Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-14 00:00:00

Комунальне підприємство теплових мереж «Криворіжтепломережа» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за теплову енергію. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що між КПТМ «Криворіжтепломережа» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу теплової енергії №11754 від 15.04.2019. Відповідно до таблиці 2, яка є невід`ємною частиною договору, об`єктом тепло споживання є нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 1.4. Договору, теплопостачальна організація-Продавець відпускає Споживачу-Покупцю теплову енергію на об`єкти, вказані в Таблиці № 2 згідно з встановленим планом тепло споживання з 25 березня 2015 року по 25 березня 2020 року (Таблиця №1, №2, є невід`ємними частинами Договору). Оплата здійснюється з моменту зазначеного періоду дії Договору. Свої договірні зобов`язання КПТМ «Криворіжтепломережа» виконало, а саме: постачання теплоносія на протязі всього періоду, передбаченого договором, проводилось не порушуючи щорічні розпорядження Виконавчого комітету Криворізької міської Ради Дніпропетровської області «Про початок та закінчення опалювального періоду». Облік споживання теплової енергії здійснюється згідно приладів обліку або розрахунковим способом, за їх відсутності, що передбачено п. 2.1 Договору. Тарифи на послуги теплопостачання передбачені за період з 01.05.2015р. по 31.10.2015р. тариф за 1 Гкал 1839,26 грн. (з ПДВ) (згідно постанови НКДРЕКП № 1438 від 30.04.15 р. для потреб інших споживачів); за період з 01.11.2015р. по 31.01.2016р. тариф за 1 Гкал 1771,62 грн. (з ПДВ) (згідно постанови НКДРЕКП № 2690 від 29.10.15 р. для потреб інших споживачів); за період з 01.02.2016р. по 04.05.2016р. тариф за 1 Гкал 1703,53 грн. (з ПДВ) (згідно постанови НКРЕКП № 54 від 28.01.16 р. для потреб інших споживачів), за період з 01.10.2016р. по 29.12.2016 тариф за 1 Гкал 1465,97 грн. (з ПДВ) (згідно постанови НКРЕКП № 1757 від 29.09.16 р. для потреб інших споживачів); за період з 30.12.2016р. по 23.02.2017р. тариф за 1 Гкал 1761,66 грн. (з ПДВ) (згідно постанови НКРЕКП № 2126 від 02.12.16 р. для потреб інших споживачів), за період з 24.02.2017р. по 04.01.2018р. тариф за 1 Гкал 1917,64 грн. з ПДВ) (згідно постанови НКРЕКП № 151 від 01.02.17 р. для потреб інших споживачів), за період з 05.01.2018р. по 27.10.2018 р. тариф за 1 Гкал 2018,00 грн. (з ПДВ) (згідно постанови НКРЕКП № 1529 від 28.12.17 р. для потреб інших споживачів); за період з 28.10.2018р. по 31.12.2018р. тариф за 1 Гкал 2040,05 грн. (з ПДВ) ( згідно постанови НКРЕКП № 239 від 27.02.18 р. для потреб інших споживачів); за період з 01.01.2019р. по теперішній час тариф за 1 Гкал 1715,15 грн. (з ПДВ) ( згідно постанови НКРЕКП № 1715 від 10.12.18 р. для потреб інших споживачів). Згідно з п. 3.2. Договору, оплата за відпущену теплову енергію проводиться Споживачем щомісяця, самостійно, в грошовій формі, не пізніше 20-го числа місяця наступного за розрахунковим. Відповідач не виконав обов`язок, покладений на нього умовами Договору, не здійснив розрахунок в повному обсязі та в строки передбачені Договором. За період з 15.10.2015 по 31.01.2020 заборгованість відповідача складає 22450,34 грн. Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Сума збитків від інфляції - 566,63 грн. (лютого 2020 - жовтень 2020), 3%. річних - 585,46 грн. (21.01.20-04.12.20). Крім цього, пунктом 3.6. Договору передбачено, якщо Споживач не здійснив оплату за відпущену теплову енергію в термін, встановлений п. 3.2. Договору, то він сплачує пеню у розмірі 0,1% несплаченої суми за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня. Розмір пені становить - 769,11 грн. (21.01.2020 по 16.03.2020). З метою досудового врегулювання спору відповідачу було направлено претензію №11754/9317 від 31.05.2020, але на теперішній час борг відповідачем не сплачено, тому позивач звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права. Представник позивача, відповідно до ч. 1 ст. 276 ЦПК України, подав до суду клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного провадження без виклику сторін. Відповідач про розгляд справи в порядку спрощеного провадження без виклику сторін, судом повідомлялася належним чином, відповідно до ч. 4 ст. 277 ЦПК України, в установлений судом строк не подав суду заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, натомість подав письмові заперечення, в яких зазначив, що позов визнає частково, а саме суму заборгованості за період починаючи з 21.01.2019. Також просив застосувати до спірних правовідносин наслідки пропуску строку позовної давності щодо частини заборгованості, про що надав відповідне письмове клопотання. На підставі ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому відповідно до роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Згідно з приписами ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Приписами ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як зазначено у ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною 1 ст. 901 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Згідно з ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Так, між сторонами по справі було укладено договір купівлі-продажу теплової енергії №11754 від 15.04.2019. Відповідно до п. 1.4. Договору теплопостачальна організація-Продавець відпускає Споживачу-Покупцю теплову енергію на об`єкти, вказані в Таблиці №2 згідно з встановленим планом тепло споживання з 25 березня 2015 року по 25 березня 2020 року. Відповідно до Таблиці №2, яка є невід`ємною частиною договору, об`єктом тепло споживання є нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Згідно з пунктом 9.1 Договору, договір діє з 25.03.2015 по 25.03.2020 і вважається щорічно продовженим. Також даним пунктом визначено випадки розірвання договору, а також зазначено, що при наявності заборгованості за Споживачем-Покупцем, нарахування за Договором припиняються, а договір не розривається до повного погашення заборгованості. Відповідач належним чином умови укладеного договору, в частині своєчасної оплати за надані послуги, не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість за теплову енергію, яка за період з 15.10.2015 по 31.01.2020 складає 22450,34 грн. Отже судом встановлено, що у зазначений період позивач надавав послуги з постачання теплової енергії за адресою: [ADDRESS] , якими користувався відповідач, що підтверджується наявними в матеріалах справи актами про подачу теплоносія та про його відключення, а тому, враховуючи, що наявність факту заборгованості за надані послуги відповідачем не заперечується, суд вважає, що обставини порушення оплати за спожиту теплову енергію є доведеними повністю, внаслідок чого позивач отримав право на відшкодування заборгованості в судовому порядку. Водночас позивач, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості за теплову енергію, просив, у тому числі, стягнути 3% річних та інфляційні збитки, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, а також пеню. Перевіряючи доводи позивача про наявність правових підстав для стягнення з відповідача зазначених сум, суд прийшов до таких висновків. Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. До позову позивачем надано розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, який був перевірений судом та суд вважає його цілком прийнятним, тому вважає за можливе прийняти до уваги розрахунок належних до стягнення інфляційних втрат та 3% річних саме у такому розмірі та за вказаний період, а саме інфляційні втрати - 566,63 грн. та 3% річних - 585,46 грн. Таким чином, оскільки у зв`язку із несплатою відповідачем за отримані послуги позивачеві було завдано збитків, по суті матеріальної шкоди, яка виражена в грошовому еквіваленті, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат та 3% річних відповідно до наданих розрахунків також є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України). Згідно з ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Судом встановлено, що відповідно у п. 3.6 Договору зазначено, якщо Споживач-Покупець не здійснив оплату за відпущену теплову енергію в термін, встановлений договором, то він сплачує пеню у розмірі 0,1% несплаченої суми за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який сплачується пеня. Позивач до позову позивач надав розрахунок пені станом, відповідно до якого сума пені складає 769,11 грн, який був перевірений судом та суд вважає його правильним та цілком прийнятним, тому вимоги позивача, щодо стягнення пені підлягають задоволенню. Поряд з цим перевіряючи строк позовної давності, у межах якого позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення заборгованості, суд не погоджується з доводами відповідача, щодо його пропуску та вважає, що останній позивачем не пропущено з огляду на наступне. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Згідно зі ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Пунктом 10.1 укладеного між сторонами Договору передбачено, що сторони домовились про збільшення строку позовної давності до п`яти років, що відповідає вимогам ч. 1 ст. 259 ЦК України і свідчить про дотримання позивачем строків позовної давності. Відповідно до ст. 76, ч. 1 ст. 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як свідчать матеріали справи, станом на день ухвалення рішення у справі відповідач доказів сплати заборгованості за отримані послуги з теплопостачання не надав, отже факт порушення відповідачем зобов`язань з оплати за послуги з постачання теплової енергії судом встановлений та по суті відповідачем не спростований, а тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За приписами частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою складає 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати. Отже з урахуванням задоволення позову в повному обсязі з відповідача на користь позивача підлягає відшкодуванню судовий збір в розмірі 2102,00 грн. Враховуючи викладене та

Outcome: approved