Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-23 00:00:00

І. Позиції учасників справи Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила суд визнати протиправним рішення АТ КБ «Приватбанк» про закриття банківських рахунків та розірвання договорів про відкриття та обслуговування банківського карткового рахунку з [PERSON] , зобов`язати АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не перешкоджати в користуванні банківським рахунком (шляхом розблокування), що відкритий на ім`я [PERSON] , а саме: Угода SAMDNWFC00047652145 від 12 грудня 2018 року рахунок (картка) № [NUMBER] . В обґрунтування позову вказано, що відповідачем на ім`я позивача було видано банківську картку № [NUMBER] , проте листом від 07 листопада 2019 року повідомив позивача про припинення ділових відносин та про розірвання договорів банківських рахунків на підставі відповідного рішення банку на виконання вимог Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення». Проте позивач вважає таке рішення банку безпідставним і необґрунтованим, оскільки банк скористався своїм правом та фактично вдався до обмеження права позивача, не маючи на це необхідних законних підстав. Закон не наділяє банк правом самостійно кваліфікувати дії клієнтів як суспільно небезпечні діяння та самостійно чинити правосуддя. У поданому до суду відзиві сторона відповідача не визнала вимоги [PERSON] і зазначено, що банк має право відмовитися від встановлення (підтримання) договірних відносин (у тому числі шляхом розірвання договірних відносин) чи проведення фінансової операції у разі встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику. В ході аналізу фінансових операцій, оцінку потенційного ризику обслуговування та діяльності [PERSON] як клієнта банку було виявлено ряд ризикових індикаторів, встановлено клієнтам (в тому числі позивачу) неприйнятно високий ризик та прийнято рішення про відмову від підтримання ділових відносин (шляхом закриття банківських рахунків та розірвання договорів). У відповіді позивача на відзив банку сторона не погодилася із доводами відповідача і зазначено, що банк не надав докази здійснення позивачем незаконних операцій, на підставі чого було заблоковані його карткові рахунки та прийнято рішення про припинення ділових стосунків, не вказано на підставі яких документів банком зроблено такі висновки, ним не взято до уваги, що позивач здійснює підприємницьку діяльність з 17 лютого 2016 року та взятий на облік платників податків. ІІ. Процесуальні дії та рішення у справі. 12 лютого 2020 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі судді, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Ухвалою від 14 лютого 2020 року у справі відкрито провадження для розгляду у загальному порядку. 29 квітня 2020 року представником відповідача до суду подано відзив на позов. 14 травня 2020 року від позивача до суду подано відповідь на відзив. 19 серпня 2020 року ухвалою суду закрито підготовче провадження і призначено справу до розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача у судовому засіданні позов підтримала і просила задовольнити його. Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на доводи, викладені у відзиві. Суд, заслухавши обґрунтування сторони позивача і заперечення сторони відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 12 грудня 2018 року сторонами укладено договір про відкриття та обслуговування банківського карткового рахунку, на виконання якого банк емітував та видав позивачу банківську картку № [NUMBER] . Також позивач зверталася до банку із низкою анкет-заяв, які були подані 26 червня 2013 року, 06 червня 2017 року, 29 травня 2019 року, 26 червня 2019 року і 24 липня 2019 року) за якими вона приєдналась до Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «ПРИВАТБАНК», які розміщено на офіційному сайті банку в мережі інтернет privatbank.ua та які становлять між нею та банком договір банківського обслуговування. До картки клієнта банку [PERSON] № [NUMBER] (поточний рахунок фізичної особи [NUMBER] ) позивачу було видано додаткову картку № [NUMBER] . Отримавши додаткову картку, позивач отримала можливість проводити операції за рахунок платіжного ліміту клієнта ( [PERSON] ), який в свою чергу прийняв на себе відповідальність за такі операції. За вказаним рахунком фізичної особи [PERSON] (рахунок № [NUMBER] ) у 2019 році було проведено банківські операції на суму 18 657 031, 55 грн, у тому числі, використовуючи додаткову картку № [NUMBER] , позивач проводила велику кількість банківських операцій, що полягали у знятті грошових коштів через банкомати. Рахунок позивача № [NUMBER] банком був закритий. Листом від 07 листопада 2019 року за вих. № 20.1.0.0.0/7-20191107/3656 АБ КБ «ПРИВАТБАНК» повідомив позивача про припинення ділових відносин та про розірвання договорів банківських рахунків на підставі відповідного рішення Банку, що прийняте Банком згідно з частиною першою ст. 10 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів одержаних злочинним шляхом фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення». IV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Відповідно до частини першої, другої, п`ятої ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно до частини першої ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07 грудня 2000 року № 2121-III банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті. Банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, зокрема, відкриття та ведення поточних рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металах. Відносини між банком та клієнтом (володільцем банківського рахунка) щодо укладення договору банківського рахунка та здійснення операцій за рахунком клієнта урегульовано положеннями гл. 72 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність», на банки покладено обов`язок щодо проведення ідентифікації та верифікації клієнтів відповідно до вимог законодавства України. Згідно із положеннями частин другої, третьої, п`ятої ст. 64 Закону від 07 грудня 2000 року № 2121-III, банк здійснює ідентифікацію, верифікацію клієнта (особи, представника клієнта) і вживає заходів відповідно до законодавства, яке регулює відносини у сфері запобігання легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, до відкриття рахунка клієнту, укладення договорів чи здійснення фінансових операцій, зазначених у частині другій цієї статті. Банк має право витребувати, а клієнт (особа, представник клієнта) зобов`язаний надати документи і відомості, необхідні для здійснення ідентифікації та/або верифікації (в тому числі встановлення ідентифікаційних даних кінцевих бенефіціарних власників (контролерів), аналізу та виявлення фінансових операцій, що підлягають фінансовому моніторингу, та інші передбачені законодавством документи та відомості, які витребує банк з метою виконання вимог законодавства, яке регулює відносини у сфері запобігання легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення. Банк має право відмовитися від встановлення (підтримання) договірних відносин (у тому числі шляхом розірвання договірних відносин) чи проведення фінансової операції у разі встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику. Згідно із пунктом 1 частини другої ст. 5 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» від 14 жовтня 2014 року № 1702-VII банки є суб`єктами первинного фінансового моніторингу. Відповідно до частини другої ст. 6 Закону від 14 жовтня 2014 року № 1702-VII суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний, зокрема: - здійснювати ідентифікацію, верифікацію клієнта (представника клієнта), вивчення клієнта та уточнення інформації про клієнта у випадках, встановлених законом; - забезпечувати виявлення фінансових операцій, що підлягають фінансовому моніторингу, до початку, в процесі, в день виникнення підозри, після їх проведення або під час спроби їх проведення чи після відмови клієнта від їх проведення, зокрема з використанням засобів автоматизації. Особливості та строки виявлення суб`єктами первинного фінансового моніторингу фінансових операцій залежно від специфіки їх діяльності можуть встановлюватися нормативно-правовими актами суб`єктів державного фінансового моніторингу, які відповідно до цього Закону виконують функції державного регулювання і нагляду за суб`єктами первинного фінансового моніторингу; - забезпечувати у своїй діяльності управління ризиками та розробляти критерії ризиків; - проводити аналіз відповідності фінансових операцій, що проводяться клієнтом, наявній інформації про зміст його діяльності та фінансовий стан з метою виявлення фінансових операцій, що підлягають фінансовому моніторингу; - здійснювати управління ризиками, пов`язаними із запровадженням чи використанням нових та існуючих інформаційних продуктів, ділової практики або технологій, в тому числі таких, що забезпечують проведення фінансових операцій без безпосереднього контакту з клієнтом. Суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний самостійно проводити оцінку ризику своїх клієнтів з урахуванням критеріїв ризиків, визначених центральним органом виконавчої влади з формування та забезпечення реалізації державної політики у сфері запобігання і протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму та суб`єктами державного фінансового моніторингу, що здійснюють державне регулювання та нагляд за діяльністю відповідних суб`єктів первинного фінансового моніторингу, під час здійснення їх ідентифікації, а також в інших випадках, передбачених законодавством та внутрішніми документами з питань фінансового моніторингу, і вживати застережних заходів щодо клієнтів, стосовно яких встановлено високий ризик (ч. З ст. 6 Закону про фінансовий моніторінг). Положення частини першої, другої ст. 9 Закону про фінансовий моніторінг від 14 жовтня 2014 року № 1702-VII регламентують, що суб`єкт первинного фінансового моніторингу відповідно до законодавства зобов`язаний на підставі поданих клієнтом (представником клієнта) офіційних документів або засвідчених в установленому порядку їх копій (якщо інше не передбачено цим Законом) здійснювати ідентифікацію та верифікацію клієнта (представника клієнта). При цьому, документи мають бути чинними (дійсними) на момент їх подання та включати всі необхідні ідентифікаційні дані. Окрім того, у разі виникнення сумнівів у достовірності чи повноті наданої інформації про клієнта суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний провести поглиблену перевірку клієнта. Суб`єкт первинного фінансового моніторингу має право відмовитись від встановлення (підтримання) ділових відносин (у тому числі шляхом розірвання ділових відносин) або проведення фінансової операції у разі ненадання клієнтом необхідних для вивчення клієнтів документів чи відомостей або встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику (ст. 10 Закону про фінансовий моніторінг). 17 серпня 2012 року постановою Правління Національного банку України № 346 було затверджено Положення про застосування Національним банком України заходів впливу, розроблене відповідно до Законів України «Про Національний банк України», «Про банки і банківську діяльність», «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», Закону України «Про валюту і валютні операції», законодавства України про господарські товариства, інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів Національного банку України (п. 1.1. Положення). Відповідно до п. 3.3. Положення, ознаками здійснення банками ризикової діяльності у сфері фінансового моніторингу, зокрема, можуть бути, зокрема, - проведення клієнтами банку фінансових операцій, що не мають документального підтвердження очевидної економічної доцільності (сенсу) та/або, якщо у банку немає документів (інформації) щодо реальних фінансових можливостей здійснення фінансових операцій клієнтів, або в разі невідповідності фінансових операцій клієнта наявним у банку документам (інформації) щодо фінансового стану та/або змісту діяльності (соціального статусу) клієнта; - участь банку (надання банком послуг) у проведенні фінансових операцій, характер або наслідки яких дають підстави вважати, що вони можуть бути пов`язані з виведенням капіталів, легалізацією кримінальних доходів, конвертацією (переведенням) безготівкових коштів у готівку, здійсненням фіктивного підприємництва, уникненням оподаткування тощо (зокрема пов`язаних зі зняттям готівкових коштів, переказом коштів за кордон, купівлею-продажем цінних паперів, використанням рахунків осіб не за призначенням тощо); - проведення банком або клієнтами банку фінансових операцій, характер або наслідки яких дають підстави вважати, що вони можуть бути пов`язані з уникненням виконання вимог та обмежень, передбачених банківським, валютним законодавством, законодавством з питань фінансового моніторингу. 12 листопада 2003 року постановою Правління Національного банку України № 492 затверджено Інструкцію про порядок відкриття і закриття рахунків клієнтів банків та кореспондентських рахунків банків-резидентів і нерезидентів, відповідно до п. 14 Інструкції, за поточними рахунками, що відкриваються банками суб`єктам-господарювання у національній валюті, здійснюються всі види розрахунково-касових операцій відповідно до умов договору та вимог законодавства України. Забороняється використовувати поточні рахунки фізичних осіб, що відкриваються для власних потреб, для проведення операцій, пов`язаних із здійсненням підприємницької та незалежної професійної діяльності. За поточними рахунками в національній валюті фізичних осіб-резидентів здійснюються всі види розрахунково-касових операцій відповідно до умов договору та вимог законодавства України, які не пов`язані із здійсненням підприємницької та незалежної професійної діяльності. Представник відповідача зазначає, що банком проведено аналіз фінансових операцій, здійснених позивачем, оцінку потенційного ризику обслуговування та діяльності, і зроблено висновок, що: - фінансові операції клієнта не відповідають їх фінансовому стану; - характер операцій може свідчити про використання рахунків фізичної особи не за призначенням (з метою ведення підприємницької діяльності); - рух коштів по рахунках клієнта носить заплутаний та незвичний характер, що не має очевидного економічного сенсу або очевидної законної мети, проводиться з метою приховування джерел походження та наступного використання коштів. Окрім того, позивачем проводилися операції, які мають ознаки уникнення вимог та обмежень, передбачених банківським, валютним законодавством, законодавством з питань фінансового моніторингу, а саме згідно п. 14 постанови НБУ від 12 листопада 2003 року № 492, забороняється використовувати поточні рахунки фізичних осіб, що відкриваються для власних потреб, для проведення операцій, пов`язаних із здійсненням підприємницької та незалежної професійної діяльності. За поточними рахунками в національній валюті фізичних осіб - резидентів здійснюються всі види розрахунково-касових операцій відповідно до умов договору та вимог законодавства України, які не пов`язані із здійсненням підприємницької та незалежної професійної діяльності. Як наслідок, з урахуванням того, що характер або наслідки фінансових операцій клієнтів можуть нести реальну або потенційну небезпеку використання банку з метою легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму або фінансування розповсюдження зброї масового знищення, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з урахуванням вимог п. 3.3. постанови Правління Національного банку України від 17 серпня 2012 року № 346 було виявлено низку ризикових індикаторів, встановлено позивачу неприйнятно високий ризик та прийнято рішення про відмову від підтримання ділових відносин (шляхом закриття банківських рахунків та розірвання договорів). Таким чином, рішення банку прийняте відносно позивача відповідає вимогам ст. 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність, ст. 5, 6, 9, 10 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення». п. 3.3. Положення про застосування Національним банком України заходів впливу затвердженого постановою Правління Національного банку України № 346 від 17 серпня 2012 року. Згідно п. 1.1.2.1.14. Умов та Правил, у разі, якщо клієнт, щодо якого банком встановлено неприйнятно високий рівень ризику не звернувся до банку з відповідною письмовою заявою про перерахування залишку коштів, оформленою за встановленим банком зразком протягом 30 днів від дня надсилання клієнту повідомлення про встановлення неприйнятно високого рівня ризику наслідком якого є відмова від підтримання ділових відносин, - такий клієнт зобов`язується сплатити банку винагороду за обслуговування рахунка (-ів) відповідно до Тарифів банка. За відсутності залишків на рахунках клієнту, якому банком встановлений неприйнятно високий рівень ризику - рахунки такого клієнта закриваються. Відтак, з огляду на те, що на картковому рахунку позивача № [NUMBER] був відсутній залишок грошових коштів, а банком встановлено високий рівень ризику щодо позивача, такий рахунок (картка № [NUMBER] ) був закритий банком відповідно до п. 1.1.2.1.14. Умов та Правил, що унеможливлює його розблокування. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про необґрунтованість позову і відмову у задоволенні його вимог. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя . Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі положень статті 141 ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed