Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-03 00:00:00

І. Відомості про рух справи. Процесуальні дії у справі. [PERSON] звернулася до Любешівського районного суду Волинської області з цим позовом 11 березня 2019 року. У справі відкрито загальне позовне провадження 12 березня 2019 року. Відповідачем Любешівською селищною радою 20 березня 2019 подано відзив на позовну заяву із заявою про розгляд справи у відсутності її представника. У ході підготовчого судового провадження за клопотанням позивача залучено до розгляду справи у якості співвідповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . У період з 05 червня 2019 року та фактично по 17 листопада 2020 року провадження у справі зупинялось до набрання законної сили рішенням у цивільній справі № 162/210/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним та визнання права власності на спадкове майно за законом. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у ході підготовчого провадження у справі подали заяви про розгляд справи у їх відсутності. Відповідач [PERSON] у підготовче судове засідання не з`являвся. Ухвалою суду від 11 грудня 2020 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду. Розгляд справи 15 січня 2021 року відкладався за заявою відповідача [PERSON] та його представника адвоката Пилипчука В.Ф. У судовому засіданні 04 лютого 2021 року відмовлено у клопотанні відповідача [PERSON] та його представника про повторне відкладення розгляду справи. Справу розглянуто 04 лютого 2021 року за участі позивача [PERSON] , представника позивача адвоката Поліщук О.В. з проголошенням вступної те резолютивної частини рішення суду. ІІ. Стислий виклад позиції позивача. Позивач [PERSON] просить визнати за нею право власності у порядку спадкування за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться по [ADDRESS] . Позов обґрунтовано тим, що [INFO] помер дід позивача [PERSON] , який заповів [PERSON] вказаний вище будинок з господарськими будівлями та спорудами. Позивач прийняла спадщину, вступивши у фактичне володіння та управління житловим будинком. У лютому 2019 року [PERSON] звернулася до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак їй відмовлено у вчиненні нотаріальної дії через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове нерухоме майно. За таких обставин позивач змушена звернутись до суду. ІІІ. Стислий виклад позиції відповідачів. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] у письмових заявах від 11 грудня 2020 року позов [PERSON] визнали. Відповідач [PERSON] будь-яких заяв по суті справи суду не подав. Відповідач Любешівська селищна рада у відзиві на позов звертає увагу, що вона є неналежним відповідачем у справі, адже не порушувала спадкових прав [PERSON] , їх не оспорює. Позивач не зверталась до цього відповідача з приводу оформлення права власності на спадкове майно тощо. Любешівській селищній раді відомо, що крім позивача, є інші спадкоємці [PERSON] : його діти [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . IV. Норми права, які врахував суд. В обґрунтуванні позову позивач вказує, що вона у встановлені на момент відкриття спадщини [INFO] спосіб та строк її прийняла, а тому при вирішенні цього спору необхідно застосовувати чинне на той час законодавство. Відповідно до статей 524, 525 Цивільного кодексу Української РСР редакції 1963 року (далі - ЦК УРСР) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Згідно із статтями 534, 541 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. Заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. Статтею 535 ЦК УРСР встановлено, що неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). При визначенні розміру обов`язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. Відповідно до статті 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно з частинами першою, другою статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. V. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Згідно із заповітом, який посвідчено 25 лютого 1986 року державним нотаріусом Любешівської державної нотаріальної контори Котюгою О.С., [PERSON] заповів належний йому будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] своїй онуці [PERSON] . Відповідно до свідоцтв про народження та про укладення шлюбу позивач після одруження 31 грудня 1986 року змінила своє дошлюбне прізвище [PERSON] на [PERSON] . Із свідоцтва про смерть серії [NUMBER] слідує, що [PERSON] помер [INFO] у селищі Любешів Любешівського району Волинської області. З відомостей із будинкової книги про прописку громадян, що проживають у будинку [ADDRESS] , слідує, що на день смерті спадкодавець [PERSON] у вказаному житлі проживав сам. Згідно з довідкою виконавчого комітету Любешівської селищної ради № 511/19 від 08 вересня 2008 року спадкодавець [PERSON] , який помер [INFO] , до дня смерті проживав по [ADDRESS] . У шестимісячний строк з дня його смерті в управління та володіння спадковим майном фактично вступила онука [PERSON] шляхом догляду за будинком, садінням городу, сплатою податків. Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 08 лютого 2019 року державний нотаріус Любешівського нотаріального округу Кух В.І. відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться у [ADDRESS] , у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів. Згідно з технічним паспортом на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, який виготовлено 11 лютого 2019 року приватним малим підприємством «Сатар», домоволодіння по [ADDRESS] складається з дерев`яного житлового будинку «А-1» 1954 року побудови та сараю «Б-1», який збудовано у 1980 році. Із матеріалів спадкової справи Любешівської державної нотаріальної контори № 39/2002 вбачається, що, крім позивача, із заявою про прийняття спадщини щодо майна померлого [PERSON] звертались відповідачі [PERSON] та [PERSON] [PERSON] 12 лютого 2002 року було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну частку (пай) у КСП «Стохід» у розмірі 2,76 гектара. Натомість [PERSON] 06 лютого 2020 року було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок через відсутність правовстановлюючих документів. Постановою Волинського апеляційного суду від 26 жовтня 2020 року у цивільній справі № 162/210/19 [PERSON] відмовлено у визнанні недійсним заповіту [PERSON] від 25 лютого 1986 року на ім`я [PERSON] та у визнанні права власності у порядку спадкування за законом на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по [ADDRESS] . VІ. Мотиви суду щодо позовних вимог. Згідно з частиною першою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 13 ЦПК визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Аналізуючи наведені вище докази у справі, суд доходить до переконання, що позивач [PERSON] , будучи спадкоємцем за заповітом [PERSON] щодо житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , у передбачений законом строк та спосіб прийняла спадщину. Натомість, із змісту постанови Волинського апеляційного суду від 26 жовтня 2020 року у цивільній справі № 162/210/19 слідує, що [PERSON] не довів наявність передбачених законом підстав для визнання заповіту [PERSON] недійсним, факту прийняття спадщини по смерті спадкодавця та права на обов`язкову частку у спадщині тощо. З огляду на викладене суд вважає, що визнання відповідачами [PERSON] та [PERSON] позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Між тим, у задоволенні позовних вимог [PERSON] у частині позовних вимог до Любешівської селищної ради Любешівського району Волинської області необхідно відмовити з таких міркувань. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є диспозитивним правом позивача. Разом з тим, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи та оцінки доказів. Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. З огляду на зміст досліджених у ході судового розгляду доказів, суд вважає, що позивач правильно визначила відповідачами у справі дітей спадкодавця [PERSON] . Між тим, Любешівська селищна рада не є учасником спірних правовідносин. Таким чином, Любешівську селищну раду необхідно визнати неналежним відповідачем у цьому спорі. VІІ. Питання розподілу судових витрат. Позивач при подачі позовної заяви сплатила 768,4 гривень судового збору. У матеріалах справи відсутні будь-які інші відомості про понесені сторонами судові витрати. Отже, у зв`язку із задоволенням позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК понесені позивачем судові витрати необхідно стягнути з цих відповідачів у рівних частках.

Outcome: partial