Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-09 00:00:00

І. Зміст та підстави позовних вимог. 1. 24 липня 2017 року [PERSON] (далі позивач) звернувся з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» (далі відповідач) з вимогою про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів. 2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10 липня 2017 року позивач уклав з відповідачем договір фінансового лізингу, відповідно до якого відповідач зобовязався придбати у свою власність предмет лізингу у вигляді автомобіля ЗАЗ Sens Standart + та передати його у користування позивачу, а позивач зобовязався періодично сплачувати за користування автомобілем періодичні лізингові платежі. Проте, позивач вважає, що умови договору фінансового лізингу не відповідають діючому законодавству та порушують його права як споживача. 3. Виходячи з наведених обставин, позивач просив: ●визнати договір фінансового лізингу № 2445 укладений 10 липня 2017 року між позивачем та відповідачем недійсним; ●стягнути з відповідача 20000 грн. 00 коп. (двадцять тисяч гривень 00 копійок) сплачених позивачем коштів, 240 грн. 00 коп. (двісті сорок грн.. 00 коп.) витрат за послуги банку та витрати на правову допомогу в сумі 2000 грн. 00 грн. (дві тисячі гривень 00 копійок). ІІ. Позиція сторін. 4. У судове засідання позивач не зявився, надіслав заяву про розгляд справи без його участі, на заочний розгляд справи погодився. 5. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином відповідно до статті 74 Цивільно процесуального кодексу України (далі ЦПК) за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, про причини неявки в судове засідання Суд не повідомив. Зі згоди позивача Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам статті 224 ЦПК. 6. Судом на підставі частини другої статті 197 ЦПК, у звязку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. ІІІ. Встановлені Судом обставини та визначені відповідно до них правовідносини. 7. 10 липня 2017 року між позивачем та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № 2445 (а.с.4-11). 8. Згідно із умовами вказаного договору лізингодавець зобовязувався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно, а лізингоодержувач зобовязувався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього Договору (пункт 1.3. Договору). Предметом лізингу по даному договору є автомобіль ЗАЗ Sens Standart + (пункт 1.1. Договору). 9. 10 липня 2017 року позивач сплатив 20000 грн. 00 коп. (двадцять тисяч гривень 00 копійок) на виконання умов Договору та 240 грн. 00 коп. (двісті сорок гривень 00 копійок) комісії за переказ готівки, що підтверджується квитанцією № NOTFT36922 від 10 липня 2017 року (а.с.12). ІV. Оцінка Суду. А. Загальні принципи. 10. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями\~Цивільного кодексу України (далі ЦК)\~про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж,\~Законом України «Про фінансовий лізинг» від 16 грудня 1997 року № 723/97-ВР (далі Закон від 16 грудня 1997 року № 723/97-ВР). 11. Відповідно до частин першої, другої\~статті 215 ЦК\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. В свою чергу згідно із частиною першою статті 220 ЦК у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. 12. А частиною другою статті 806 ЦК передбачено, що договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. 13. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК. Згідно із статті 799 ЦК договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. 14. Саме таку позицію про застосування наведених норм права висловив Верховний Суд України в постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, висновки якого виходячи із змісту статті 360-7 ЦПК мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Б. Застосування вказаних принципів в даній справі. 15. Так, Судом встановлено, що укладений між сторонами договір лізингу нотаріально посвідчено не було, що свідчить про невідповідність його вимогам закону. 16. Крім того, частиною першою статті 227 ЦК передбачено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Необхідність наявності ліцензії у правовідносинах, що склались між сторонами випливає із змісту пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року № 2664-III (далі Закон від 12 липня 2001 року № 2664-III) за яким діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. А послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закон від 12 липня 2001 року № 2664-III). На це також звернув увагу Верховний Суд України у вказаній вище постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 і висновки якого враховує суд в даних правовідносинах. Тому, оскільки Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), укладений відповідачем договір суперечить вимогам законодавства. 17. Окрім іншого, стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року\~№ 1023-XII (далі Закон від 12 травня 1991 року\~№ 1023-XII)\~містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, може бути визнано недійсним або змінено таке положення, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста\~статті 18 Закону від 12 травня 1991 року\~№ 1023-XII ). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону від 12 травня 1991 року\~№ 1023-XII. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму\~статті 18 Закону від 12 травня 1991 року\~№ 1023-XII можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті\~3, частина третя статті 509 ЦК); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими згідно із частиною третьою\~статті 18 Закону від 12 травня 1991 року\~№ 1023-XII\~є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13). Таку позицію про застосування наведених норм права висловив Верховний Суд України в постанові від 11 травня 2016 року у справі № 6-65цс16 та в постанові від 8 червня 2016 року у справі № 6-330цс16. В правовідносинах, що виникли між сторонами, Суд також враховує, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу (стаття 808 ЦК). А тому, оскільки вибір продавця предмета лізингу в спірних правовідносинах здійснив відповідач, оскільки в матеріалах справи відсутня будь-яка інформація про вибір продавця позивачем і в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, зміст договору обмежує права споживача стосовно продавця предмету лізингу на випадок настання його відповідальності. 18. Відповідно до статей 10, 11, 60 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, і кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов'язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання договору недійсним. В свою чергу відповідачем не надано в судове засідання доказів, які б підтверджували відсутність підстав для визнання договору недійсним та які б спростовували позовні вимоги взагалі. 19. Наведені вище обставини в своїй сукупності свідчать про наявність підстав для визнання укладеного між сторонами договору недійсним. Також, відповідач має повернути позивачеві отримані за недійсним договором кошти в розмірі 20000 грн. 00 коп. (двадцять тисяч гривень 00 копійок) та відшкодувати йому збитки - сплачену за касове обслуговування комісію в розмірі 240 грн. 00 коп. (двісті сорок гривень 00 копійок), оскільки позивач був вимушений сплатити її на користь відповідача, що узгоджується із вимогами статей 22, 216 ЦК. 20. Виходячи з викладеного, Суд розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню повністю. V. Розподіл судових витрат між сторонами. 21. Частиною третьою статті 88 ЦПК встановлено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до частини першої статті 4 ЗУ «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року\~№ 3674-VI (далі Закон від 8 липня 2011 року\~№ 3674-VI) за подання до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою сплачується0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб; за подання позову майнового характеру 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Водночас, за змістом положень частини третьої статті 6 Закону від 8 липня 2011 року\~№ 3674-VI, пункту 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» у випадках об'єднання в одній заяві вимог як майнового, так і немайнового характеру судовий збір підлягає сплаті як за ставками, встановленими для позовів майнового характеру, так і за ставками, встановленими для позовних заяв зі спорів немайнового характеру. Тобто, при подачі даного позову позивач мав сплатити по 640 грн. 00 коп. (шістсот сорок гривень 00 копійок) за вимоги майнового та немайнового характеру. З огляду на те, що позивач звільнений від сплати судового збору, то він підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Outcome: approved