Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-23 00:00:00

Комунальне підприємствао «Харківський обласний фонд підтримки індивідуального будівництва на селі» звернулося до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про стягнення коштів, посилаючись на те, що 21 жовтня 2006 року (як зазначено в позовній заяві) позивачем було укладено договір за № 0431/0303п про надання довгострокового кредиту на придбання завершеного будівництвом житлового будинку на суму 10000,00 грн. на термін 6 років з [PERSON]. Згідно вказаного Договору та відповідно до Правил надання довгострокових кредитів індивідуальним забудовникам житла на селі, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1597 від 05.10.1998 року, Фонд зобов'язався надати [PERSON] довгостроковий кредит під 3% річних для придбання житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до п.1.8. Договору, кредит надається позичальнику для придбання житлового будинку грошовими коштами в безготівковій формі на рахунок продавця. Так, 29 жовтня 2003 року [PERSON] згідно платіжного доручення №255 Фондом були сплачені кошти за рахунок державного бюджету на суму 5000,00 грн. Також, 22 грудня 2003 року [PERSON] згідно платіжного доручення № 439 Фондом були сплачені кошти за рахунок обласного бюджету на суму 5000,00 грн. Таким чином, на виконання своїх зобов'язань фондом було надано [PERSON] кредит за рахунок бюджетних коштів на загальну суму 10000,00 грн. В свою чергу [PERSON] зобов'язалася: - використовувати кредит за цільовим призначенням; - своєчасно звітувати за використання наданого кредиту; - проводити повернення кредиту і відсотків за його використання згідно таблиці, що міститься в п.2.4.1. Договору; - повідомити Фонд про зміну місця роботи та проживання на протязі 10 днів; - до повного повернення суми кредиту забудовник не має права продати або переуступити майнові права на побудований будинок третій особі; - на вимогу Фонду здійснювати заміну поручителів або гарантів, доповняти їх кількість при зміні фінансового статку останніх; - відповідно до п.2.4.10. Договору у випадку смерті позичальника при невиплаті їм у повному обсязі кредиту та відсотків за його використання, а також при відсутності нащадків або небажання жодного з них виступити правонаступником у правовідношеннях, що склалися між позичальником та Фондом, нерухоме майно, придбане позичальником під час вищезазначених прововідношень, переходить у власність Фонду. Станом на 18 квітня 2013 року [PERSON] повернула тіло кредиту в розмірі 4168,00 грн., заборгованість по кредиту за рахунок бюджетних коштів складає 5832,00 грн. Таким чином, [PERSON] своїх зобов'язань щодо повернення кредиту та відсотків за його використання не виконує, на листи, з вимогою виконання цих зобов'язань, не реагує. Зобов'язання [PERSON], згідно Правил надання кредитів індивідуальним забудовникам житла на селі і ст..553 ЦК України забезпечуються договором поруки серії ВАО №192675 від 10 вересня 2003 року поручителями [PERSON] та [PERSON], які зобов'язуються відповідати за належне виконання зобов'язань позичальником, тобто [PERSON] Вищезазначені поручителі також зобов'язались при зміні місця проживання, прізвища, ім'я та по батькові, в триденний термін повідомити Фонд про нову адресу місця роботи, проживання, а також інші зміни. Поручителям також неодноразово доводилося до відома про невиконання зобов'язань [PERSON], проте на звернення вони не реагують, своїх зобов'язань не виконують і не проводять повернення налічених сум, чим порушують умови укладеного договору поруки та вимог ст..526 ЦК України. Станом на 18.04.2013 року заборгованість за вказаним кредитним договором складає 10807.63 грн., а саме: - погашення заборгованості по отриманому кредиту у сумі 5832,00 грн.; - сплати відсотків за користування кредитом у сумі 1222,28 грн.; - сплати пені за прострочення повернення кредиту з відсотками в розмірі 3753,35 грн., яку позивач просить стягнути в судовому порядку з позичальника [PERSON] та поручителів [PERSON] та [PERSON], оскільки відповідачі добровільно борг не погашають. В судове засідання представник позивача надав клопотання, в якому зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, розгляд справи просить здійснити за його відсутності та не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідачі по справі в судове засідання не з'явилися, судові повістки з повідомленням про час та місце судового розгляду справи були направлені за місцем їх реєстрації, зазначеному в довідці Близнюківського РС ГУ МВС України в Харківській області, у встановленому законом порядку та повернуті до суду з відміткою про те, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] за вказаними адресами не проживають. Відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України, у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Крім того, відповідно до ч.9 ст.74 ЦПК України, вказані відповідачі повідомлялися про час та місце розгляду справи та наслідки неявки в судове засідання шляхом розміщення оголошення в газеті «Слобідський край» № 3(21967) від 9 січня 2014 року, однак в судове засідання не з'явилися, причини неявки суду не повідомили. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Обов'язком осіб, які беруть участь у справі, є добросовісне здійснення своїх процесуальні прав і виконання покладених на них процесуальних обов'язків (ч.3 ст.27 ЦПК України). Урівноваженням прав відповідачів є їх право на перегляд заочного рішення, подачу всіх доказів, які вони могли подати у судовому засіданні, а також на нову оцінку наявних у справі доказів з урахуванням їх позиції. Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, які є належними, допустимими і достовірними у їх сукупності, суд знаходить за необхідне позов задовольнити частково, виходячи з наступного. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. В судовому засіданні встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 21 жовтня 2003 року між КП «Харківський обласний фонд підтримки індивідуального будівництва на селі» та [PERSON] було укладено договір за № 0431/0303п про надання довгострокового кредиту на придбання завершеного будівництвом житлового будинку на суму 10000,00 грн. на термін 6 років. (а.с.6-7). Згідно умов договору позичальник взяв на себе зобов'язання здійснювати погашення позики у відповідності до п.2.4 договору шляхом погашення кредиту та сплати відсотків за його користування. В зв'язку з неналежним виконанням [PERSON] взятих на себе зобов'язань по кредитному договору, станом на 18 квітня 2013 року заборгованість за кредитним договором складає 10807,63 грн., з яких: заборгованість за позикою - 5832,00 грн, заборгованість за відсотками - 1222,28 грн, пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 3753,35 грн. (а.с. 4-5). Згідно зі ст. 1049 ЦК кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.549 ЦК України, у разі невиконання, чи несвоєчасне виконання зобов'язань в частині повернення кредиту та/або сплати процентів, комісій згідно з умовами кредитного договору, позичальник зобов'язаний сплатити позикодавцю неустойку( штраф, пеня). Згідно ст.ст. 525, 526, 625 Цивільного кодексу України, зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається, а вразі прострочення виконання грошового зобов'язання, наступає відповідальність передбачена договором чи законом. Згідно ст..533 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається, перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. З матеріалів справи вбачається, що згідно договору поруки серії ВАО №192675 від 10 вересня 2003 року поручителі [PERSON] та [PERSON] зобов'язалися сплачувати позивачу (Фонду) платежі по кредиту та нараховані відсотки за одержаний кредит в розмірах, встановлених зобов'язанням позичальнику в разі невиконання нею зобов'язань по своєчасному поверненню кредиту(а.с. 8) Частиною 4 ст. 559 ЦК України передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Згідно умов договору, кінцевою датою виконання зобов'язання з повернення кредиту є 21 жовтня 2009 року. А тому, зобов'язання поручителів [PERSON] та [PERSON] за договором поруки припинилися 21 березня 2010 року. Однак позивач вперше звернувся з попередженням-вимогою до відповідача та поручителів лише 14.04.2011 року, про що свідчить копія вказаного попередження, тобто після спливу передбаченого законом шестимісячного строку. (а.с.22). На підставі зазначеного, суд приходить до висновку, що на даний час позивачем втрачено право вимоги до поручителів [PERSON] та [PERSON] виконання кредитного зобов'язання, оскільки договір поруки припинено 21 березня 2010 року, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому вимоги позивача щодо стягнення судового збору підлягають задоволенню. А тому,

Outcome: partial