Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-29 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог: 02.07.2020 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 17467,92 гривень та 50000 моральної шкоди. В обґрунтування позову посилається на те, що він з 22.03.2019 року працював головним інженером ПП «Буд-Маш». Наказом відповідача №129-к від 25.09.2019 року позивач був звільнений з посади, проте в день звільнення з ним не провели повний розрахунок, не була виплачена компенсація за 1 день невикористаної відпустки. Остаточний розрахунок був проведений 11.12.2019 року, позивачу було виплачено 314,86 грн компенсації за один календарний день невикористаної відпустки. В позові позивач вказує, що затримка повного розрахунку після звільнення з 25.09.2019 року по 11.12.2019 року складає 54 робочі дні. Таким чином, відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 17467,92 грн (323,48 грн х 54 дні) з урахуванням податків та зборів. Крім того, позивач посилається на те, що внаслідок порушення його прав відповідачем, йому завдано моральну шкоду, яку він оцінює на суму 50000,00 грн. ІІ. Процедура та позиції сторін 06.07.2020 року у справі було відкрито провадження та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 22.07.2020 року представник відповідача Пилипчук Н.Д. подала відзив на позовну заяву, в якому вказано, що відповідач позов не визнає та просить відмовити у його задоволенні за безпідставністю. Заперечення проти позову представник відповідача обґрунтовує тим, що наказом про звільнення від 25 вересня 2019 року [PERSON] був звільнений з роботи за його заявою відповідно до ст. 38 КЗпП України. У день звільнення - 25.09.2019 року він ознайомився з наказом, отримав трудову книжку та отримав розрахунок при звільненні, що підтверджується довідкою № 31 від 15.07.2020 р. Тому представник відповідача вважає, що порушення строків розрахунку при звільненні, які встановлені ст. 116 КЗпП України, допущено не було. Вважає хибним припущення позивача про те, що перераховані відповідачем 11.12.2019 року на картковий рахунок кошти в сумі 314,86 грн є заробітною платою, оскільки згідно Акту інспекційного відвідування № ЖТ2530/84/АВ від 12 грудня 2019 року Управління Держпраці у Житомирській області, це сума компенсації з врахуванням коефіцієнту підвищення заробітної плати при розрахунку середнього заробітку для нарахування коштів за щорічну відпустку, які нараховані відповідно до ч. 7 ст. 6 Закону України «Про відпустки». Вказує, що перевіркою Управління Держпраці у Житомирській області факту порушення строків виплат коштів при звільненні, передбачених ст.ст. 116, 117 КЗпП України, ПП «БУД-МАШ» не встановлено. Представник відповідача вказує, що відповідачем не були порушені трудові права позивача, а тому відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди. 27.07.2020 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач вказав, що надані відповідачем докази на обґрунтування заперечень проти позову не містять відомостей щодо остаточного розрахунку з позивачем, який був проведений через три місяці після звільнення, що підтверджується випискою з карткового рахунку, яка видана АТ «КБ «Приватбанк». Позивач вказує, що згідно Акту №ЖТ2530/84/АВ від 12.12.2019 року в результаті інспекційної перевірки встановлено, що з ним не був проведений остаточний розрахунок при звільненні, компенсація за 1 день щорічної відпустки в межах встановлених законом та донарахований коефіцієнт підвищення заробітної плати при розрахунку середнього заробітку для нарахування коштів за щорічну основну відпустку на загальну суму 391,14 грн. (без утримання податків, фактично виплачена сума становить 314, 86 грн.) були виплачені лише 11.12.2019 року, тобто з порушенням строку. 15.10.2020 року до суду надійшли письмові пояснення представника відповідача Пилипчук Н.Д. , в яких вказано, що із бухгалтерської довідки від 15.10.2020 р. вбачається, що [PERSON] пропрацював на підприємстві ПП «Буд-Маш» 188 календарних днів - з 22.03.2019 р. по 25.09.2020 р. включно. Не врахований коефіцієнт підвищення заробітної плати при розрахунку середнього заробітку для нарахування коштів за щорічну основну відпустку та недорахована компенсація за 1 день щорічної основної відпустки - це була помилка, яку відповідач негайно виправив, як тільки її було виявлено Управлінням Держпраці у Житомирській області. Зазначена помилка була обумовлена тим, що згідно розрахунку бухгалтера відпустка [PERSON] становила 12,47 днів, при проведенні розрахунку при звільненні вказана цифра підприємством була заокруглена до 12 календарних днів, в день звільнення позивачу була виплачена компенсація за 2 календарних дні невикористаної відпустки. При проведенні перевірки Управлінням Держпраці у Житомирській області, заокруглення днів було збільшено на користь позивача до 13 днів невикористаної відпустки. Також у поясненнях представник відповідача вказує, що предметом спору є компенсація за 1 день щорічної невикористаної відпустки, виявлений при перевірці Управлінням Держпраці у Житомирській області, і за цей день відповідач компенсував позивачу невикористану відпустку 11.12.2019 р., нарахована сума склала 391,14 грн. без утримання податків, а фактично виплачена - 314, 86 грн. Крім того, додатково зазначила, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди не обґрунтовані та не підтверджені жодними доказами. Ухвалою суду від 17.09.2020 року, яка постановлена у судовому засіданні без виходу до нарадчої кімнати і занесена до протоколу судового засідання, у відповідача витребувано копії наказів про прийняття позивача на роботу та про його перебування у відпустках протягом періоду роботи; довідку про нарахування позивачу заробітної плати та відомості про її складові; розрахункові листи про виплату заробітної плати; відомості про кількість днів невикористаної відпустки на момент звільнення; відомості про розрахунок, який був проведений з позивачем у день звільнення у розмірі 629,80 грн та його складові; копію наказу №165-К від 11.12.2019 року; розрахункову відомість про виплату суми у розмірі 391,14 грн та відомості про середній заробіток позивача. 26.10.2020 року позивач подав заяву про поновлення строку позовної давності у даній справі, яку мотивув тим, що строк звернення до суду він пропустив у зв`язку з тим, що 03.03.2020 року звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу, однак йому ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 06.03.2020 року було відмовлено в його видачі. Дана ухвала була оскаржена ним в апеляційному порядку, проте постановою Житомирського апеляційного суду від 03.06.2020 року його апеляційна скарга була залишена без задоволення, а ухвала Богунського районного суду м. Житомира залишена без змін. В подальшому 18.06.2020 року він повторно подав до суду заяву про стягнення з ПП «Буд-Маш» середнього за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, однак 02.07.2020 року зазначену заяву відкликав. І вже 02.07.2020 року звернувся до суду з даним позовом (а.с. 111-112). Крім того, 26.10.2020 року позивач направив до суду заяву і подав додаткові докази про погіршення стану здоров`я в обгрунтування позовної вимоги про стягнення моральної шкоди. 30.11.2020 року у судовому засіданні представник ПП «Буд-Маш» подала письмові заперечення на заяву позивача про поновлення строку позовної давності, в якій зазначила, що в поданій заяві позивач фактично не вказує поважні причини, з яких він пропустив строк зверення до суду і не просить визнати їх поважними, отже, на думку представника відповідача, заява про поновлення строку позовної давності є безпідставною, просить відмовити в її задоволенні. Також в запереченнях зазначила, що надані 26.10.2020 року позивачем докази подані з порушенням вимог ст. ст. 77,79,80,83,95 ЦПК України , а тому просила не брати їх до розгляду. Крім того, вказала, що представлені копії медичних документів не підтверджують причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та погіршенням стану здоров`я позивача. Ухвалою суду від 30.11.2020 року, яка постановлена у судовому засіданні без виходу до нарадчої кімнати і занесена до протоколу судового засідання, позивачу поновлено строк для подання доказів відповідно до заяви від 26.10.2020 року. Позивач у судових засіданнях позов підтримав у повному обсязі та просив задоволити з підстав, викладених у заявах по суті справи. Пояснив, що просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки при звільненні йому не виплачено компенсацію за невикористану відпустку. Позивач просить стягнути моральну шкоду, оскільки у нього погіршився стан здоров`я. Вказав, що строк звернення до суду з позовною заявою він вважає не пропущеним, оскільки раніше він вже звертався до суду із заявами про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. Представник відповідача у судових засіданнях проти позову заперечувала та просила відмовити у його задоволенні у повному обсязі з підстав, викладених у заявах по суті справи та письмових поясненнях. Пояснила, що недобросовісних дій з боку відповідача допущено не було. При звільненні позивача з ним був проведений повний розрахунок. Те, що відповідачу не було виплачено компенсацію за 1 день невикористаної відпустки, будо виявлено при перевірці Управлінням Держпраці і одразу після виявлення такої недоплати сума компенсації була перерахована на рахунок позивача. Також представник відповідача вважає, що позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду, який встановлено ст. 233 КЗпП, без поважних причин. ІІІ. Національне законодавство, що підлягає застосуванню Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з частиною першої статті 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до частини 1 статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. За правилами статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В статті 117 Кодексу законів про працю України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним органі повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, якщо працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе, що в цьому немає його вини. У п. 23 постанови також вказано, що розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст. 83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей. Якщо працівник з не залежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст. 238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; у разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі за текстом Порядок № 100), відповідно до якого середньомісячна заробітна плата за затримку розрахунку при звільненні обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Згідно зі статтею 237-1 Кодексу законі про працю України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. ІV. Фактичні обставини справи, встановлені судом, докази на їх підтвердження, оцінка та мотиви суду Судом встановлено, що [PERSON] є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи першої категорії, внаслідок чого йому встановлено третю групу інвалідності, що підтверджується копіями свідоцтва Учасника ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС в 1986 року та копіює пенсійного посвідчення (а.с. 11). Наказом ПП «Буд-Маш» № 35-к від 21.03.2019 року [PERSON] був призначений на посаду головного інженера підприємства з 22.03.2019 року з посадовим окладом згідно штатного розпису (а.с. 96). Згідно наказу від 30.09.2019 року №166-к [PERSON] надано частину щорічної основної відпустки терміном 10 календарних днів за період роботи з 22.03.2019 року по 21.03.2020 року, починаючи з 30 серпня по 08 вересня 2019 року, а також надано відпустку як особі, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1) тривалістю 16 календарних днів, з 09 по 24 вересня 2019 року (а.с. 98). Відповідно до наказу №129-к від 25.09.2019 року позивач звільнений з роботи 25.09.019 року за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України. В цей же день отримав трудову книжку (а.с. 49-50). Зі змісту наказу №165-к від 11.12.2019 року вбачається, що до наказу №116-к внесено доповнення, [PERSON] надано компенсацію з 1 день щорічної основної відпустки в межах, встановлених законом (а.с. 99). У період з 06.12.2019 року по 12.12.2019 року Управлінням Держпраці у Житомирській області проводилася інспекційне відвідування ПП «Буд-Маш», за результатами якого складено Акт №ЖТ2530/84/АВ від 12.12.2019 року, згідно якого також було встановлено, що [PERSON] при звільненні не була виплачена грошова компенсація за один день невикористаної відпустки (а.с. 13-17). Остаточний розрахунок з позивачем був проведений 11 грудня 2019 року, що не заперечується сторонами у справі, на картковий рахунок позивача було перераховано 314,86 грн. (нарахована сума складала 319,14 грн. без утримання податків і зборів) - а.с. 18, 102. Спори щодо наявності інших невиплачених сум між сторонами відсутні. Отже, зі змісту доказів, досліджених в судовому засіданні, судом встановлено, що відповідач не провів з позивачем повний розрахунок в день його звільнення, не виплатив компенсацію за один день невикористаної відпустки 25.09.2019 року, остаточний розрахунок був проведений 11.12.2019 року, тому вимоги позивача є обгрунтованими, з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України за період з 26.09.2019 року по 10.12.2019 року, що становить 54 робочих дні. Згідно довідки ПП «Буд-Маш» №52 від 15.10.2020 року середньоденна заробітна плата [PERSON] становила 407,08 грн (а.с. 104). Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 21982,32 грн (54 робочих днів х 407,08 грн середньоденного заробітку), вказана сума обрахована без утримання податків та інших обов`язкових платежів. При зверненні з позовом позивач заявив вимогу про відшкодування моральної шкоди в розмірі 50000,00 грн. Беручи до уваги те, що відповідач допустив порушення трудових прав позивача, несвоєчасно провів виплату належних йому сум при звільненні, суд вважає, що такі дії відповідача призвели до моральних страждань позивача. При визначенні розміру відшкодування, суд враховує розмір несвоєчасно виплаченої суми, яка становить 391,14 (без вирахування податків), строк, протягом якого тривало порушення прав позивача, який становив незначний проміжок часу, те, що відповідач добровільно перерахував невиплачені кошти після виявлення порушення, виходячи із засад розумності і справедливості, суд визначає розмір морального відшкодування в сумі 500, 00 грн. Суд вважає, що позивач не довів на підставі наданих доказів розмір моральної шкоди, визначений ним в позові в сумі 50000,00 грн. Разом з тим, ст. 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України у справі № 1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином Конституційним Судом України було визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Аналогічна правова позиція була викладена в постанові Верховного Суду України від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13, в постанові Верховного Суду по справі №607/14495/16-ц від 24.04.2019 року та інших, є сталою та не змінювалась. Як встановлено судом та не заперечується сторонами, повний розрахунок з позивачем було проведено 11.12.2019 року. Отже, перебіг тримісячного строку на звернення позивача до суду з позовом про захист своїх трудових прав розпочався 12.12.2020 року та завершився 11.03.2020 року, з даним позовом [PERSON] звернувся до суду 02.07.2020 року. З матеріалів справи вбачається, що в грудні 2019 року [PERSON] звернувся до Богунського районного суду м. Житомира із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ПП «Буд-Маш» на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 17002,44 грн. За вказаною вище заявою 27.01.2020 Богунським районним судом м. Житомира було видано судовий наказ про стягнення з Приватного товариства «Буд-Маш» на користь [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 17002,44 грн., який був скасований ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 17.02.2020 року за заявою ПП «Буд-Маш» про скасування судового наказу (а.с. 24-28). Незважаючи на те, що ПП «Буд-Маш» оспорило вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 03.03.2020 року він повторно звернувся до Богунського районного суду м. Житомира із заявою про видачу судового наказу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди. Ухвалою Богунського районного суду від 06.03.2020 року у видачі судового наказу за його заявою було відмовлено, оскільки заявлена заявником вимога про стягнення з боржника коштів на відшкодування моральної шкоди суперечить вимогам ст. 161 ЦПК України, за якими може бути видано судовий наказ, серед яких не передбачено такої вимоги як відшкодування моральної шкоди, яка підлягає розгляду судом у порядку позовного провадження цивільного судочинства, яка була оскаржена заявником, але залишена без змін на підставі постанови Житомирського апеляційного суду від 03.06.2020 року (а.с 113-118). В подальшому 18.06.2020 року позивач втретє подав до суду заяву про стягнення з ПП «Буд-Маш» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, яку 02.07.2020 року відкликав. З даним позовом 02.07.2020 року позивач до суду звернувся вчетверте, тобто з пропуском тримісячного строку, встановленого ч. 1 ст. 233 КЗпП України. За правилами ч.ч.4, 5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9, встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Зазначена правова позиція є сталою та неодноразово повторена у постановах Верховного Суду (202/913/19 від 11.11.2020 року, 183/3902/16 від 07.11.2019 року, 742/634/17 від 20.06.2018 року та інших). Відповідно до приписів ст. 234 КЗпП України, строки, установлені статтею 233 цього Кодексу, можуть бути поновлені судом лише у разі їх пропуску з поважних причин. Суд зазначає, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення. Дослідивши заяву позивача про поновлення строку звернення до суду, суд не вбачає підстав для її задоволення та поновлення зазначеного строку, оскільки, на переконання суду, наведені позивачем доводи в обгрунтування наявності поважних причин, з яких він пропустив строк звернення до суду, а саме неодноразове звернення до суду за захистом порушених прав з аналогічними заявами з порушенням встановленого законом порядку, не є поважними причинами пропуску процесуального строку, оскільки позивачу було роз`яснено порядок і спосіб звернення до суду, а саме, що його вимоги підлягають розгляду в позовному провадженні, оскільки боржник їх не визнає, між сторонами наявний спір і боржник заявляє вимогу, яка не підлягає розгляду в порядку наказного провадження. В той же час час, заявник повторно звертається до суду саме з заявами про видачу судового наказу, тобто використовує свої права на власний розсуд, що не може вважатися поважними причинами. Крім того, звернення до суду із заявою про видачу судового наказу не є підставою і для переривання позовної давності. Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 р. по справі 712/8916/17, в якій зазначено, що наказне провадження як особливий спрощений вид провадження у цивільному судочинстві спрямоване на швидкий та ефективний захист безспірних прав особи шляхом видачі судового наказу, що одночасно є і судовим рішенням, і виконавчим документом, без судового засідання та без виклику заявника (стягувача) і боржника. Процес доказування для першого починається з моменту подання заяви про видачу судового наказу та закінчується прийняттям цієї заяви судом, тоді як для боржника цей процес розпочнеться, якщо він вирішить подати заяву про скасування судового наказу після отримання копії останнього. Звернення до суду із заявою про видачу судового наказу є правом, а не обов`язком особи, якій належить право вимоги, а також органів і осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (частина друга статті 95 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, частина друга статті 160 ЦПК України у редакції, чинній з тієї дати) На підставі викладеного, судом встановлено, що відповідач несвоєчасно провів з позивачем розрахунок при звільненні, вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні і стягненні моральної шкоди заявлені обгрунтовано. В той же час, суд дійшов висновку, що [PERSON] подав до суду даний позов поза межами строку, який передбачений ст. 233 КЗпП України для звернення із заявленими вимогами, підстав для поновлення такого строку судом не встановлено, а тому суд відмовляє в задоволенні позову у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду. VI. Розподіл судових витрат Відповідно до положень статей 141 ЦПК України, оскільки суд відмовляє у задоволенні позову, позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», питання про розподіл судових витрат суд не вирішує.

Outcome: dismissed