Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-20 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача 27.11.2017 року [PERSON] звернувся до Шаргородського районного суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування, у якому просить визнати недійсним договір дарування житлового будинку за [ADDRESS], який укладений 12.04.2006 року між ним та відповідачем [PERSON] і посвідчений приватним нотаріусом Шаргородського районного нотаріального округу; стягнути з відповідача на його користь судові витрати. Позовні вимоги [PERSON] мотивовані тим, що він із дружиною перебуває у неприязних стосунках та фактично проживає один у [ADDRESS]. Він часто хворіє та потребує стороннього догляду, а відповідач - його дочка [PERSON], запропонувала йому забезпечити його доглядом, харчуванням, утриманням. Взамін відповідач попросила відписати їй належний йому на праві власності будинок [ADDRESS]. Цей добротний будинок він придбав у колишнього директора місцевої школи. Він довіряв доньці, погодився задовольнити її прохання і 12.04.2006 року уклав з нею у приватного нотаріуса Шаргородського районного нотаріального округу Вінницької області договір, тексту якого не читав, вважаючи, що в ньому передбачені всі права та обов'язки про які вони домовилися. Півроку відповідач сумлінно виконувала свої зобов'язання, а потім припинила забезпечувати його харчуванням і доглядом, а також викрала у нього всі документи, в тому числі, паспорт, ідентифікаційний код, копію договору дарування. Піклуватися про нього відповідач відмовилася, не обґрунтовуючи свою відмову. Після цього він залишився проживати один і був змушений звертатися за допомогою до родичів з приводу здійснення за ним догляду, в тому числі, до племінниці, яка погодилася доглядати за ним, однак, в подальшому поставила умову, що продовжуватиме доглядати його при укладенні з нею договору довічного утримання. Він на такі умови не погодився. Також, він почав збирати документи, що необхідні для укладення договору на будинок [ADDRESS], в якому проживає та який належить йому та дружині на праві спільної сумісної власності. Під час отримання документів він дізнався, що будинок відчужений його дружиною [PERSON] на користь брата останньої [PERSON], а нотаріальні дії по вчиненню договору купівлі-продажу оформлені 10.05.1974 року у сільській раді, де на той час працювала дружина. Про вказану обставину йому відомо не було, оскільки документи на будинок знаходились у дружини, тоді як він фактично побудував будинок за власні кошти та власними силами. У вказаному будинку він не може проживати, оскільки перебуває з дружиною у спорі, так як остання неодноразово намагалася його отруїти, викрала у нього документи та кошти, з приводу чого він звертався до правоохоронних органів, проте кримінальні провадження закривались завдяки його онуку, котрий працював слідчим прокуратури Вінницької області і котрий на сьогодні звільнений. Він також звертався до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку, що знаходиться за адресою - [ADDRESS], але у задоволенні позову відмовлено і рішенням суду від 07.08.2017 року його фактично залишено без житла, в тому числі внаслідок дій відповідачки [PERSON], яка в судовому процесі була представником відповідача у тій справі. Внаслідок таких дій відповідача [PERSON], які вважає аморальними і які завдали йому моральних страждань, остання фактично «пустила його по світу». Отримавши рішення Шаргородського районного суду від 07.08.2017 року, яким його фактично залишено без житла, він зрозумів, що відповідачка [PERSON] обманула його, уклавши з ним договір дарування, умисно передбачаючи свої особисті корисливі мотиви, використавши його фізичний стан, похилий вік, обмежену дієздатність, оскільки він не спроможний самостійно захистити свої порушені та оспорювані права та реалізувати процесуальні повноваження. У зв'язку з цим, він змушений звертатися до суду про розірвання договору дарування, оскільки на старість залишився без житла. Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки в подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася невірно під впливом хибних відомостей про обставини правочину. Під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони, з метою вчинення правочину. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими і бажаними для однієї із сторін, тоді як при помилці обидві сторони можуть невірно сприймати обставини правочину. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст.230 ЦК. Вважає, що договір дарування укладений з метою його обманути та заволодіти його власністю. Відповідач [PERSON] 18.01.2018 року подала до суду заяву по суті - відзив на позовну заяву [PERSON], у якому проти позову про визнання недійсним договору дарування заперечувала в повному обсязі, вважаючи позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими і безпідставними. Просить у задоволенні позову [PERSON] відмовити. Обґрунтовуючи відзив на позов, відповідач [PERSON] зазначила, що її батьками є [PERSON] та позивач [PERSON], про яких вона піклувалася та піклуватиметься, турбуватиметься, надаватиме допомогу. Її батько [PERSON] є людиною з різнобічними знаннями і багатим життєвим досвідом, йому неодноразово доводилося укладати різні правочини, а тому він здатний зрозуміти юридичні наслідки договору дарування, метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Метою укладення договору дарування від 12.04.2006 року була передача позивачем [PERSON] їй в дар житлового будинку [ADDRESS]. Означений будинок був переданий позивачем їй в дар і у власність за згодою дружини дарувальника [PERSON] Укладення договору дарування було ініційовано не нею, як про це стверджує в позовній заяві позивач, а ним самим та не обумовлювалося забезпеченням чи ж незабезпеченням нею догляду за [PERSON], тому вона не могла вводити і не вводила в оману ні свого батька, ні свою матір щодо будь-яких обставин, які мали для них значення і могли б перешкодити укладенню ними договору дарування. Договір дарування був підписаний у присутності приватного нотаріуса Шаргородського районного нотаріального округу Вінницької області та ним посвідчений. Підписанням означеного договору його сторони підтвердили, що їх угода відповідала дійсним намірам сторін і не носила характеру мнимої та удаваної, а також не була зловмисною; що сторони не були визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; що укладення цього договору відповідало інтересам сторін, волевиявлення було вільним, усвідомленим і відповідало внутрішній волі сторін; що умови договору зрозумілі та відповідали реальній домовленості, договір не приховував іншого правочину та був спрямований на реальне настання наслідків, обумовлених у ньому та що у тексті договору зафіксовані усі істотні умови дарування житлового будинку, будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені в його тексті, після підписання цього договору не матимуть правового значення. Після їх ознайомлення з текстом договору дарування, нотаріусом роз'яснено зміст ст.ст.182, 210, 377, 717-730, 777 ЦК України, а тому сторони договору дарування повною мірою усвідомлювали правову природу і юридичні наслідки укладення вказаного договору. Статтею 717 ЦК України встановлено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Крім того, згідно з роз'ясненнями Міністерства юстиції України, договір дарування є безоплатним, тому дарувальник не має права вимагати від обдаровуваної особи зустрічних дій майнового чи немайнового характеру. Також у заяві по суті - відзиві на позов відповідач [PERSON] заперечила щодо ствердження позивача про те, що він залишився без житла, оскільки ним же у позовній заяві зазначено, що він постійно проживає в будинку [ADDRESS], а власник будинку - [PERSON] немає щодо цього заперечень. Вказана обставина також встановлена рішенням Шаргородського районного суду у справі №152/1519/15-ц і не заперечується позивачем [PERSON] Позивачем ніколи не порушувалося питання з приводу переселення для постійного проживання до будинку на [ADDRESS], що переданий їй у дар на підставі оспорюваного договору, а твердження позивача про те, що він був змушений звертатися до родичів через відсутність догляду з її сторони, а також щодо спроб його отруїти і викрадення документів, - не відповідають дійсності. Відповідач [PERSON] у відзиві також заперечила з приводу того, що позивачу не було відомо про факт укладення договору купівлі-продажу будинку по [ADDRESS] в 1974 році. Вказані обставини спростовані рішенням Шаргородського районного суду від 12.09.2012 року, а рішенням цього ж суду від 07.08.2017 року [PERSON] відмовлено в задоволенні позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу вказаного будинку. Крім того, у заяві по суті - відзиві на позов відповідач [PERSON] звертає увагу суду на те, що позивачем [PERSON] вказаний позов поданий після спливу позовної давності, тобто строку, що встановлений статтею 257 ЦК України і у межах якого особа може звернутися за захистом свого цивільного права або інтересу. Це підтверджується самим позовом та рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 07.08.2017 року в справі №152/1519/15-ц. Просить врахувати всі викладені нею у відзиві на позов заперечення та заяви і відмовити [PERSON] в задоволенні позову про визнання недійсним договору дарування. ІІ. Заяви, клопотання позивача, відповідача Сторони у справі та представник позивача не подавали до суду заяв та клопотань по суті спору. 22.01.2018 року позивач [PERSON] надіслав до суду поштою заяву про відкладення судового засідання 22.01.2018 року через його хворобу (а.с.50), яка не може розглядатися судом як підстава для відкладення судового засідання і не підлягає задоволенню, оскільки, відповідно до ухвали суду від 26.12.2017 року, за клопотанням позивача прийнято рішення про подальший розгляд справи за правилами ЦПК України в новій редакції у порядку спрощеного позовного провадження у судовому засіданні, в яке сторони не викликаються і не повідомляються, за наявними у справі матеріалами, а також роз'яснено сторонам вимоги ст.279 ЦПК України про порядок подання до суду клопотання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з викликом та повідомленням сторін (а.с.19). Проте, відповідні клопотання учасниками справи до суду не надсилалися, хоча ухвала суду отримана позивачем [PERSON] 26.12.2017 року (а.с.21), відповідачем [PERSON] 11.01.2018 року (а.с.24), у зв'язку із чим розгляд справи здійснюється у судовому засіданні без повідомлення (виклику) сторін. Інші заяви по суті учасниками справи не подавалися до суду, зокрема, позивачем [PERSON] не подано до суду, на пропозицію, викладену в ухвалах від 26.12.2017 року та від 22.01.2018 року (а.с.18-19, 45-46) відповіді на відзив на позов, хоча відзив на позов [PERSON] отримано позивачем 30.01.2018 року (а.с.57), а його представником [PERSON] 29.01.2018 року (а.с.56), і, як наслідок неподання ними відповіді на відзив на позов, відповідач [PERSON] не подала заяву по суті - заперечення на відзив на позов на виконання вказаних вище ухвал суду. Разом з тим, неподання заяв по суті позивачем та відповідачем у черговості, що визначена ЦПК України та у строки, визначені судом, є правом учасників справи, в силу вимог ч.4 ст.174 ЦПК України. ІІІ. Процесуальні дії у справі Відповідно до ухвали суду від 07.12.2017 року відкрито провадження у справі за нормами ЦПК України в ред. 2004 року (а.с.13). Згідно з ухвалою суду від 26.12.2017 року, за клопотанням позивача [PERSON] прийнято рішення про розгляд справи за правилами глави 10 ЦПК України, тобто у порядку спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання на 22.01.2018 року, без повідомлення (виклику) сторін, повідомлено сторони, що у випадку наявності клопотання про виклик їх у судове засідання, його слід подати до суду у встановлені строки, запропоновано відповідачеві у п'ятнадцятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали подати до суду відзив на позовну заяву (а.с.18-19). Відповідач [PERSON] надіслала до суду відзив на позовну заяву у строк, що встановлений судом в ухвалі від 26.12.2017 року, проте, не надіслала його позивачеві, у зв'язку з чим ухвалою суду від 22.01.2018 року судове засідання з метою недопущення порушення судом права позивача [PERSON] на подання відповіді на відзив [PERSON] відкладено та надіслано позивачеві [PERSON] та його представнику [PERSON] відзив на позовну заяву відповідача [PERSON] (а.с.45-46). Відповіді на відзив позивач [PERSON] у строк, встановлений в ухвалі від 22.01.2018 року, до суду не надіслав і ухвалою суду від 07.02.2018 року судове засідання відкладено та встановлено [PERSON] новий строк, достатній для подання відповіді на відзив і відповідних доказів, а відповідачеві [PERSON] для завчасного надання заперечень на відповідь на відзив (а.с.60). Оскільки в судове засідання для розгляду справи сторони не викликалися, враховуючи, що, відповідно до вимог ст.279 ЦПК України, справа в порядку спрощеного позовного провадження розглядається без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, клопотання від сторін про протилежне не надходило, тому, згідно з вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу 21.02.2018 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу суд не здійснює. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, відхилені судом та мотиви їх відхилення Вирішуючи спір, суд встановив, що між сторонами виникли правовідносини щодо недійсності правочинів, зокрема, щодо недійсності договору дарування з підстави вчинення його під впливом обману, тобто навмисного введення однією із сторін правочину другої сторони в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено наступні фактичні обставини, що підтверджуються доказами. Судом встановлено, що 12.04.2006 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір дарування житлового будинку, з якого вбачається, що [PERSON] (даруватель) з однією сторони, діючий за згодою дружини [PERSON], та відповідач [PERSON] (обдаровувана) з другої сторони, будучи попередньо ознайомленими з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, перебуваючи при здоровому розумі, ясній пам'яті та діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки укладеного договору, домовилися і уклали цей договір, згідно з яким даруватель передав у власність (подарував), а обдаровувана прийняла у власність (дар) житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] (п.1 Договору дарування). Цей житловий будинок належить дарувателю на підставі дублікату договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Шаргородського районного нотаріального округу Рудик Л.В. 14.02.2006 року за реєстром №211, зареєстрованого КП «Могилів-Подільське МБТІ» 22.03.2006 року за №1037 (реєстраційний номер в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 14220517) в книзі без номера (п.2 Договору дарування). Цей дар сторони оцінюють в 45000 грн. (п.3 Договору дарування). Сторонам договору, відповідно до п.5, нотаріусом роз'яснено зміст статей 182, 210, 377, 717-730, 777 Цивільного кодексу України, що стосуються державної реєстрації прав на нерухомість, державної реєстрації правочину, про перехід права на земельну ділянку у разі набуття права власності на житловий будинок, договору дарування, його предмету, форми, сторін, обов'язків дарувальника, прийняття дарунка підстав для розірвання договору дарування, позовної давності до вимог про розірвання договору дарування та інші. Право власності на вказаний в договорі будинок переходить до [PERSON] з моменту прийняття дарунку. До підписання цього договору даруватель [PERSON] передав, а обдаровувана [PERSON] прийняла символи обдарованої речі, а саме, ключі від будинку та технічний паспорт і примірник цього договору, що є підтвердженням прийняття дарунку (п.8 Договору дарування). Сторони договору дарування підтверджують, що ця угода відповідає їх дійсним намірам, і не носить характеру мнимої та удаваної, а також не є зловмисною. Сторони також підтверджують, що: - вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення цього договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені в ньому; що в тексті договору зафіксовані усі істотні умови, що стосуються житлового будинку, будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені в його тексті, після підписання цього договору не матимуть правового значення (п.10 Договору дарування). Означений договір посвідчено приватним нотаріусом Шаргородського районного нотаріального округу Вінницької області Рудик Л.В. та зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій за №667. Вказані обставини встановлені із Договору дарування житлового будинку від 12.04.2006 року (а.с.5-6). Як встановлено судом, вбачається із Договору дарування житлового будинку від 12.04.2006 року, цей договір підписаний сторонами, а також особою, яка надала згоду на укладення договору - [PERSON] Вказана обставина не заперечується сторонами у справі, оскільки із заяв по суті - позовної заяви та відзиву на позовну заяву вбачається, що [PERSON] та [PERSON] не заперечують факту підписання договору. З довідки, виданої 28.07.2017 року державним нотаріусом Державного нотаріального архіву Вінницької області вбачається, що в справах Державного нотаріального архіву Вінницької області зберігається договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Шаргородського районного нотаріального округу Вінницької області Рудик Л.В. 12.04.2006 року за реєстром №667. В означеному договорі [PERSON] виступав як «Даруватель», а [PERSON] як «Обдаровувана»; предметом відчуження є житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами під [ADDRESS], загальна площа житлового будинку складає 108,9 м. кв., в тому числі житлова - 73,4 м. кв.; дар сторони оцінюють в 45000 грн. (а.с.4). З аналізу вказаного договору дарування та цивільного законодавства вбачається, що форма договору дарування житловогого будинку від 12.04.2006 року між [PERSON] та [PERSON] дотримана, так як договір є нотаріально посвідченим, що не оспорюється сторонами. Також, виходячи з аналізу ст.ст.230 та 717 ЦК України, вчинення правочину під впливом обману має місце тоді, коли одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Договір дарування є безоплатним, тобто майно (дарунок) передається однією стороною іншій стороні у власність безоплатно. Таким чином, виходячи з аналізу договору та цивільного законодавства, суд вважає безпідставним ствердження позивача [PERSON] у позові про те, що договір дарування він укладав з умовою, що [PERSON] взамін отримання в дар та у власність житлового будинку здійснюватиме за ним догляд, харчуватиме, утримуватиме, і що остання обманула про ці обставини, так як через півроку перестала здійснювати за ним догляд, оскільки вказані обставини не підтверджуються належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами. Також, безпідставним є посилання позивача [PERSON] на те, що на час укладення оспорюваного договору, він перебував у поганому фізичному стані, мав обмежену дієздатність і не спроможний самостійно захистити та реалізувати свої права, оскільки вказані обставини не підтверджуються належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч.1 ст.78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.1 ст.81 ЦПК України). Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України). Враховуючи, що усі обставини, які становлять предмет доказування, мають бути підтверджені визначеними у ч.2 ст.76 ЦПК України засобами доказування, суд вважає достовірно встановленими ті факти та обставини, які підтверджуються письмовими доказами, наданими до позову та відзиву на позов. Зокрема, що сторони 12.04.2006 року добровільно, без будь-якого обману [PERSON] [PERSON] щодо обставин, які мають істотне значення для укладення цього договору, уклали договір дарування житлового будинку [ADDRESS], при цьому, сторони не визнані недієздатними або обмежено дієздатними, висловили свої дійсні наміри щодо передання в дар позивачем та отримання дару відповідачем, що договір не є мнимим, удаваним, зловмисним, відповідає інтересам сторін, його умови сторонам зрозумілі та відповідають реальній домовленості, що договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, що в ньому обумовлені, що в ньому зафіксовані всі істотні умови. До вказаного висновку суд прийшов, виходячи із того, що нотаріусом, який посвідчував договір, зазначено про те, що встановлено особу громадян, які підписали договір, роз'яснено сторонам договору зміст статей ЦК України, що стосуються договору дарування, його предмету, умов та порядку розірвання. Жодних зауважень щодо необізнаності з умовами договору, щодо обмеження дієздатності та можливості здійснювати свої права, в тому числі через вік, фізичний стан чи хворобу, позивач у договорі дарування не зазначав, щодо його розірвання, у строки, встановлені ст.727 ЦК України, не звертався. Так, ст.25 ЦК України встановлено, що здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті. Статтею 30 ЦК України встановлено, що цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільна дієздатність фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом. Обмеження цивільної дієздатності фізичної особи здійснюється виключно судом, якщо фізична особа страждає на психічний розлад, який істотно впливає на здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, що встановлено ст.36 ЦК України. Цивільна дієздатність фізичної особи є обмеженою з моменту набрання законної сили рішенням суду про це. Проте, суд констатує той факт, що позивачем не представлено суду доказів на підтвердження обмеження його дієздатності внаслідок хворобливого фізичного стану, віку чи з інших підстав, тоді як, згідно з вимогами ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення. Об'єктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наданий учасниками справи до заяв по суті - позову та відзиву на позов на підтвердження своїх вимог або заперечень. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. У п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. В п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). Відтак, суд, проаналізувавши та оцінивши кожний аргумент, наведений учасниками справи у заявах по суті, констатує той факт, що позивачем не надано належних, достовірних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач під час укладення договору дарування від 12.04.2006 року перебував під впливом обману з боку [PERSON] щодо обставин та істотних умов договору і не був спроможний через обмежену дієздатність захистити та реалізувати свої права, тобто ці ствердження позивача суд відхиляє, оскільки вбачається, що договір дарування був спрямований на реальне настання наслідків, що в ньому обумовлені, волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі. До того ж, є необґрунтованим ствердження позивача про те, що він змушений тепер звернутися до суду з позовом про розірвання договору дарування, оскільки насправді ним подано позов про визнання договору недійсним. Таким чином, позивачем не доведено факту порушення його майнових прав власника будинку з боку відповідача. Крім того, судом встановлено, що позивачеві [PERSON] вже у 2006 році було достеменно відомо про укладення ним договору відчуження його будинку шляхом дарування доньці [PERSON], що стверджується самим позивачем у позовній заяві, так як ним оспорюється не сам факт укладення цього договору, а факт його укладення під впливом обману. Таким чином, суд вважає, що [PERSON] з 12.04.2006 року був обізнаний про свої майнові права на житловий будинок, про наявність договору дарування належного йому житлового будинку [ADDRESS], укладеного між ним та [PERSON] У позовній заяві [PERSON] зазначає, що тільки півроку [PERSON] здійснювала за ним належний догляд, якого він очікував після дарування будинку, після чого перестала його належно утримувати. Таким чином, починаючи з 2006 року, позивач [PERSON] достеменно знав про його майнові права на спірний будинок та у випадку, на його думку, порушення цих прав відповідачкою через півроку після укладення договору дарування, мав можливість звернутися до нотаріуса, з метою переконатися в тому, з яких підстав він подарував житловий будинок, чи наявні у договорі дарування умови про утримання його відповідачкою взамін на дар, а також щодо його розірвання. Ствердження [PERSON] про те, що він не читав умов договору дарування, коли його підписував, не спростовує того факту, що [PERSON] дізнався про порушення свого майнового права на будинок ще у 2006 році і в строк, встановлений ст.727 ЦК України, міг звернутися з вимогою про його розірвання, або в строк позовної давності, встановлений ст.257 ЦК України, про визнання оспорюваного договору недійсним. Разом з тим, судом встановлено, що позивач [PERSON] звернувся з вказаним позовом до суду тільки в листопаді 2017 року. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] пропустив трирічний строк позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом. Так, відповідно до вимог ст.ст.256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом України 16.11.2016 року у справі №6-2469цс16 та 22.02.2017 року у справі №6-17цс17. Відповідачка [PERSON] у п.12 заяви по суті - відзиву на позовну заяву заявила про сплив строку позовної давності при зверненні [PERSON] з означеним позовом до суду, що вважає однією із підстав відмови останньому у позові. Разом з тим, суд вважає, що ця заява про застосування строку позовної давності не підлягає задоволенню, оскільки суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є недоведеними і безпідставними. Так, відповідно до роз'яснень, що містяться в абзаці третьому п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України за №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування. Норми права, на які посилався позивач, які суд не застосував, мотиви їх незастосування Відповідно до ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності… Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю… Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1 ст.203 ЦК україни). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України). Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу . Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) (ч.ч.1, 2 ст.215 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст.626 ЦК України). Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України). За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (ст.717 ЦК України). Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч.2 ст.719 ЦК України). Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч.1 ст.722 ЦК України). Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування (ч.1 ст.230 ЦК України). Відповідно до вимог ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Суд вважає, що не підлягають застосуванню норми ст.ст.1, 3, 8, 15, 118, 119, 120 ЦПК України, про що зазначено у позові, оскільки п.9 Розділу ХІІІ ЦПК України в новій редакції встановлено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. VІ. Висновки суду Аналіз перевірених і оцінених в судовому засіданні доказів переконує суд, що вимоги позивача про визнання недійсним договору дарування житлового будинку від 12.04.2006 року між [PERSON] та [PERSON] з підстави вчинення договору під впливом обману [PERSON] [PERSON] щодо обставин, які мають істотне значення, є безпідставними, у зв'язку із чим у позові слід відмовити за недоведеністю. Заява сторони у спорі - [PERSON] у відзиві на позов про застосування позовної давності та відмову у позові [PERSON] про визнання недійсним договору дарування житлового будинку від 12.04.2006 року у зв'язку із пропуском строку трирічної позовної давності при зверненні в суд з цією позовною вимогою, задоволенню не підлягає, оскільки суд вважає позов не доведеним, що є самостійною підставою для відмови у позові. VІІ. Розподіл судових витрат Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних із розглядом справи. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст.141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються : 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача (ч.2 ст.141 ЦПК України). При зверненні в суд з позовом [PERSON] сплачено судовий збір (а.с.1). Так як позов [PERSON] не підлягає задоволенню, то його вимога про стягнення з [PERSON] судових витрат задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed