Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-11 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила визнати договір щодо картки «Універсальна» недійсним, призначити відшкодування завданої відповідачем моральної та матеріальної шкоди у розмірі 224 213, 30 грн, у зв`язку із укладенням завідомо недійсного договору та діями відповідача, спрямованими на порушення карантину та примушування до його порушення, порушення її прав як споживача фінансових послуг, застосування двосторонньої реституції і повернення їй коштів у зв`язку із недійсністю договору щодо картки «Універсальна». В обґрунтування позову вказано, що договірні відносини між сторонами відсутні, протягом часу користування карткою кредитний ліміт збільшувався відповідачем одноосібно за непідписаним договором. Відповідач не дотримав та грубо порушив імперативні вимоги діючого законодавства України: порушено форму укладання даного виду договору, договір не є підписаним відповідно до вимог законодавства, відповідач не надав повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредитування перед укладенням та під час оформлення картки, фактично працівники відповідача при видачі кредитних коштів жодного разу не ознайомлювали її з умовами та правилами кредитування та всіма ризиками та на підставі якого нормативно-правового акту має існувати такий вид кредитування, що є надмірним тягарем під час карантину, встановленого державою. Позивач вказує, що не мала можливості детально ознайомитися із умовами та правилами кредитування перед оформленням картки, до того ж ці умови та правила не оформлені як належить, якщо вони є частиною оформленої картки - вказані умови та правила могли змінюватися відповідачем односторонньо без повідомлення позичальника. В умовах кредитування міститься безліч умов, які порушують її права та картку оформлено на невигідних для неї умовах. Позивач вважає, що договір нарахував необґрунтовану заборгованість, чим завдав матеріальної шкоди та моральної шкоди, що є нечесною підприємницькою діяльністю збоку відповідача, та оскільки договір не укладений відповідно до законодавства України, вважає вимоги незаконними і договір нікчемним. Відповідач та треті особи у справі не скористалися своїм правом на подання відзиву та пояснень на позов. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 25 травня 2020 року [PERSON] звернулась із зазначеною позовною заявою до Святошинського районного суду м. Києва. 28 травня 2020 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва позовну заяву [PERSON] направлено до Печерського районного суду м. Києва за підсудністю. 20 липня 2020 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла зазначена позовна заява для розгляду якої у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі судді, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 27 липня 2020 року ухвалою судді залишено позовну заяву без руху, надавши позивачу строк у десять днів з дня отримання ухвали, для усунення недоліків. 25 серпня 2020 року позивачем подано заяву про усунення недоліків позовної заяви, а також клопотання про витребування доказів. 27 серпня 2020 року ухвалою судді відкрито провадження у справі призначено до розгляду у спрощеному провадженні без виклику сторін і третіх осіб. 24 лютого 2021 року позивач звернулася до суду із клопотанням про об`єднання однорідних позовних вимог. 22 лютого 2021 року ухвалою суді відмовлено у задоволенні клопотання позивача про об`єднання матеріалів справи в одне провадження із цивільною справою Святошинського районного суду м. Києва № 759/384/21. 12 березня 2021 року ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання про витребування доказів. Згідно з частиною першою статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною четвертою статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 13 листопада 2017 року сторонами укладено договір банківського обслуговування № SAMDNWFC0003****011 , що здійснюється на підставі анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг. Відповідно до умов договору позичальнику у користування була надана платіжна картка «Універсальна» № [NUMBER] із встановленим кредитним лімітом. 01 лютого 2019 року картка «Універсальна» № [NUMBER] була замінена на картку «Універсальна GOLD» № [NUMBER] . ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. У відповідності до частини першої ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, частиною другою цієї статті визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. За змістом пункту 5 вказаної постанови Пленуму від 06 листопада 2009 року № 9, відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ст. 205 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Як вбачається з приписів ст. 206 Цивільного кодексу України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 Цивільного кодексу України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 Цивільного кодексу України). Згідно з частиною першою статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». У тому числі, про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції чинній на момент укладення оспорюваного договору) нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статею 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, позивач зобов`язаний довести правову та фактичні підстави своїх позовних вимог. Позивач користувалася кредитними коштами з встановленим кредитним лімітом, неодноразово вносила грошові кошти, для погашення кредиту, як вона стверджує, тобто позичальником прийнято до виконання умови правочину щодо послуги кредитування, не зверталась до банку з приводу роз`яснень положень договору чи надання іншої інформації з приводу виконання зобов`язань, не заявляла жодних претензій з приводу того, що їй незрозумілі умови кредитного договору. Позивачем не надано доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема, не спростовано, що при укладенні договору про надання кредиту [PERSON] діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилась з його умовами, визначивши характер правочину і всі його істотні умови. На виконання умов спірного договору вона без заперечень отримала кредитні кошти, тривалий час виконувала свої зобов`язання з повернення цих коштів. Заперечення проти дійсності договору від 13 листопада 2017 року, зокрема у частині розміру заборгованості, позивач висловила після того, як 12 березня 2020 року не змогла вчасно оплатити суму щомісячного платежу і всіх інших нарахованих платежів по картці, у зв`язку із встановленими карантинними заходами. Посилання на несправедливість окремих умов договору не тягне за собою визнання недійсним такого договору у цілому. У разі ненадання інформації, передбаченої статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на момент укладення оспорюваного кредитного договору, суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Статтями 15, 23 Закону України «Про захист прав споживачів» не передбачено такої підстави для визнання кредитного договору недійсним, як надання/ненадання суб`єктом господарювання інформації споживачеві послуг про умови кредитування перед укладенням та під час оформлення картки, не ознайомлення з умовами та правилами кредитування та всіма ризиками, на підставі якого нормативно-правового акта має існувати такий вид кредитування, що є надмірним тягарем під час карантину, встановленого державою, тощо. У разі встановлення, що позичальнику не була надана повна та достовірна інформація про умови кредитування і сукупну вартість кредиту та визнання недійсними окремих умов про встановлення несправедливих платежів та комісій: за дії, які банк вчиняє на власну користь; які не є послугою в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», при відсутності достатніх даних для визнання решти умов і договору в цілому несправедливими, відсутності достатніх даних щодо нечесної підприємницької практики чи введення позивача в оману, відсутні правові підстави для визнання кредитного договору недійсним у цілому. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 29 січня 2020 року у справі № 726/2129/16-ц про визнання недійсним кредитного договору, укладеного з АТ КБ «ПриватБанк». Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що необґрунтованість позову і відмову у задоволенні вимог про визнання угоди № SAMDNWFC0003****011 від 13 листопада 2017 року недійсною та про застосування наслідків недійсності шляхом стягнення грошових коштів. У задоволенні позову у частині стягнення компенсації моральної шкоди, як похідної вимоги, суд також відмовляє. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed