Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-04 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. [PERSON] (далі - Позивач) звернулась до суду з позовом до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання дії протиправними та відновлення прав. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона, [PERSON] , з 13.09.2016 року проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . У встановленому законом порядку позивач вселилася до вищевказаної квартири як член сім`ї власника та набула права користування таким житловим приміщенням. 12.01.2021 року під час розгляду в Ленінському районному суді м. Дніпропетровська іншої цивільної справи № 205/6746/20 позивачу стало відомо, що 28.08.2020 року її було знято з місця реєстрації за вказаною адресою Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради на підставі заяви нового власника. Із вказаними діями відповідача позивач не погоджується, вважає їх незаконними та такими, що вчинені всупереч закону. У зв`язку з вищевикладеним, позивач змушена звернутися до суду та просити суд визнати протиправними дії Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради щодо зняття з реєстрації [PERSON] , зобов`язати відновити реєстрацію місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , та внести до реєстру територіальної громади дані про скасування зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] за вищевказаною адресою, а також стягнути на користь позивача судовий збір та понесені витрати на правничу допомогу. Представник відповідача Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради у відзиві на позовну заяву та письмових поясненнях просила суд у задоволені позовних вимог [PERSON] про визнання дій протиправними та відновлення прав відмовити у повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень посилалась на те, що зняття з реєстрації позивача відбулося у зв`язку з відчуженням житла, та за заявою нового власника, поданої згідно п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року за № 207, відповідно до якого зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі документів, які свідчать про відчуження житла та інших визначених законодавством документів за заявою власника. Так, 28.08.2020 року до відповідача звернувся власник житла [PERSON] з заявою про зняття з місця реєстрації позивача. Отже, у разі звернення нового власника житла або його представника із заявою про зняття з реєстрації осіб, місце проживання яких зареєстроване за адресою такого житла, з документами, що посвідчують особу як представника, а також документами, що свідчать про відчуження житла, здійснюється зняття з реєстрації місця проживання осіб, місце проживання яких зареєстроване у такому житлі. Крім того, посилання позивача на ст. 319 та 321 ЦПК України є хибними, оскільки квартира за адресою: [ADDRESS] , ніколи у власності позивача не знаходилась. Представник позивача [PERSON] - адвокат Слободянюк Р.О. у відповіді на відзив та письмових поясненнях просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Зазначив, що доводи та обставини представника відповідача, які були наведені у відзиві, навпаки засвідчують порушення відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, функцій делегованих державою та права позивача на реєстрацію місця проживання. Також зазначив, що застосування Правил реєстрації місця проживання, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року за № 207 у противагу Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є порушенням Конституції України, адже під нормативний правовий акт не може суперечити Закону і є тільки диспозитивним актом дії, який повинен відповідати закону. Будь-яке виселення або позбавлення права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Матеріали справи містять відомості про те, що зняття з реєстрації позивача відбулося за заявою іншої особи, однак правові підстави для позбавлення права користування спірною квартирою та законні підстави для зняття позивача з реєстрації місця проживання відсутні. Таким чином, заява нового власника квартири та документи про права власності не можуть бути документом, який свідчить про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. Представник відповідача у своїх запереченнях на відповідь на відзив просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Зазначила, що виселення являє собою не що інше, як примусове вилучення житлової площі, та розглядається як крайній захід, і не відноситься до повноважень відповідача. Якщо особа, яка не є членом сім`ї власника, не погоджується на добровільне зняття з реєстрації місця проживання, власник житлового приміщення може звернутися до органів реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання із заявою та документами, які підтверджують, що саме він є власником житлового приміщення. Документи, які підтверджують право власності на житлове приміщення є підставою для зняття особи з реєстрації місце проживання. Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Позивач та її представник у судовому засіданні просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог посилались на доводи, що викладені у позовній заяві та відповіді на відзив. Представник відповідача у судовому засіданні просив суд відмовити в задоволені позову у повному обсязі із посиланням на обставини, що були наведені письмово у відзиві на позов та письмових поясненнях. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомив, ніяких письмових заяв чи клопотань до суду не надходило. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) судом не застосовувалися. З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів, та аргументів сторін, суд ухвалює рішення, з огляду на наступне. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою № 1674 від 09.04.2019 року (а.с. 10). Судом також встановлено, що 28.08.2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири, відповідно до умов якого, [PERSON] подарував [PERSON] квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 40-42). Матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] 28.08.2020 року звернувся до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради із заявою про зняття з реєстрації [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 46-47). Судом також встановлено, що 28.08.2020 року відповідачем на підставі п. 26 Правил реєстрації місця проживання та ст. 7 Закону України «Про свободу перебування та вільний вибір місця проживання» уповноваженою службовою особою Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради було знято позивача з реєстрації за вказаною адресою у зв`язку з наявністю підстав для припинення права користування житловим приміщенням, а саме у зв`язку з його відчуженням на підставі заяви нового власника житла, яким було надано відповідні документи щодо права власності (а.с. 17). Оскільки позивач вважає, що такими діями її фактично позбавлено права на користування житловим приміщенням за місцем її реєстрації, то суд доходить висновку, що між сторонами виник спір, який слід розглядати в порядку цивільного судочинства. Адже бездіяльність суб`єкта владних повноважень, яка призвела до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав, обов`язків або зачіпає інтереси особи чи пов`язана з реалізацією нею майнових або особистих немайнових прав чи інтересів, може бути припинена в порядку, визначеному ЦПК України (правовий висновок, що викладений у постанові Велика Палата Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 640/109/19). V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Частиною 1 статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Питання зняття особи з реєстрації місця проживання врегульовано Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та Правилами реєстрації місця проживання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 207 від 02.03.2016 року. Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Як зазначає ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку; зняття з реєстрації - внесення інформації про зняття з реєстрації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Питання зняття з реєстрації місця проживання регулюють положення ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», згідно з частиною 1 якої, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній, установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Правилами реєстрації місця проживання визначена процедура реєстрації місця проживання та місця перебування осіб в Україні, перелік документів, необхідних для реєстрації і зняття з реєстрації місця проживання та місця перебування. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади діють в межах наданих повноважень та в спосіб, встановлений законом. Згідно п. 26 Правил реєстрації місця проживання зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника за формою згідно з додатком 11; рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; повідомлення територіального органу або підрозділу ДМС із зазначенням відповідних реквізитів паспорта померлої особи або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства (інформація територіального органу ДМС або територіального підрозділу ДМС, на території обслуговування якого зареєстровано місце проживання особи, про закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання або копія рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання чи скасування дозволу на міграцію та посвідки на постійне проживання в Україні); підстав для проживання бездомної особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту (письмове повідомлення соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту); підстав на право користування житловим приміщенням (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі (у разі реєстрації місця проживання в гуртожитку навчального закладу на час навчання), відчуження житла та інших визначених законодавством документів). Разом із заявою особа подає: документ, до якого вносяться відомості про зняття з реєстрації місця проживання. Якщо дитина не досягла 16 років, подається свідоцтво про народження; квитанцію про сплату адміністративного збору; військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку). Зняття з реєстрації місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників. Відповідно до п. 27 Правил реєстрації місця проживання, працівник органу реєстрації або центру надання адміністративних послуг перевіряє належність документа, до якого вносяться відомості про місце проживання, особі, що його подала, його дійсність, правильність заповнення заяви про зняття з реєстрації місця проживання та наявність документів, необхідних для зняття з реєстрації місця проживання, про що зазначений працівник робить відповідний запис у цій заяві. Працівник органу реєстрації у день звернення особи (її представника) або в день отримання документів від центру надання адміністративних послуг, представника спеціалізованої соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту, посадової особи виконавців послуг з управління (утримання) багатоквартирного будинку (гуртожитку), об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, житлово-будівельного кооперативу, управителя багатоквартирного будинку: приймає рішення про зняття з реєстрації або про відмову у знятті з реєстрації місця проживання особи. Статтею 9-1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», орган реєстрації відмовляє в реєстрації або знятті з реєстрації місця проживання, якщо особа не подала передбачені цим Законом документи або інформацію. Також п. 11 Правил реєстрації місця проживання передбачено, що орган реєстрації відмовляє в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання, якщо особа не подала необхідних документів або інформації. Таким чином, аналіз викладених вище положень законодавства України, вказує, що підставами для зняття особи з реєстрації є її заява або заява її законного представника, судове рішення або інші документи, які свідчать про припинення права користування житловим приміщенням. При цьому, чинне законодавство України не містить положень, згідно яких відчуження житлового приміщення автоматично тягне за собою припинення права користування житловим приміщенням для зареєстрованих у такому приміщенні осіб. У зв`язку із чим суд зазначає, що сам по собі той факт, що наразі третя особа є новим власником квартири, не є належним та допустимим доказом припинення для позивача права користування квартирою, адже такий факт переходу права власності від однієї особи до іншої не може бути єдиною та достатньою підставою для підтвердження наявності припинення підстав на право користування. На думку суду, зняття з реєстраційного обліку особи за відповідною адресою фактично призводить до позбавлення права особи на користування таким житлом. З цього приводу Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21.08.2019 у справі №569/4373/16-ц зазначила, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі, й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відтак, навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її право користування спірним житловим приміщенням, оскільки воно може мати наслідком подальше її виселення, буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. За загальним правилом, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном новий власник має право вимагати усунення відповідних перешкод від зареєстрованої там особи, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання у судовому порядку, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. А тому третя особа, як новий власник житлового приміщення, не позбавлена можливості захисту своїх прав, але у передбаченому законом порядку шляхом звернення до суду із відповідним позовом. І саме під час розгляду даної категорії справ суд має оцінити застосування такого способу захисту прав власника на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. З огляду на викладене, суд доходить висновку про те, що відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та пункту 26 Правил зняття з реєстраційного обліку має відбуватись або за заявою самої особи або з інших визначених законом підстав, зокрема, на підставі рішення суду. До таких же висновків в справі за аналогічних правовідносин прийшов Верховний Суд в своїх постановах від 10.02.2021 у справі №755/14304/10, від 15.07.2021 у справі №757/36194/19 та від 23.10.2021 у справі №638/11233/20. Оскільки в даному випадку заяв від позивача або її законного представника про зняття з реєстрації місця проживання не надходило, а новим власником будинку (його представником) до заяви не було надано відповідного судового рішення та доказів припинення підстав на право користування житловим приміщенням позивача, то зняття з реєстрації місця проживання є таким, що відбулось без належних на це правових підстав. Посилання відповідача на п. 26 Правил реєстрації місця проживання та ст. 7 Закону України «Про свободу перебування та вільний вибір місця проживання», як на правомірність дій, суд вважає недоречним, оскільки дані норми трактуються, на думку суду, відповідачем невірно. Зняття з реєстрації дійсно відбувається за заявою, однак лише тієї особи, яка бажає знятись з місця реєстрації. Заява подається особисто, або її уповноваженим представником. Безпідставним є також посилання і на те, що позивач може бути знята з реєстрації іншою особою у зв`язку з переходом права власності на нерухоме майно, оскільки, як зазначалось судом вище, жодна норма чинного законодавства не передбачає втрату права користування через перехід права власності на нерухоме майно до іншої особи. Відповідно до пункту 28 вказаних Правил реєстрації місця проживання, реєстрація місця проживання/перебування особи або зняття з реєстрації місця проживання скасовуються в разі їх проведення з порушенням вимог законодавства. Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, суд доходить висновку, що зняття з реєстрації місця проживання позивача, в даному випадку, є незаконним, а отже позовні вимоги щодо визнання протиправними дії Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради щодо зняття з реєстрації місця проживання позивача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , зобов`язання Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради відновити реєстрацію місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та внесення до реєстру територіальної громади даних про скасування зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Щодо стягнення витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, суд виходив з наступного. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до п. 4 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закону) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Беручи до уваги співмірність розміру витрат на виконання професійної правничої допомоги з вимогами позову та враховуючи, що позовні вимоги було задоволено, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості з відповідача на користь позивача слід стягнути 1 500 грн. 00 коп. понесених судових витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги при розгляді справи в суді. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а отже з відповідача необхідно стягнути судовий збір на користь позивача у розмірі 1 816 грн. 00 коп. На підставі викладеного і

Outcome: approved