Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-27 00:00:00

І. Стислий виклад позицій позивача, відповідачів 1. Виклад позиції позивача. 13.09.2018 року [PERSON] звернулася до Шаргородського районного суду з вказаною позовною заявою, в якій просить визнати [PERSON], [PERSON] та її неповнолітню дочку [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком за [ADDRESS], стягнути на її користь судові витрати по сплаті судового збору та витрати за надання професійної правничої допомоги. Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначила, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS], відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27.04.2009 року. У зазначеному будинку, окрім неї, зареєстровані її дочка [PERSON], внучки [PERSON] та [PERSON], правнучка [PERSON], матір'ю якої є відповідач [PERSON], які з серпня 2016 року у будинку не проживають, проте продовжують бути зареєстрованими за адресою - [ADDRESS]. Відповідачі у належному їй будинку фактично не проживають останніх два роки, проте знятися з реєстраційного обліку в добровільному порядку не бажають, чим обмежують її права як власника будинку, створюючи перешкоди у використанні власного будинку, а також у праві на отримання відповідних соціальних виплат та субсидій. Вважає, що відповідачі втратили право користування житлом у належному їй будинку, так як протягом останніх двох років за місцем реєстрації не проживають, ніяких стосунків з нею не підтримують, не є членами її сім'ї, адреси їх фактичного місця проживання їй не відомі. В судовому засіданні у вступному слові та в додаткових поясненнях позивач [PERSON] та її представник - адвокат [PERSON] підтримали позовні вимоги щодо визнання [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком за [ADDRESS], що належить позивачу. Просили позовні вимоги задовольнити, а також стягнути з відповідачів солідарно на користь [PERSON] понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 704,80 та витрати за надання професійної правничої допомоги в сумі 800 грн. Позивач [PERSON] пояснила суду, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27.04.2009 року, що видане Шаргородською міською радою, їй належить житловий будинок в [ADDRESS]. Вона є єдиним власником будинку, але її права власника порушуються відповідачами, які добровільно не знімаються з реєстраційного обліку у належному їй будинку. Її донька [PERSON] та діти останньої - [PERSON] і [PERSON] зареєструвалися у належному їй будинку [ADDRESS], на що вона надала дозвіл. Проте, починаючи з 2016 року відповідачі виїхали з належного їй будинку, достовірно їх місце проживання не відоме, засобів зв'язку із відповідачами вона не має. Її донька [PERSON] має у власності 1/2 частину будинку в с. Слобода-Шаргородська Шаргородського району, разом з тим, продовжує бути зареєстрованою у належному їй будинку. Перебування відповідачів на реєстраційному обліку у належному їй будинку приводить до того, що вона оплачує комунальні послуги у збільшеному розмірі, не може оформити субсидію, хоча є пенсіонером і єдиним доходом для неї є пенсія, чим порушуються її права розпорядження власністю на власний розсуд. Вважає, що відповідачі втратили право користування житлом у належному їй будинку, так як ніяких відносин вона з ними не підтримує, вони не є членами її сім'ї, місце проживання останніх невідомо. 2. Виклад позиції відповідача [PERSON] Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 06.12.2018 року позовні вимоги [PERSON] визнала, вважає, що позов підлягає задоволенню. [PERSON] у вступному слові та в додаткових поясненнях суду пояснила, що [PERSON] є її матір'ю. Вона народилася і проживала у будинку матері в [ADDRESS]. Її місце проживання зареєстроване за вказаною адресою. Впродовж останніх двох років вона не проживає за зареєстрованою адресою, оскільки перестала підтримувати сімейні зв'язки із матір'ю, не спілкується з позивачем. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] є її дітьми та онуками позивача і зареєстровані в будинку [PERSON] зі згоди останньої. [PERSON] та [PERSON] також не проживають у будинку позивача, але продовжують бути зареєстрованими в ньому. Вона не має власного житла, тому не може зареєструвати своє місце проживання у іншому місці, ніж будинок матері. У с. Слобода-Шаргородська Шаргородського району Вінницької області є будинок, у якому по заповіту власника їй належить 1/2 частина будинку, проте, у ньому проживає колишній чоловік, з яким вона має конфлікти, тому вважає, що він перешкоджатиме реєстрації її місця проживання та місця проживання дітей у вказаному будинку. [PERSON] не заперечує щодо визнання її такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS]. Крім того, відповідач не заперечує щодо стягнення з неї судових витрат, які понесла позивач у справі. 3. Виклад позиції відповідачів [PERSON], [PERSON] Відповідачі [PERSON], [PERSON] відзив на позов із викладенням своїх заперечень, відповідно до норм діючого ЦПК України, до суду не подавали, а також, не подавали заяви про визнання ними позовних вимог [PERSON], не дивлячись на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 20.09.2018 року (а.с.25-26). 4. Виклад позиції третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідачів - Шаргородської міської ради Вінницької області 28.09.2018 року від представника третьої особи Шаргородської міської ради - Країло С.В., що діє на підставі довіреності від 17.05.2018 року (а.с.33), надійшла заява, у якій останній просить розгляд справи проводити без участі представника Шаргородської міської ради, щодо задоволення позовних вимог [PERSON] заперечень не має. 5. Виклад позиції третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідачів - Служби у справах дітей Шаргородської районної державної адміністрації та Шаргородської РДА як органу опіки та піклування. Представник третьої особи Служби у справах дітей Шаргородської РДА та Шаргородської РДА як органу опіки та піклування - Гринчак Т.В., що діє на підставі довіреностей від 09.10.2018 року №02-744 та від 13.12.2018 року за №01.1-38/3570 (а.с.45, 155), у судовому засіданні пояснила, що її участь у справі спрямована на захист прав малолітньої доньки відповідача [PERSON] - [PERSON], у зв'язку із чим вона позовні вимоги щодо визнання малолітньої такою, що втратила право користування житловим будинком, не визнає, просить відмовити у позові в цій частині, оскільки малолітня [PERSON] не проживає у спірному будинку не із власної волі, так як проживає із своїми батьками, тобто ці причини не проживання дитини у спірному будинку є поважними, а тому вважає, що відсутні підстави для задоволення позову. Підтримує висновки, що надані органом опіки та піклування щодо вирішення вказаного спору, відповідно до яких орган опіки вважає за необхідне відмовити в позові щодо визнання малолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком. ІІ. Заяви, клопотання позивача, відповідача. 1. Позивач [PERSON] 28.12.2018 року подала клопотання про відмову від частини позовних вимог (а.с.163). 2. Відповідач [PERSON] 18.12.2018 року подала заяву про подальший розгляд цивільної справи за позовом [PERSON] у її відсутності, надані раніше пояснення підтримує, позовні вимоги [PERSON] визнає (а.с.158). 3. Відповідачі [PERSON], [PERSON] заяв та клопотань, пов'язаних із розглядом справи, до суду не подавали. 4. Представник третьої особи Шаргородської міської ради - Країло С.В. подав до суду заяву про розгляд цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, без його участі (а.с.31). ІІІ. Процесуальні дії у справі 1. Відповідно до ухвали судді від 20.09.2018 року прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи та призначено перше судове засідання на 10.10.2018 року (а.с.25-26). 2. 10.10.2018 року відкладено розгляд справи на 20.11.2018 року (а.с.48). 3. Виклик відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судові засідання, призначені на 10.10.2018 року, на 20.11.2018 року, на 06.12.2018 року, а також відповідачів [PERSON], [PERSON] на 18.12.2018 року, на 28.12.2018 року здійснено через розміщення оголошення на веб-порталі «Судова влада України». Таким чином, суд вважає, що відповідачі належно повідомлені про здійснення судового розгляду у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням та не надіслали відзив на позовну заяву без поважних причин. 4. 20.11.2018 року судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, і про ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів та відкладено розгляд справи у зв'язку із витребуванням доказів (а.с.111-112, 113-114). 5. Відповідно до ухвали суду від 06.12.2018 року визнано неможливим проведення заочного розгляду справи і ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів у зв'язку із прибуттям в судове засідання відповідача [PERSON], та продовжено подальший розгляд справи у судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, що відповідає приписам ч.2 ст.280 ЦПК України (а.с.126). 6. Відповідно до ухвали суду від 06.12.2018 року змінено прізвище відповідача [PERSON] у означеній справі, виклавши його як «[PERSON] Олена Йосипівна» у зв'язку із одруженням останньої (а.с.129). 7. 06.12.2018 року, відповідно до ухвали суду, поновлено судовий розгляд справи (а.с.139). 8. Ухвалою суду від 06.12.2018 року залучено до участі в справі орган, якому надано право звертатися до суду в інтересах неповнолітніх осіб, - Шаргородську РДА як орган опіки та піклування для подання висновку та висловлення думки щодо вирішення справи по суті; зобов'язано Шаргородську РДА як орган опіки та піклування подати до 17.12.2018 року висновок щодо розв'язання спору у цій справі на підставі відомостей щодо неповнолітньої [PERSON], а в судовому засіданні оголошено перерву до 18.12.2018 року (а.с.143-144). 9. 18.12.2018 року в судовому засіданні оголошено перерву до 28.12.2018 року (а.с.156). 10. 28.12.2018 року судом задоволено клопотання позивача [PERSON] та її представника - адвоката [PERSON] про відмову від частини позовних вимог щодо визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням: житловим будинком [ADDRESS] Вінницької області неповнолітньої доньки [PERSON] - [PERSON], [INFO]; прийнято відмову [PERSON] від частини позовних вимог щодо визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням: житловим будинком [ADDRESS] Вінницької області неповнолітньої доньки [PERSON] - [PERSON], [INFO]; закрито провадження у частині позовних вимог [PERSON] щодо визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням: житловим будинком [ADDRESS] Вінницької області неповнолітньої доньки [PERSON] - [PERSON], [INFO], у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], з участю Шаргородської районної державної адміністрації як органу опіки та піклування, третіх осіб без самостійних вимог на стороні відповідачів - Шаргородської міської ради Вінницької області, Служби у справах дітей Шаргородської РДА - про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням (а.с.164-165). ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази Вирішуючи спір, суд встановив, що між сторонами виникли цивільні правовідносини, які регулюють питання власності, питання набуття і втрати права на користування житловим приміщенням. Судом встановлено наступні фактичні обставини, що підтверджуються доказами. Так, судом встановлено, що позивач [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27.04.2009 року є власником житлового будинку за [ADDRESS] яке видане на підставі розпорядження голови Шаргородської РДА від 30.09.2005 року №334 (а.с.5). Відповідач [PERSON] є донькою позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с.137), витягом від 03.12.2018 року з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу [PERSON] та присвоєння їй прізвища «[PERSON]» (а.с.136), свідоцтвом про шлюб [PERSON] та присвоєння прізвища після реєстрації шлюбу «[PERSON]» (а.с.128). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] є дітьми [PERSON], що підтверджується витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження від 03.12.2018 року (а.с.134-135), а отже, є онуками позивача. Відповідачі [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], зареєстровані за адресою позивача, тобто в будинку [ADDRESS], але не проживають там з серпня 2016 року. Вказаний факт підтверджується копією домової книги для прописки (реєстрації) громадян, які проживають у [ADDRESS] (а.с.6-8); довідкою, виданою виконавчим комітетом Шаргородської міської ради позивачу про те, що її дочка [PERSON], онуки [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою - [ADDRESS] але протягом двох останніх років не проживають, згідно з письмовими свідченнями сусідів (а.с.11); довідкою про склад сім'ї позивача від 20.08.2018 року за №2717 (а.с.12); актами обстеження матеріально-побутових умов проживання позивача [PERSON] від 16.11.2018 року та відповідача [PERSON] від 12.12.2018 року (а.с.108, 153). Встановлений судом факт також підтвердила в судовому засіданні під час вступного слова та у додаткових поясненнях відповідач [PERSON] З довідки Слободо-Шаргородської сільської ради від 22.11.2018 року за №472 вбачається, що [PERSON] є власником 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS]. Власником іншої 1/2 частини означеного будинку є [PERSON] (а.с.130). Вказана обставина підтверджується також записами в погосподарських книгах по Слободо-Шаргородській сільській раді за 2011-2015 роки, за 2016-2020 роки (а.с.139, 138). Отже, [PERSON], маючи власне житло - 1/2 частину житлового будинку по [ADDRESS], а фактично проживаючи після одруження в с. Гибалівка Шаргородського району Вінницької області, продовжує бути зареєстрована за адресою позивача. Таким чином, судом встановлено, що відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], які зареєстровані в будинку [ADDRESS] але в ньому не проживають з серпня 2016 року, не є членами сім'ї позивача, тому втратили право на користування житловим приміщенням у вказаному будинку. Перебування відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] на реєстраційному обліку в будинку [ADDRESS], перешкоджає [PERSON] у здійсненні прав власника будинку щодо користування та розпоряджання ним на власний розсуд. V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування Встановлені судом цивільні правовідносини щодо власності, набуття і втрати права на користування житловим приміщенням, регулюються Конституцією України, ЦК України, ЦПК України. Так, згідно із ст.ст.41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. У відповідності до вимог п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. При вирішенні даного спору суд також враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, на правовому висновку Конституційного Суду України, викладеному у рішенні від 02.11.2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004. Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Так, за правилами ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється органом, уповноваженим на зняття з реєстрації, на підставі, зокрема, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням). Статтями 29, 316, 317, 318, 319, 321, 328, 346, 347, 379, 380, 383, 386, 391 ЦК України встановлено загальні положення про право власності, право власності на житло, порядок його набуття та припинення права власності. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Усі суб'єкти права власності є рівними перед законом (ч.2 ст.318 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч.ч.1, 2, 3 ст.319 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч.1, 2 ст.321 ЦК України). Згідно із ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам'яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника (ч.1 ст.346 ЦК України). Особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке не підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняються з моменту вчинення дії, яка свідчить про таку відмову. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру (ст.347 ЦК України). Ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено право на вільне володіння майном. Відповідно до вказаної статті Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст.379 ЦК України). Житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання (ст.380 ЦК України). Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ст.383 ЦК України). Статтею 386 ЦК України встановлено засади захисту права власності, відповідно до якої держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, має право звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Одним із способів захисту права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, відповідно до вимог ст.391 ЦК України, є те, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження своїм майном. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Тобто, за змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтями 150, 155 ЖК України встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, встановлених законодавством. Згідно зі ст.ст.71, 72 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або члена його сім'ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз наведених норм цивільного та житлового законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, а саме, шляхом заявлення вимоги про позбавлення права користування житловим приміщенням. VІ. Висновки суду Враховуючи перевірені у судовому засіданні докази, суд вважає, достовірно встановленими лише ті факти та обставини, які підтверджуються належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, проаналізованими судом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч.1 ст.78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.1 ст.81 ЦПК України). Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України). Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення. Об'єктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наявний у матеріалах цивільної справи. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позивачем надано суду належні та допустимі докази того, що відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] не проживають у належному позивачу будинку з серпня 2016 року, не приймали та не приймають участі в його утриманні, не мають права власності чи права на користування житловим приміщенням у вказаному будинку, і, крім того, зареєстровані в будинку позивача, чим перешкоджають [PERSON] у здійсненні прав власника будинку щодо користування та розпоряджання ним на власний розсуд. При цьому, суд констатує той факт, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не були позбавлені можливості та права подавати докази та доводити перед судом їх переконливість, проте, в судові засідання не з'явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, пропозицію суду надати відзив на позовну заяву [PERSON] - проігнорували, не довівши, таким чином, належними та допустимими доказами наявність підстав для перебування на реєстраційному обліку у будинку [ADDRESS], а відповідач [PERSON] визнала позовні вимоги [PERSON] до неї. Враховуючи, що усі обставини, які становлять предмет доказування, мають бути підтверджені визначеними у ч.2 ст.76 ЦПК України засобами доказування, суд вважає достовірно встановленими ті факти та обставини, які визнаються сторонами та підтверджуються доказами. Зокрема, що, позивач є власником будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 27.04.2009 року; що позивач набула права власності на вказаний будинок на передбачених цивільним законодавством підставах; що право власності позивача на вказаний будинок не оспорене в передбаченому законодавством порядку; що між позивачем та відповідачами виник спір з приводу чинення останніми перешкод у користуванні та розпоряджанні [PERSON] її власністю внаслідок не зняття у добровільному порядку з реєстраційного обліку у вказаному будинку. Таким чином, суд вважає, що позов [PERSON] про визнання відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням в будинку за [ADDRESS], підлягає задоволенню. VІІ. Розподіл судових витрат Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних із розглядом справи. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст.141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються : 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача (ч.2 ст.141 ЦПК України). При зверненні в суд з позовом [PERSON] сплачено судовий збір в сумі 704,80 грн. (а.с.1). Крім того, до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.2 ст.133 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч.ч.1, 2 ст.137 ЦПК України). Частиною 3 ст.137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Позивачем додано до позову угоду про надання професійної правничої допомоги від 15.08.2018 року, укладену між нею та адвокатом [PERSON] (а.с.15); копію свідоцтва адвоката [PERSON] про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с.16); розрахунок суми гонорару за надану професійну правничу допомогу від 22.08.2018 року з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом [PERSON] (а.с.17); квитанцію до прибуткового касового ордера №104 про оплату позивачем послуг та робіт адвоката [PERSON] при наданні їй професійної правничої допомоги на суму 800 грн. (а.с.18). Таким чином, у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідачів в рівних частинах на користь позивача витрати по сплаті судового збору в сумі 704,80 грн. та на надання правничої допомоги в сумі 800 грн., тобто пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, оскільки розмір витрат встановлений згідно з умовами угоди про надання професійної правничої допомоги і є співмірним із складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), з часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), з обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. Крім того, витрати на надання професійної правничої допомоги фактично понесені позивачем і документально підтверджені. Суд вважає, що судові витрати підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача в рівних частинах по 501,60 грн. з кожного відповідача, а не солідарно, як заявлено у позові [PERSON], оскільки цивільним процесуальним законодавством не передбачено солідарного стягнення судових витрат.

Outcome: approved