.38-51) Постановою Верховного суду України від 23.02.2021 року у справі №727/4442/19 ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 26.05.2020 року щодо [PERSON] залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення. (а.с.52-59) Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно зі статтею 19 Конституції Україниоргани державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За змістом статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом. Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено,має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Частинами першою ст.23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно з пунктом другим частини другої ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Відповідно ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Частиною четвертою ст.1176 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (надалі Закон № 266/94-ВР) У відповідності до ст.1 Закону №266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених Законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. Частиною другою ст.1 Закону №266/94-ВР встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Відповідно до пункту другого частини першої ст.2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відповідно до пункту п`ятого ст.3 Закону №266/94-ВР громадянинові відшкодовується моральна шкода у наведених в статті 1 цього Закону випадках. Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди,завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодуванню громадянинові підлягає моральна шкода у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Оскільки Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не містить вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень статей 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою у визначеному процесуальним законом порядку. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За положеннями ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, у приниженні честі та гідності фізичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч.ч 1, 5, 6 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до частин другої, третьої статті 13 цього Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди, визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Рішенням Конституційного Суду України від 03.10.2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. Таким чином, відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється саме за рахунок держави. Оскільки органи Державної казначейської служби України є єдиними розпорядниками коштів Державного та місцевих бюджетів, тому саме вони повинні відшкодовувати шкоду, завдану фізичній особі іншими органами державної влади в разі доведеності заподіяння такої шкоди. Таким чином, враховуючи, що загальний строк тримання під вартою в Чернівецькому слідчому ізоляторі [PERSON] , виправданого за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 307 КК України, склав 1 рік 6 місяців та 21 день, суд дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для відшкодування завданої позивачу моральної шкоди. Посилання відповідачів на те, що протиправності дій органів досудового слідства та прокуратури під час перебування позивача під слідством не доведено, внаслідок чого правових підстав для відшкодування шкоди у [PERSON] не виникло, суд вважає безпідставними, оскільки у відповідності до положень ч.1 ст.1176 ЦК України та ч.2 ст.1 Закону № 266/94-ВР шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання відшкодовується державною у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Також, доводи представників відповідачів про відсутність будь-яких доказів спричинення позивачу [PERSON] моральної шкоди суд вважає безпідставними, оскільки повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, проведення в ході кримінального провадження ряду процесуальних слідчих дій, зокрема обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, в результаті чого позивач [PERSON] зазнав психологічного тиску з боку працівників правоохоронних органів та суспільства, так як був позбавлений нормальних життєвих стосунків, спілкування з родиною, можливості працювати, позивач вимушений був доводити свою непричетність до злочину. Викладене дає підстави для висновку, що у випадку, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування. Дані висновки суду узгоджуються із правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02.12.2015 року у справі №6-2203цс15. Разом із тим, визначаючи розмір моральної шкоди, який підлягає до часткового відшкодування заявленого представником позивача в інтересах позивача [PERSON] , суд враховує обставини даної справи, характер, обсяг та глибину моральних страждань, яких зазнав позивач, що зумовлені значним(понад два з половиною роки) періодом перебування під слідством та судом, впродовж якого [PERSON] неодноразово пред`являли обвинувачення та повідомляли про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, застосовуванням до нього фізичної сили під час проведення обшуку за місцем його проживання, а також застосуванням найбільш суворого запобіжного заходу та утриманням під вартою на протязі більш ніж двох років, що призвело до обмеження його свободи та позбавлення спілкування із рідними та оточуючими людьми, можливості реалізації своїх життєвих планів, змусило доводити свою невинуватість в зазначених умовах. Суд також враховує те, що в ході проведення обшуку за місцем тимчасового проживання позивача було вилучено та накладено арешт на належне йому майно. Наведені обставини у своїх сукупності призвели до значних вимушених змін у життєвих зв`язках позивача, погіршення його стосунків з оточуючими, спричинили появу негативних психоемоційних змін та зумовили необхідність залучення значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів для відновлення попереднього стану, а тому, виходячи з засад виваженості, розумності та справедливості, суд приходить до переконання, що розмір відшкодування моральної шкоди, який підлягає до стягнення на користь позивача слід визначити у сумі 200000 грн. На думку суду, зазначений розмір відшкодування повною мірою відповідає обсягу моральних страждань, завданих позивачу внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та є належною та необхідною компенсацією для відновлення його попереднього морального та психоемоційного стану, налагодження подальших життєвих стосунків, відновлення почуття справедливості та рівня довіри до правоохоронних органів системи правосуддя в цілому. Зазначені висновки суду узгоджуються із правовими висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 року у справі №383/596/15, у постановах Верховного Суду від 04.06.2018 року у справі №489/2492/17, від 13.06.2018 року у справі №464/6863/16, від 21.06.2018 року у справі № №205/119/17, від 25.07.2018 року у справі № 607/14493/16-ц, від 19.09.2018 року у справі №534/955/17, від 19.12.2018 року №214/5262/15-ц. Належні та допустимі докази того, що позивачу було завдано моральної шкоди у розмірі більшому, аніж визначений судом, в матеріалах справи відсутні. Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. Згідно із ч.1 ст.82, ч.4 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу, а тому вона має бути відповідачем у справі. У відповідності з Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженим Указом Президента України від 13.04.2011 р. № 460/2011, Державна казначейська служба України (Казначейство України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України, на яке покладено повноваження по здійсненню через систему електронних платежів Національного банку України розрахунково-касове обслуговування розпорядників, одержувачів бюджетних коштів. Пунктом 1.3. Порядку виконання Державним казначейством України рішень суду щодо відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, а також судів, затвердженого наказ Державного казначейства України від 02.02.2007 р, № 28 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.02.2007 р. за № 149/13416, виконання рішень суду, які передбачають відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, а також судів, здійснюється Державним казначейством України за вимогами державних виконавців за черговістю їх надходження, за рахунок і в межах бюджетних асигнувань, затверджених у Державному бюджеті України на цю мету. Аналогічне міститься й у п.1.3. Порядку виконання Державним казначейством України рішень суду щодо відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, а також судів, затвердженого наказом Державного казначейства України від 04.02.2008 р. № 39 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09.02.2008 р. за № 110/14801,чинного з 20.02.2008 р. Відповідно до положень ст. 48 БК України, в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України операцій з коштами державного бюджету. Отже, стягнення шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду провадиться з Державного казначейства У країни за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку. Висновки На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як учасник справи, як на підставу заявлених вимог підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, позовні вимоги підлягають задоволенню частково. На підставі викладеного та

Outcome: partial