Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-24 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та відповідача [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання об'єктом права спільної сумісної власності подружжя квартиру [ADDRESS], право власності на яку зареєстроване за [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу від 04.08.2000 року №3609, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Матвієнко С.М. та просить визнати за ним право власності на 1/2 частину вищевказаної квартири (а.с.3-6). Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що у період з 16.10.1986 року по 14.11.2007 року з відповідачем перебував у зареєстрованому шлюбі. Під час перебування у шлюбі, за спільні кошти 04.08.2000 року було придбано квартиру [ADDRESS]. Після розірвання шлюбу він зареєстрований та проживає у даній квартирі. У 2017 році позивач мав намір скласти заповіт у зв'язку з чим дізнався, що квартира придбана без його згоди, як того на той час вимагало законодавство. Зазначив, що ним було внесено більшу частину коштів на придбання спільної квартири. З кінця 2017 року відповідач почала чинити перешкоди у користуванні спільним майном, висловлювала наміри виселити його із квартири та зняти з реєстраційного обліку. Враховуючи, що іншого житла він не має, а тому вимушений звернутися за захистом своїх прав. Відповідач [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву, у якому проти задоволення позову заперечувала, вважала його безпідставним та необґрунтованим(а.с.46-47). Відповідач зазначила, що спільна квартира була придбана виключно на її кошти, до придбання квартири позивач не має ніякого матеріального відношення. З 1981 року по 2001 рік вона безперервно працювала медичною сестрою в обласній лікарні, отримувала більшу заробітну плату, ніж позивач. Вказала, що позивачеві було відомо, що у договорі купівлі - продажу покупцем квартири зазначена відповідач. Також позивач у спірній квартири не проживає, не сплачує витрати за комунальні послуги. З березня 2017 року взагалі не приходить до спірного помешкання, до цього періодично проживав, перешкод у користуванні квартирою ніхто не створював. Вказує, що позивачем пропущено строк звернення до суду з даним позовом, оскільки мав право на протязі трьох років з моменту розірвання шлюбу 14.11.2007 року заявити вимогу про поділ майна. Вважає, що позивач дійсно набув з нею дану квартиру у шлюбі, спірна квартира була спільно набутим майном до розірвання шлюбу, а по закінченню трьох років з моменту розірвання шлюбу перестала бути спільним майном і стала її особистим. Отже, заявляє клопотання про застосування наслідків пропуску строку позовної давності та просить відмовити у задоволенні позову. ІІ. Процесуальні дії у справі та заяви (клопотання) учасників справи, пояснення учасників справи в судовому засіданні. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві. Відповідач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити у задоволенні позову відповідно до відзиву на позовну заяву (а.с.46-47). Ш. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин Судом встановлено, що з 16.10.1986 року сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 14.11.2007 року шлюб був розірваний. Рішення набрало законної сили 27.11.2007 року (а.с.17). Відповідно до оглянутого в судовому засіданні свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.75) шлюб між чоловіком [PERSON] і дружиною [PERSON] розірвано, про що 18.04.2008 року складено відповідний актовий запис №356. Згідно відомостей Головного управління ДФС у Чернігівській області №289 від 14.03.2018 року та №312 від 18.05.2018 року [PERSON] у період з 01.01.1998 року по 31.12.2001 року (у період придбання спірної квартири) працював у ВАТ «Силікат» та отримував доходи за основним місцем роботи (а.с.17-18), [PERSON] у період з 01.01.1998 року по 31.12.2001 року працювала КЛПЗ «Чернігівська обласна лікарня» та отримувала доходи за основним місцем роботи (а.с.71-72). Крім того, згідно копії трудової книжки [PERSON] працював з 01.12.1980 року (а.с.19-21). [PERSON] працювала з 03.08.1981 року (а.с.48-49). В період шлюбу, була придбана двокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що підтверджується наданою копією договору купівлі - продажу спірної квартири від 04.08.2000 року ( а.с.14). Право власності на вказану квартиру зареєстровано за [PERSON] - відповідачем по справі, що підтверджується інформаційною довідкою КП ЧМБТІ №5081 від 29.01.2018 року (а.с.13). Ринкова вартість квартири [ADDRESS] становить 74 179 грн, що підтверджується звітом про оцінку майна, яке виконано Комунальним підприємством Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації 23.02.2018 року (а.с.23-24). Позивач та відповідач у судовому засіданні були допитані, як свідки. Зокрема, свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що завжди працював, має безперервний стаж роботи з 1980 року. З дружиною мав спільний бюджет до того часу поки син не почав програвати кошти у гральних автоматах. Зазначив, що іншого житла не має. До лютого 2018 року мешкав у спірній квартирі, там знаходяться його особисті речі. У нього є ключі від квартири, але дружина вхідний замок змінила. Під час придбання квартири вдвох ходили до нотаріуса і він розумів, що буде співвласником даного майна. Шлюб було розірвано за ініціативою відповідачки. Після одруження сина свою кімнату він віддав молодій сім'ї, а сам з дружиною жив у іншій кімнаті. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що разом з позивачем ходили до куми за грошима. Також разом з чоловіком були у нотаріуса під час оформлення договору купівлі - продажу квартири. Погоджується з тим, що квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, але вважає, що позивач втратив на неї право, так як пройшов строк позовної давності. На протязі всього часу позивач не проживав разом з нею у спірній квартирі. Були фізичні сутички між дітьми та позивачем. Між позивачем була усна домовленість, що він буде лише зареєстрований за вказаною квартирою. У судовому засіданні були також допитані свідки: [PERSON] - невістка, [PERSON] та [PERSON] - сини сторін та [PERSON] - кума позивача та відповідача, та які пояснили, що між позивачем та відповідачем були складні відносини, постійні сварки. У квартирі позивач проживав періодично, зловживав спиртними напоями. Комунальні платежі сплачувала завжди відповідач. Як зазначила свідок [PERSON] відповідач надала їй на зберігання 500 доларів США, які залишилися після того, як половину коштів забрав позивач та витратив їх. Після того щомісячно приносила їй по 100 доларів США. Коли відповідач та позивач знайшли варіант квартири, їм недостатньо було зібраних грошей і вона їй надала у борг 1 000 доларів США. За грошима приїздили разом, повідомили, що дивились квартиру, вона їм сподобалась і вони підуть до нотаріуса оформлювати її. ІV. Норми права, які застосував суд та оцінка аргументів сторін Відповідно до положень статей 22, 23, 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України, чинних на час виникнення спірних правовідносин, зокрема, квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, вважалось його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя мав рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. При укладенні угод одним з подружжя вважалося, що він діє за згодою другого з подружжя. Згода другого з подружжя була обов'язковою лише при укладенні угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребувала обов'язкового нотаріального засвідчення. В разі поділу майна, яке перебувало в спільній сумісній власності подружжя, їх частки визнавалися рівними. Такі ж підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя містить і нині діючий Сімейний кодекс України (ст.60 СК України). Оскільки вимоги про поділ майна подружжя заявлено в період дії Сімейного кодексу України, то виниклі правовідносини поділу майна подружжя (колишнього подружжя) регулюються нормами Глави 8 Сімейного кодексу України. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст.69 СК України). У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст.70 СК України). Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. Верховний суд України у своїх постановах від 3 червня 2015 року, 16 грудня 2015 року та 18 травня 2016 року висловив правову позицію про те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Зважаючи на те, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ст. 68 Сімейного кодексу України), квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності. В силу положень ст. ст. 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем доведено існування суб'єктивного цивільного права, щодо якого заявлено вимоги про право спільної сумісної власності на майно, придбаного під час шлюбу. Відповідачем не надано доказів, що спірна квартира була придбана за кошти, що належали їй особисто, а тому суд дійшов висновку, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя. Отже, враховуючи вищезазначене, виходячи з того, що частки позивача та відповідача у спільному майні є рівними, а тому позивач має право на належну йому частку у спільному з відповідачем майні, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про визнання спірної квартири об'єктом права спільної сумісної власності та про визнання за ним права власності на 1/2 частину квартири обґрунтовані та підлягають задоволенню. Разом з тим, посилання відповідача у відзиві на пред'явлення позову поза межами позовної давності, не заслуговують на увагу, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1ст. 261 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Згідно абзацу 3 пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106,107 СК), чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК). Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, слід враховувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 23.09.2015 року у справі № 6-258цс15. Отже, за змістом цих норм початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Позивачем заявлена вимога про визнання за ним права власності на частку квартири, придбаної подружжям у період шлюбу і сам факт розірвання шлюбу, не є підставою для припинення права власності одного з подружжя на об'єкт нерухомого майна, який було придбано у період шлюбу. Посилання відповідача про те, що про порушення свого права позивач був обізнаний з часу розірвання шлюбу жодними доказами не підтверджено. Відповідач в судовому засіданні не надав доказів, які б підтверджували, що вона заперечувала проти права позивача на спірне майно, яке було набуто під час шлюбу. В свою чергу позивач зареєстрований у спірному помешканні з 02.11.2000 року (а.с.9-11), відсутні будь-які рішення про визнання втратившим право користування спірним помешканням. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до ч. ч.1, 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при подачі позову сплачено 1 446,59 грн судового збору згідно квитанції від 27.03.2018 року на суму 741, 79 грн та від 13.04.2018 року на суму 704,80 грн. Враховуючи, що позов задоволено повністю, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: approved