Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-10 00:00:00

І. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача. 1. 08 травня 2019 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; третя особа: Служба у справах дітей Біляївської районної державної адміністрації про виселення та стягнення моральної шкоди у розмірі 50 000 грн. та судових витрат. 2. Позов обґрунтувала тим, що будинок [ADDRESS] є приватною власністю позивача та належить їй на підставі рішення Біляївського районного суду у справі 496/2630/17, виданого 05.06.2018 року, яке набрало законної чинності 05 липня 2018 року та витягу з ДРРП на НМПРПВ реєстраційний № об`єкта 1616280051210 від 02 серпня 2018 року.Після набуття права власності на житловий будинок позивач намагалася разом зі своєю сім`єю вселитися в нього, але виявила, що в будинку без жодних правових підстав перебували відповідачі. Щоб врегулювати це питання та не доводити справу до правоохоронних органів і суду, позивач направила листа, який [PERSON] отримала, про що свідчить поштове повідомлення, проте відповідачі не висилилися з будинку.Позивач неодноразово, усно вимагала звільнити приміщення, оскільки набутий нею будинок необхідний для проживання їй і родині, позивач бажає вселитися в нього зі своєю сім`єю, але не може до сих пір цього зробити через те, що відповідачі не бажають звільнити приміщення. Договір найму з відповідачами не укладався. Будь-яких правових підстав вселення відповідачів не існує та не може існувати. Відповідачі в будинку не зареєстровані, займають приміщення самоправно.З метою вселення позивач 02 листопада 2018 року у присутності понятих та поліції намагалася вселитися та змінити замки, але відповідачі фізично чинили опір, що в кінцевому результаті закінчилося заявою позивача та іншими письмовими заявами до поліції, щодо перешкоджання здійснення прав на власність та тілесні ушкодження. Цей факт підтверджують талони -повідомлення з поліції.Позивач вважає, що нею вичерпано абсолютно всі шляхи досудового врегулювання спору та іншого шляху захисту її порушеного права, як звернення до суду вже не має.Добровільно звільнити приміщення відповідачі не бажають, оскільки своїми діями відповідачі створюють позивачу перешкоди в користуванні будинком. Самоправно займаючи будинок, перебуваючи в ньому без достатніх правових підстав, вони перешкоджають позивачу та її родині користуватися власністю, не бажають звільнити будинок на її вимогу.Вважає, що відповідачі повинні сплатити позивачу моральну шкоду. Позивач оцінює свої душевні страждання, що зазнала від протиправної поведінки [PERSON] та [PERSON] щодо неї та членів її родини у 50000 гривень. Оскільки для захисту свого порушеного права позивач була вимушена звертатися і до правоохоронних органів і до суду, витрачати свій час, сили та наснагу лише за для того, щоб змусити відповідачів виконувати вимоги закону та не порушувати порядок. Весь цей час позивач винаймає житло, хоча у неї є своє власне, але позивач через дії відповідачів не може ним скористатися. Зобов`язання виплати моральної шкоди на думку позивача, позитивно вплине на поведінку відповідачів і змусить поважати та виконувати законні вимоги, без залучення державних органів, матеріальних та інших ресурсів. Через їх поведінку задіяні в роботі позивача, державні органи, суд - замість того, щоб приділяти час іншим справам. У зв`язку із зазначеним позивач звернулася з вказаним позовом до суду. 3. Відповідачі до суду відзив на позов не надали. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. 4. Позивач у судове засідання не з`явилася, але від неї до суду надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності та підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. 5. Відповідачі та представник відповідача до судового засідання не з`явилися, були повідомлені належним чином про час та місце слухання справи, що підтверджується поштовими відправленнями. 6. При вирішенні питання щодо розгляду заяви представника відповідача про відкладення розгляду справи, суд, враховуючи, що справа перебуває у провадженні з 13 травня 2019 року, а відповідачі та представник, будучи обізнаним про розгляд справи неодноразово не з`являлися у підготовче і судові засідання, заява про відкладення розгляду справи є черговою, відповідно до строків передбачених ЦПК України та з метою уникнення затягування, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю представника відповідачки та відповідачів. При цьому суд приймає до уваги, що представник відповідачки звертався до суду з заявами про відкладення розгляду справи посилаючись на зайнятість в іншому судовому засіданні та карантині заходи: 28 серпня 2019 року, 23 березня 2020 року, 27 квітня 2020 року, 06 липня 2020 року, 27 жовтня 2020 року, 26 листопада 2020 року, 12 лютого 2021 року, 25 лютого 2021року, та 11 березня 2021 року, однак ані відзиву, ані письмових пояснень на позовні вимоги до суду не надав. 7. Представник третьої особи Служби у справах дітей Біляївської райдержадміністрації Одеської області - повідомлений належним чином про час, дату та місце слухання справи, у судове засідання не з`явився, але надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності(а.с. 102-103) ІІІ. Інші процесуальні дії у справі. 8. Згідно автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 травня 2019 року, цивільну справу № 496/1691/19, передано на розгляд судді Біляївського районного суду Одеської області Галич О.П. 9. Ухвалою судді Біляївського районного суду Одеської області Галич О.П. від 13 травня 2019 року було відкрито загальне позовне провадження по справі з проведенням підготовчого судового засідання. 10. Ухвалою судді Біляївського районного суду Одеської області Галич О.П. від 21 листопада 2019 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 11. Відповідачі в установлений ч. 7 ст. 178 ЦПК України строки не подали до суду відзив на позовну заяву, будучи повідомленими належним чином про наявність ухвали про відкриття провадження та необхідністю подання відзиву, а тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч. 8 ст. 178 ЦПК України. 12. Оскільки відповідачі були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання (ст. 128 Цивільно-процесуального кодексу України) та в судове засідання не з`явилися без поважних причин, а позивачка не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи, Судом було постановлено ухвалу про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам статей 280-281 ЦПК України. 13. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. 14. Судом встановлено, що на підставі рішення Біляївського районного суду Одеської області від 05 червня 2018 року за [PERSON] визнано право власності у порядку спадкування за законом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . (а.с.10-12). 15. Відповідно до постанови Одеського апеляційного суд від 15 жовтня 2019 року, апеляційну скаргу [PERSON] - залишено без задоволення. Рішення Біляївського районного суду Одеського області від 05 червня 2018 року - залишено без змін. (а.с. 62-65) 16. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] (а.с. 13-14) 17. З листа від 01 жовтня 2018 року вбачається, що [PERSON] зверталася до [PERSON] з проханням в добровільному порядку звільнити житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить [PERSON] відповідно до рішення суду (а.с. 15). 18. Згідно талону-повідомлення № 024532 від 02 листопада 2018 року, Усатівським ВП Біляївського ВП ГУНП в Одеській області було прийнято заяву від громадянки [PERSON] , реєстраційний номер 6140 про вчинення відносно останньої кримінального правопорушення. (а.с. 16). 19. У відповіді № 1493/165-19 від 03 грудня 2019 року Відділу у Біляївському районі ГУ Держгеокадастру в Одеській області зазначено, що в державному фонді документації із землеустрою наявний «Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною площею, 0.0847 га громадянці [PERSON] для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташований за адресою: [ADDRESS] .( а.с. 188) 20. Зі свідоцтва про право власності вбачається, що житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] на праві приватної власності. (а.с. 189) 21. У довідці№ 539 Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області від 01 березня 2021 року зазначено, що [PERSON] , [INFO] , проживає по [ADDRESS] . Згідно запису в погосподарській книзі № 15/01202 [PERSON] , [INFO] є донькою [PERSON] . (а.с. 190) V. Оцінка Суду. 22. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 23. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 24. Згідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Звернення до суду із даною позовною заявою про виселення є однією із форм захисту власником своїх прав. 25. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про виселення. 26. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. 27. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. 28. Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті). 29. У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення. 30. Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. 31. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. 32. Як встановлено матеріалами справи, позивач єдиний власник будинку, в якому безпідставно проживають відповідачі. Так позивачка отримала даний житловий будинок у спадок і відповідачі не є членами сім`ї власника житлового будинку та самовільно зайняли вказаний будинок. [INFO] . Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. 34. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. 35. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. 36. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. 37. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. 38. У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. 39. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. 40. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. 41. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. 42. У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. 43. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). 44. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. 45. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. 46. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. 47. Позивачка з моменту набуття права власності на житловий будинок позбавлена можливості використання житла для власного проживання, іншого житла на праві власності вона не має, вона попередила відповідачів про звільнення житлового приміщення, але останні досі проживають у спірному житловому будинку, який самоправно зайняли. 48. Таким чином, оцінці правомірності втручання у право на житло кореспондує право власності, яке також підлягає захисту з врахуванням вимог Конвенції. 49. Суд звертає увагу, що відповідно до довідки № 539, поряд з житловим будинком позивачки розташований будинок [ADDRESS] , у якому мешкає мати відповідачки, що не позбавляє останню можливості проживати у матері. 50. Щодо виселення неповнолітніх відповідачів, суд зазначає, що згідно положень частин третьої-четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. 51. Таким чином, на підставі з`ясованих обставин, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про виселення є таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі. 52. Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди суд виходив з наступного. 53. В позовній заяві позивач просить стягнути з відповідачів моральну шкоду у розмірі 50000 грн., обґрунтовуючи це тим, що остання зазначала душевних страждань внаслідок протиправної поведінки відповідачів. Крім цього, весь час позивач винаймає житло, при тому, що має власне. 54. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. 55. Положеннями частин першої-третьої статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. 56. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих відносин через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. 57. Згідно з п. 5 вищевказаної постанови Пленуму, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. 58. З огляду на вищевикладене, суд вбачає, що позивачці завдано з боку відповідачів [PERSON] та [PERSON] моральну шкоду, яка полягала у неможливості користуватися власним житлом, необхідністю винаймати житло для себе та членів своєї родини, та необхідністю звертатися до органів поліції і суду за захистом своїх порушених прав, витрачати час для того щоб відповідачі виконували вимоги закону.Враховуючи наведене, розмір відшкодування суд визначає виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, беручи до уваги глибину і тривалість моральних страждань позивача, у зв`язку із діями відповідачів, тому вважає за можливе стягнути з відповідачів на користь позивача моральну шкоду в розмірі 50000 гривень. 59. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 60. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 61. Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 62. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 63. Враховуючи зазначене, Суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. 64. Відповідно до статті 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідачів судовий збір, витрати по сплаті якого понесені позивачем і документально підтвердженні. Зокрема, згідно квитанції № 0.0.1345880560.1 від 07 травня 2019 року (а.с. 1) позивачем було сплачено 768,40 грн. судового збору, які підлягають стягненню з відповідачів.

Outcome: approved