Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-23 00:00:00

Луганська обласна клінічна лікарня Луганської обласної державної адміністрації Департаменту охорони здоров`я звернулася до Кремінського районного суду Луганської області з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів, посилаючись на наступні обставини. [PERSON] у 2017 році закінчив Українську медичну стоматологічну академію та здобув професійну кваліфікацію лікаря з освітньо-кваліфікаційним рівнем «спеціаліст» за спеціальністю «лікувальна справа». Відповідач був направлений на роботу на посаду лікаря-анестезіолога до Луганської обласної клінічної лікарні та 28.07.2017 був зарахований до інтернатури за спеціальністю «анестезіологія» на очний період з 01.09.2017 по 28.02.2018. Заочною базою стажування було визначено ДЗ «Луганський державний медичний університет», а виплату витрат зобов`язано здійснити за рахунок Луганської обласної клінічної лікарні. Після закінчення інтернатури [PERSON] було зобов`язано прибути до Луганської обласної клінічної лікарні на посаду лікаря-анестезіолога у встановлений законодавством строк. Наказом Луганської обласної клінічної лікарні № 567-к від 20.07.2017 [PERSON] був зарахований до Луганської обласної клінічної лікарні з 01.08.2017 на посаду лікаря-інтерна зі спеціальності «анестезіологія» з оплатою згідно зі штатним розписом. 31.08.2017 між позивачем та відповідачем був укладений договір № 1 про підготовку фахівців із вищою медичною освітою, відповідно до умов якого позивач взяв на себе зобов`язання здійснити навчання відповідача в інтернатурі за спеціальністю «анестезіологія» в очно-заочній формі на кафедрах закладу освіти та проведення стажування з метою підвищення рівня практичної підготовки відповідача та його професійної готовності до самостійної лікарської діяльності, в межах якого: 1) забезпечити відповідача робочим місцем і обсягом роботи відповідно до вимог навчального плану та програми інтернатури з обраної спеціальності; 2) призначити базового керівника; 3) створити належні умови для набуття відповідачем необхідних умінь, професійних знань та практичних навичок з обраної спеціальності; 4) встановити розмір заробітної плати на весь період проходження інтернатури. За умова цього договору відповідач після закінчення інтернатури повинен був у місячний термін приступити до роботи на умовах трудового контракту та відпрацювати не менше трьох років. У разі відмови відпрацювання [PERSON] був зобов`язаний відшкодувати суму витрат, понесених позивачем за період проходження відповідачем інтернатури, у бюджет позивача. Після закінчення навчання в інтернатурі у встановлений строк відповідач не прибув, не уклав трудовий договір та не приступив до роботи у Луганській обласній клінічній лікарні. При цьому позивач двічі письмово звертався до [PERSON] з вимогою (що обумовлювалася умовами укладеного між сторонами договору) приступити до виконання своїх обов`язків, уклавши трудовий договір. До моменту звернення позивачем до суду відповідач будь-яких доказів поважності причин невиконання умов договору не надав. З огляду на вказані обставини позивачу були завдані збитки у зв`язку з невиконанням відповідачем умов вказаного договору, розрахунок яких наведений у позовній заяві і які полягають у витратах за період з 01.08.2017 по 01.07.2019 на здобуття [PERSON] кваліфікаційних навичок та професії лікаря у загальному розмірі 119746,14 грн та складаються з наступного: 1) заробітної плати лікаря-інтерна за період стажування у розмірі 93107,88 грн та нарахування на цю зарплату 22% ЄСВ у розмірі 20483,73 грн; 2) заробітної плати керівника стажування лікаря-інтерна [PERSON] у розмірі 3556,40 грн; 3) матеріальних та інших витрат, обумовлених чинним законодавством, у розмірі 2598,13 грн. Таким чином, позивач просив стягнути з відповідача грошові кошти за навчання у розмірі 119746,14 грн та сплачений позивачем при зверненні з позовом до суду судовий збір у розмірі 1921 грн. Представник відповідача Жердєв С.М [PERSON] надав відзив на позов, в якому вказав, що сторона відповідача позовні вимоги не визнає, оскільки вважає їх необґрунтованими і такими, що суперечать чинному законодавству. Так, правовідносини сторін врегульовані нормами законодавства про освіту, яке із серпня 2017 року по липень 2019 року зазнало певних змін, зокрема 06.10.2016 прийнято Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про вищу освіту» щодо працевлаштування випускників», який набрав чинності із 01.01.2017, і яким скасовано обов`язковість працевлаштування для випускників, підготовка яких здійснювалася за державним (регіональним) замовленням за спеціальностями медичної (фармацевтичної) галузі. Ці зміни забезпечують конституційне право випускників медичних вищих навчальних закладів України на вільний вибір місця подальшої роботи. З цією метою також прийнято постанову Кабінету Міністрів України «Про визнання такими, що втратили чинність деяких постанов Кабінету Міністрів України» № 376 від 31.05.2017. Стосовно вимог про стягнення заробітної плати відповідача [PERSON] зазначив, що зарплата не є стипендією, а є винагородою за виконану роботу. Законодавством передбачена можливість відшкодування витрат, понесених стороною договору у зв`язку із безпосереднім навчанням спеціаліста, але до цих витрат не відноситься оплата праці самого спеціаліста, оскільки, крім процесу навчання, за час інтернатури він також виконує інші обов`язки, покладені на нього за трудовим договором, за що і отримує зарплату. Отже, відсутні передбачені законом підстави вважати виплачену лікарю-інтерну за час проходження інтернатури заробітну плату витратами на його навчання. Крім того, навчання відповідача за договором, проведення занять з навчання керівником лікаря-інтерна, розрахунок витрат на проведення занять керівником лікаря-інтерна, наявність інших матеріальних витрат, пов`язаних із навчанням відповідача в межах договору не підтверджуються будь-якими документами (а.с. 125-129). У відповіді на відзив представник позивача [PERSON] зазначив, що у наданому відзиві [PERSON] визнає укладення між сторонами договору № 1 про підготовку фахівців із вищою медичною освітою від 31.08.2017 та не заперечує проти умов, узгоджених між сторонами на день його укладення. Щодо посилання представника відповідача на правовий висновок Верховного Суду у справі № 607/3682/17, [PERSON] звернув увагу суду на ту обставину, що цією постановою були скасовані рішення судів попередніх інстанцій та задоволені вимоги про стягнення з відповідача витрат на навчання. Відповідач, добровільно підписавши угоду про підготовку фахівця з вищою освітою, дав свою згоду на його працевлаштування навчальним закладом, отримав направлення на роботу та, навчаючись за кошти державного бюджету, а також погодився відшкодувати вартість навчання у разі відмови відпрацювати не менше, ніж три роки. Отже відповідач, не прибувши у визначений час до місця роботи, порушив умови договору, які є обов`язковими для виконання, що тягне за собою відповідальність у вигляді відшкодування витрат на його навчання. На думку представника позивача, виплата заробітної плати з урахуванням премій та надбавок також є витратами позивача на навчання [PERSON] , а тому останній наполягав на повному задоволенні позову (а.с. 143-146, 148-151). У свою чергу, представником відповідача [PERSON] були надані заперечення проти відповіді на відзив, в яких він повторно вказує, що позивачем не надано документального підтвердження та обґрунтування витрат. На думку представника, позивач безпідставно ототожнює витрати на оплату праці колишньому працівнику та витрати на навчання відповідача за договором № 1 про підготовку фахівців із вищою медичною освітою, не розмежовуючи одночасної наявності трудових та цивільно-правових відносин за договором. За трудовими відносинами відповідач був прийнятий на роботу позивачем, отримував заробітну плату, відпустки, і в подальшому був звільнений. За цивільно-правовими відносинами за договором відповідач проходив навчання та стажування, проте доказів цього та наявності пов`язаних із цим витрат позивачем не надано. Крім того, позивач ігнорує ті факти, що на момент укладення вказаного договору відповідач вже був прийнятий позивачем на роботу і йому вже нараховувалася заробітна плата саме за роботу, а не за його підготовку (а.с. 160-161). У судовому засіданні представник позивача Дубовик С.А. підтримав позовні вимоги, наполягав на повному задоволенні позову та надав пояснення, зміст яких повністю збігається з обставинами, викладеними у позовній заяві та відповіді на відзив. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечували, надавши пояснення, зміст яких повністю збігається з обставинами, викладеними у відзиві на позов та запереченнях, раніше наданих представником відповідача. Заслухавши відповідача та представників сторін, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що у 2017 році відповідач [PERSON] закінчив Вищий державний навчальний заклад України «Українська медична стоматологічна академія» та здобув професійну кваліфікацію лікаря з освітньо-кваліфікаційним рівнем «спеціаліст» за спеціальністю «лікувальна справа», що підтверджується дипломом спеціаліста серії С17 № 018431 від 22.06.2017 (а.с. 18). На підставі направлення на роботу № 127 від 15.03.2017, виданого за підписами керівника Міністерства охорони здоров`я України та директора Департаменту управління персоналом та кадрової політики, [PERSON] був направлений на роботу на посаду лікаря-анестезіолога до Луганської обласної клінічної лікарні із датою прибуття 01.08.2017 з місячним окладом згідно зі штатним розписом (а.с. 19). Наказом директора Департаменту охорони здоров`я Луганської обласної державної адміністрації № 409-к від 28.07.2017 на підставі заяви [PERSON] від 20.07.2017 останній був зарахований до інтернатури Луганської обласної клінічної лікарні за спеціальністю «анестезіологія та інтенсивна терапія» на очний період з 01.09.2017 по 28.02.2018. Заочною базою стажування було визначено ДЗ «Луганський державний медичний університет», а виплату витрат зобов`язано здійснити за рахунок Луганської обласної клінічної лікарні. Після закінчення інтернатури було наказано перевести лікарів-інтернів на посади лікарів згідно з направленнями на роботу (а.с. 20-24, 25, 47, 48). 31.08.2017 Луганська обласна клінічна лікарня в особі головного лікаря [PERSON] та [PERSON] та уклали договір № 1 про підготовку фахівців із вищою медичною освітою, відповідно до умов якого позивач взяв на себе зобов`язання здійснити навчання відповідача в інтернатурі за спеціальністю «анестезіологія» в очно-заочній формі на кафедрах закладу освіти та проведення стажування з метою підвищення рівня практичної підготовки відповідача та його професійної готовності до самостійної лікарської діяльності (а.с. 26-27). Позивач за умовами вказаного договору взяв на себе зобов`язання: 1) забезпечити відповідача робочим місцем і обсягом роботи відповідно до вимог навчального плану та програми інтернатури з обраної спеціальності; 2) призначити базового керівника, відповідального за підготовку лікаря-інтерна на базі стажування; 3) створити належні умови для набуття відповідачем необхідних умінь, професійних знань та практичних навичок з обраної спеціальності; 4) встановити розмір заробітної плати на весь строк проходження інтернатури (п.п. 2.2 - 2.4). Відповідач за умовами вказаного договору взяв на себе зобов`язання: 1) прибути після закінчення вищого медичного навчального закладу до місця проходження інтернатури у встановлений термін; 2) після закінчення інтернатури в місячний термін приступити до роботи на умовах трудового контракту; 3) відпрацювати в Луганській обласній клінічній лікарні не менше трьох років після закінчення інтернатури; 4) в разі відмови відпрацювання в Луганській обласній клінічній лікарні відшкодувати суму витрат, понесених позивачем за проходження інтернатури, у бюджет позивача (п.п. 3.4 - 3.7). Договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до закінчення трирічного строку відпрацювання відповідачем за місцем роботи (п. 4.1). У разі дострокового розірвання цього договору відповідач у місячний строк із моменту розірвання договору повинен сплатити позивачу суму витрат, понесених позивачем за період проходження інтернатури (п. 5.1). Наказом заступника головного лікаря Луганської обласної клінічної лікарні № 562-к від 01.07.2019 [PERSON] був звільнений на підставі заяви останнього від 05.06.2019 з посади лікаря-інтерна за спеціальністю «анестезіологія та інтенсивна терапія» анестезіологічного відділення Луганської обласної клінічної лікарні з 01.07.2019 на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку зі зміною місця проживання. [PERSON] було запропоновано до 01.08.2019 відшкодувати суму витрат, понесених лікарнею за період проходження ним інтернатури з 01.08.2017 по 01.08.2019 у бюджет позивача, а також доручено бухгалтерії лікарні провести розрахунок відповідних витрат. Відповідач був ознайомлений із цим наказом, однак відмовився від його підписання, про що працівниками лікарні був складений відповідний акт (а.с. 28, 29, 30), і що не заперечувалося відповідачем у судовому засіданні. Згідно з довідкою № 1 від 17.10.2019 позивачу були завдані збитки відповідачем у зв`язку з невиконанням [PERSON] умов договору № 1 від 31.08.2017 про підготовку фахівців із вищою медичною освітою у загальному розмірі 119746,14 грн, які складаються з наступного: 1) заробітна плата лікаря-інтерна за період стажування у розмірі 93107,88 грн та нарахування на ЄСВ 22% у розмірі 20483,73 грн; 2) заробітна плата керівника стажування лікаря-інтерна [PERSON] у розмірі 3556,40 грн; 3) матеріальні та інші витрати, обумовлені чинним законодавством, у розмірі 2598,13 грн (а.с. 36). У зв`язку з цим позивачем на адресу відповідача 01.08.2019 та 25.09.2019 також надсилалися письмові повідомлення про необхідність відшкодування понесених позивачем витрат (а.с. 31, 32, 33, 34, 35). Щодо посилання позивача на положення ч. 2\~ст. 52 Закону України «Про освіту»\~№ 1060-XII від 23.05.1991 (яка виключена на підставі Закону України № 1556-VII від 01.07.2014) та Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затверджений\~постановою Кабінету Міністрів України № 992 від 22.08.1996 (яка втратила чинність 07.06.2017 на підставі\~постанови Кабінету Міністрів України «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України» № 376-2017-п від 31.05.2017), суд не може взяти їх до уваги, оскільки зазначені норми законодавства не підлягають застосуванню, позаяк вони не були чинними на час виникнення спірних правовідносин (укладення договору). Разом із тим, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України\~зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 1\~ст. 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Судом встановлено, що договір № 1 про підготовку фахівців із вищою медичною освітою від 31.08.2017 був укладений зі згоди і за домовленістю із [PERSON] , а отже відповідає вимогам\~цивільного законодавства\~щодо свободи договору (ст.ст. 3, 6, 627 ЦК України). Крім того, вказаний договір не визнавався судом недійсним, відповідний зустрічний позов стороною відповідача заявлено не було, а отже він є обов`язковим для виконання його сторонами та має виконуватися належним чином. Відповідно до\~ст. 610 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з п.п. 1, 4 ч. 1\~ст. 611 ЦК України\~у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, а також відшкодування збитків та моральної шкоди. Статтею 2 Указу Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» № 77/96 від 23.01.1996 визначено, що особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов`язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації відпрацювати в державному секторі народного господарства не менше, ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання. Згідно з п.п. 3.6.2, 4.2 Положення про спеціалізацію (інтернатуру) випускників вищих медичних і фармацевтичних закладів освіти III-IV рівнів акредитації медичних факультетів університетів, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я № 291 від 19.09.1996 лікар-інтерн зараховується на посаду лікаря, працює під керівництвом лікаря, призначеного його безпосереднім керівником. У пункті 7.3. вказаного Положення зазначається, що заробітна плата лікарям (провізорам)-інтернам протягом всього періоду навчання сплачується за рахунок закладів (установ), в які вони зараховані лікарями (провізорами)-інтернами, або закладом (установою), з яким укладено трудовий договір у розмірі, встановленому чинним законодавством. Згідно з п. 21\~Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України № 367 від 25.12.1997, випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу. Незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням. \~У разі, якщо він не прибув за направленням або відмовився приступити до роботи за призначенням з причин, не зазначених у п. 9 та 18 цього Порядку, чи його звільнено з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за порушення трудової дисципліни або звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. У той же час, відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Отже, обов`язок відповідача відшкодувати у бюджет позивача повну вартість навчання та компенсувати замовнику всі витрати за умов, що були погоджені між сторонами, зокрема у разі, якщо він був звільнений за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, випливає зі ст.ст. 525, 526, 530, 610-612, 629 ЦК України, а також п. 2\~Указу Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» № 77/96 від 23.01.1996, п. 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим\~наказом\~Міністерства охорони здоров`я України № 367\~від 25.12.1997, та п.п. 3.6.2, 4.2, 7.3 Положення про спеціалізацію (інтернатуру) випускників вищих медичних і фармацевтичних закладів освіти III-IV рівнів акредитації медичних факультетів університетів, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я № 291 від 19.09.1996. Зазначений правовий висновок щодо застосування відповідних норм права викладений у постановах Верховного Суду: від 19.09.2018 (справа № 607/3690/17), від 31.10.2018 (справа № 607/3681/17-ц), від 30.01.2019 (справа № 607/3682/17), які суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин з огляду на положення ч. 4 ст. 263 ЦПК України. За таких обставин, оскільки судом було встановлено, що відповідач не виконав свої зобов`язання за вказаним договором, а саме після закінчення інтернатури у встановлений строк не прибув та не уклав трудовий договір, а також не приступив до роботи у Луганській обласній клінічній лікарні, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на навчання останнього у загальному розмірі 6154,53 грн, які складаються із заробітної плати керівника стажування лікаря-інтерна [PERSON] у розмірі 3556,40 грн і матеріальних та інших витрат, обумовлених чинним законодавством, у розмірі 2598,13 грн, які підтверджуються доданими до позову документами та наведеними у ньому розрахунками (а.с. 38, 40-46, 58-108). Щодо стягнення з відповідача суми виплаченої йому за час проходження навчання заробітної плати суд зазначає наступне. За час проходження інтернатури позивач сплатив відповідачу заробітну плату у загальному розмірі 93107,88 грн, що вбачається із документів, долучених до позовної заяви (а.с. 37, 49-57), і що не заперечувалося відповідачем у судовому засіданні. Однак передбачених законом підстав вважати виплачену лікарю-інтерну за час проходження інтернатури заробітну плату витратами на навчання, які поніс позивач, судом не вбачається. Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 та ч.ч. 1, 2 ст. 94 КЗпП\~заробітна плата\~ це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Відповідно до ст. 127\~КЗпП України\~відрахування із заробітної плати можуть проводитися тільки у випадках, передбачених законодавством України. З укладеної між сторонами угоди випливає, що нею передбачений обов`язок відповідача у разі порушення умов договору відшкодувати витрати, понесені позивачем у зв`язку з безпосереднім навчанням спеціаліста, однак із цього жодним чином не вбачається, що до цих витрат відноситься оплата праці самого спеціаліста, позаяк поряд із процесом навчання під час інтернатури лікар-інтерн також виконує й інші обов`язки, покладені на нього, за що і отримує заробітну плату. Таким чином, позиція позивача щодо того, що\~заробітна плата\~лікаря-інтерна [PERSON] відноситься до\~витрат на його навчання, які підлягають відшкодуванню у бюджет позивача у разі порушення відповідачем умов угоди про його підготовку як фахівця із вищою медичною освітою, на думку суду, є безпідставною. Оскільки, виходячи із встановлених судом обставин справи та відповідно до вищенаведених норм матеріального права, заробітна плата не може бути віднесена до вартості навчання, а чинним трудовим законодавством не передбачена можливість стягнення із працівника нарахованої і виплаченої йому заробітної плати за час виконання трудових обов`язків, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у цій частині. З огляду на це не підлягає стягненню з відповідача також і сума нарахування єдиного соціального внеску на заробітну плату в розмірі 20483,73 грн, оскільки відповідно до пп. 1 п. 1 Розділу 2 Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України № 449 від 20.04.2015, Луганська обласна клінічна лікарня є платником єдиного соціального внеску як роботодавець. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачем судових витрат у вигляді судового збору в розмірі 1921 грн підтверджується платіжним дорученням від 21.10.2019 та випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України (а.с. 2, 3). Враховуючи те, що задоволенню підлягають 5,14 % позовних вимог (6154,53 грн х 100% / 119746,14 грн), суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму понесених судових витрат у вигляді судового збору у розмірі 98,74 грн пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (1921 грн х 5,14% / 100%). Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Щодо судових витрат, понесених відповідачем, орієнтовний (попередній) розрахунок яких наводився його представником у наданому останнім відзиві на позов, суд зазначає, що представник [PERSON] у судовому засіданні до закінчення розгляду справи (судові дебати в якій не проводилися з огляду на її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження) на підставі ч. 8 ст. 141 ЦПК України зробив заяву про подання доказів щодо розміру судових витрат після ухвалення рішення суду, у зв`язку з чим у судовому засіданні стороні відповідача судом був роз`яснений обов`язок подати такі докази протягом п`яти днів після ухвалення рішення, а отже суд вважає за доцільне вирішити це питання окремо. На підставі викладеного,

Outcome: partial