Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-06 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог Позивач звернувся до суду, мотивуючи заявлені вимоги тим, що ним та відповідачем 7 листопада 2016 року укладено договір позики. Позика оформлена розпискою відповідача. За умовами договору ним було передано відповідачу грошові кошти в сумі 600 доларів США, які відповідач зобов`язувалася повернути в строк до 7 квітня 2017 року. За змістом розписки відповідач взяла на себе зобов`язання кожного місяця сплачувати частину суми основного боргу та відсотки за користування грошовими коштами в розмірі 30 відсотків від суми боргу, що складає 180 доларів США. Станом на 8 жовтня 2018 року відповідачем не повернуто ні суми основного боргу, ні відсотків. На вказану дату відповідач має борг за договором: позика в сумі 600 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 16966 гривень, та відсотки за 23 місяці користування грошовими коштами, що складає 117063 гривні. Загальна сума боргу склала 134030 гривень. Просив стягнути з відповідача на його користь вказану суму боргу з відсотками та сплачений судовий збір. Процесуальні дії у справі, заяви, клопотання учасників справи Ухвалою судді Миронівського районного суду Київської області від 4 квітня 2019 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Згідно зі ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Згідно п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. 4 квітня 2019 року відповідачу копію ухвали про відкриття спрощеного провадження та копію позовної заяви з додатками направлено за зареєстрованим в установленому порядку місцем проживання. 17 квітня 2019 року копію ухвали про відкриття спрощеного провадження та копію позовної заяви з додатками відповідачу вручено. Відповідно до п. 1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку. Заяв із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та клопотань про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін до суду не надходило. Відповідно до положень ст. 274 ЦПК України справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідач відзиву на позов не подала. Фактичні обставини справи Судом встановлено такі фактичні обставини. 7 листопада 2016 року відповідачем [PERSON] складено розписку, за змістом якої вона, отримала від відповідача [PERSON] кошти в сумі 600 доларів США. За змістом розписки отриману суму коштів позичальник зобов`язувалася повернути до 7 квітня 2017 року. Повернення боргу здійснювати частинами щомісячно та зі сплатою відсотків. Відсотки встановлені у розмірі 30 відсотків від суми. Такі обставини підтверджені розпискою від 7 листопада 2016 року (а.с.16). Мотиви суду та застосовані норми права Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов належить задовольнити частково. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі № 369/3340/16-ц від 22 серпня 2019 року. Борговим документом, що підтверджує укладання договору позики, є складена розписка, яка посвідчила отримання відповідачем коштів в сумі 600 доларів США, що відповідає положенням ч. 2 ст. 1047 ЦК України. Вказаним документом позивач підтверджує своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання за договором позики. З огляду на положення ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, зміст документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики, суд дійшов висновку про наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики. Складена відповідачем розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видано боржником кредитору за договором позики після отримання коштів. Розписка підтверджує факт отримання боржником від кредитора грошової суми. Зі змісту розписки вбачається, що відбулася передача коштів в сумі 600 доларів США від позичальника до позикодавця. За правилами ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Останнім днем повернення позики за розпискою від 7 листопада 2016 року є 7 квітня 2017 року. У встановлені строки та до даного часу відповідачем борг не повернуто. Суд дійшов висновку, що відповідач протиправно користується чужими коштами, права позивача є порушеними, його вимоги про примусове стягнення позичених коштів являються обґрунтованими. За загальним правилом договір позики є оплатним. Оплата по договору позики встановлюється у вигляді відсотків, які будуть нараховуватись в залежності від строку користування майном або грошовими коштами. Згідно правил ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Сторонами при укладенні договору встановлено розмір процентів. За змістом розписки відповідач зобов`язалась погашати борг частинами, сплачуючи кошти щомісячно, зі сплатою 30 процентів від суми. Отже, за умовами договору позики від 7 листопада 2016 року сторони погодили щомісячну сплату відсотків від суми позики, яку надано до 7 квітня 2017 року. Розмір процентів від суми позики 600 доларів США розрахований представником позивача в сумі 134 030 гривень, що складає 180 доларів США (4140 гривень) за 23 місяці прострочення сплати за період з часу, коли отримана позика та до часу звернення позивача до суду. Такий розрахунок суд не вважає вірним з наступних підстав. Право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку позики. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Оскільки зі спливом строку, на який була надана позика, припинилося право позивача нараховувати проценти за договором позики, то після 7 квітня 2017 року позивач не міг нараховувати такі проценти. Такий висновок узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 3 жовтня 2018 року у справі № 390/1875/16-ц. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З огляду на наведене, передбачені договором проценти за позикою, підлягають нарахуванню за 5 місяців за період з 7 листопада 2016 року по 7 квітня 2017 року. За вказаний період розмір процентів складає 900 доларів США (180 х 5). Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. У вказаній нормі прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі. Отже, 3 % річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 600 доларів США, помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, а саме з 7 квітня 2017 року до дня ухвалення судового рішення, у даному випадку до 7 травня 2020 року, що становить 1127 днів, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Тобто, 600 доларів США х 1127 днів х 3 : 100 : 365 = 1 498,89 доларів США. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов'язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути таку ж суму грошових коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц. При розгляді справи Верховний Суд дійшов висновку, що заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. У спірному договорі позики від 7 листопада 2016 року зобов`язання виражене у валюті - доларах США, а грошовий еквівалент, тобто сума коштів у національній валюті України, не визначався. Вказаним договором не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, тому правових підстав для перерахунку у гривні зазначеного боргу, в тому числі процентів, за офіційним курсом НБУ не вбачається. Висновки за результатами розгляду За правилами ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За правилами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Аналіз наведених норм процесуального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, сторона, яка звернулася до суду, повинна довести належними та допустимими доказами вимоги, що нею заявлені, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що обставини, якими обґрунтовані заявлені вимоги, мають місце, відповідач протиправно користується чужими коштами, права позивача є порушеними, його позовні вимоги в частині повернення предмета позики та процентів за користування нею. Щодо розподілу судових витрат Звертаючись до суду, позивач сплатив судовий збір в сумі 1340,30 гривень. Факт сплати підтверджено документально квитанцією від 25 жовтня 2018 року. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням вказаного правила на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, розрахований пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial