Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-04 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача: У березні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом в обґрунтування якого зазначила, що є власником земельної ділянки по [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.12.2003 року за №2-1940, площею 0,0379 га. Раніше вказана ділянка належала [PERSON] у тих розмірах, що також підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку на ім`я [PERSON] від 30.03.2000 року, виданим на підставі рішення виконкому Маріупольської міської ради №90/4 від 15.03.2000 року. Власником земельної ділянки площею 0,0431 га по [ADDRESS] є [PERSON] на підставі рішення Маріупольської міської ради народних депутатів №231/4 від 20.06.2001 року, на підтвердження чого 10.08.2001 року виданий державний на право власності на земельну ділянку. На теперішній час власницею вищевказаної земельної ділянки є відповідачка по справі. Позивач вважає, що Маріупольською міською радою при винесенні рішення №231/4 від 20.06.2001 року були грубо порушені вимоги законодавства, що призвело до фактичного зменшення її земельної ділянки на 10 кв м, внаслідок чого [PERSON] позбавлена можливості вільно користуватися та розпоряджатися належним їй майном - обслуговувати стіну житлового будинку, яка на даний момент є частиною межі. Погодження меж земельних ділянок із суміжними землекористувачами відбувалося без участі позивачки, згоду вона не надавала. Таким чином, позивач вважає, що прийняте Маріупольською міською радою народних депутатів 20.06.2001 року за №231/4 та виданий державний акт на право власності на землю порушують її права та інтереси, так як [PERSON] є власником земельної ділянки, яка накладається на земельну ділянку позивача, а тому вони підлягають визнанню незаконними та скасуванню. Не погоджуючись з позовними вимогами, відповідачка [PERSON] подала письмовий відзив в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки позивач не надала доказів, підтверджуючих зазначених в позові обставин. Дійсно, матір`ю відповідачки не був підписаний акт про встановлення меж земельної ділянки із батьками позивачки, однак державний акт про право власності на земельну ділянку на теперішній час є чинним та дійсним. Також відповідачка просила застосувати строк позовної давності, оскільки ще 12.12.2003 року позивачка отримала свідоцтво про право на спадщину після смерті батька [PERSON] , доказів поважної причини пропуску позовної давності [PERSON] не надано. Звертала увагу суду, що [PERSON] зверталася з аналогічними підставами до суду про визнання незаконним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку. В задоволенні позову відмовлено та на теперішній воно набрало законної сили. Представником відповідача Маріупольської міської ради поданий письмовий відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на їх необґрунтованість. Зазначив, що оскаржуване рішення Виконавчого комітету Маріупольської міської ради №231/4 від 20.06.2001 року, яким передано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку, було прийняте на підставі розробленого проекту землеустрою. При погодженні вказаного проекту не було виявлено підстав, які перешкоджали прийняттю рішення. Зазначив, що рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29.12.2014 року, яке набрало законної сили, [PERSON] відмовлено у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та земельної ділянки, визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку. ІІ. Процесуальні дії у справі: Ухвалою судді Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 07 березня 2019 року [PERSON] відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у порядку загального позовного провадження. Роз`яснено відповідачам право подати відзив на позов, а позивачу відповідь на відзив. Ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 01 квітня 2019 року повернуто позивачці заяву [PERSON] про витребування документів з Головного Управління Держгеокадастру в Донецькій області та Маріупольського бюро технічної інвентаризації. Ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24 травня 2019 року закрито провадження по справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Постановою Донецького апеляційного суду від 26 червня 2019 року ухвалу Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 травня 2019 року скасувано та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою судді Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області Пустовойт Т.В. від 08 липня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у порядку загального позовного провадження. Роз`яснено відповідачам право подати відзив на позов, а позивачу відповідь на відзив. Постановою Верховного суду від 16 вересня 2019 року постанову Донецького апеляційного суду від 26 червня 2019 року залишено без змін. Ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28 жовтня 2019 року задоволено самовідвід судді Пустовойт Т.В. по вказаній цивільній справі. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 жовтня 2019 року справу передано судді Литвиненко Н.В. Ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 05 жовтня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Витребувані відомості з Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області та з Комунального комерційного підприємства «Міське бюро технічної інвентаризації-Маріупольська нерухомість». ІІІ. Заяви (клопотання) учасників справи: Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Надала пояснення, аналогічні викладеним обставинам у позовній заяві. Зазначила, що у 2001 році мати відповідачки [PERSON] - [PERSON] під час приватизації земельної ділянки по [ADDRESS] по червоній лінії з розміром 8,35 м, а не 7,8 м, приватизувала частину земельної ділянки по [ADDRESS] , яка належить позивачці. Під час винесення рішення просила прийняти до уваги висновок ПП «ПАЛЕ». Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, з підстав, викладених у позовній заяві. Вважає, що доводи позивачки нічім не підтверджені жодними доказами. Звертала увагу суду, що позивачка вже намагалася скасувати державний акт на право приватної власності на землю від 10.08.2001 року, однак рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29 грудня 2014 року відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Експертиза ПП «Пале» вже була предметом дослідження в суді у 2014 році, крім того експерт [PERSON] не має ліцензії на проведення експертиз. Також відповідачка просила застосувати строк позовної давності, оскільки ще 12.12.2003 року позивачка отримала свідоцтво про право на спадщину після смерті батька [PERSON] . Крім того, просила стягнути з позивачка на її користь витрати на правову допомогу в розмірі 8500 грн. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Коршок В.М. в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовних, посилаючись на безпідставність вимог [PERSON] . Представник відповідача Маріупольської міської ради в судовому засіданні в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог в частині поділу майна з підстав, викладених у письмовому відзиві. В подальшому подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. ІV. Фактичні обставини справи, які стосуються предмету спору та встановлені судом: Судом встановлено, що [PERSON] передано у власність земельну ділянку по [ADDRESS] , площею 00379 га, на підставі рішення виконкому Маріупольської міської ради народних депутатів від 15.03.2000 року за №90/4, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю від 30 березня 2000 року, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за 3701 №1524. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 грудня 2003 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої маріупольської державної нотаріальної контори, позивачка [PERSON] є власником земельної ділянки по [ADDRESS] , площею 00379 га, що також підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ДН №080921 від 15 липня 2004 року та витягом витягом МКП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» від 20.01.2004 року. Згідно довідки №1149 земельній ділянці по [ADDRESS] , площею 0.0379 га, яка належить [PERSON] , цільове призначення: для обслуговування та експлуатації житлового будинку та господарських споруд, присвоєно кадастровий номер: 1412300000:03:007:0120. [PERSON] на підставі Рішення виконкому Маріупольської міської ради народних депутатів від 20.06.2001 року №231/4 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0431га, розташована по [ADDRESS] , що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю від 10.08.2001 року. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що на теперішній час земельною ділянкою [ADDRESS] користується відповідачка [PERSON] . Згідно довідки №3506 земельній ділянці по [ADDRESS] , площею 0.0379 га, яка належить [PERSON] , цільове призначення: для обслуговування житлового будинку і господарських споруд, присвоєно кадастровий номер: 1412300000:03:007:0306. В матеріалах справи міститься акт про встановлення меж земельної ділянки від 04 грудня 1997 року, згідно якого межі земельної ділянки домоволодіння [ADDRESS] узгоджені з суміжними землекористувачами [PERSON] , [ADDRESS] , [PERSON] , [ADDRESS] , [PERSON] , [ADDRESS] проходження загальних меж погоджено. 13.09.2011 року КП «Госпрозрахунковий земельно-кадастровий центр» складено Акт винесення та закріплення межі земельної ділянки [PERSON] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд по [ADDRESS] , з яким ознайомлена позивачка [PERSON] , про що свідчить її підпис. На місцевості межі земельної ділянки проходять по існуючій огорожі та стіні будівлі. У відповіді КП «Госпрозрахунковий земельно-кадастровий центр» від 16.02.2012 року [PERSON] роз`яснено про наявність акту винесення та закріплення меж земельної ділянки по [ADDRESS] , складений відповідно до проведеної зйомки та узгоджений з [PERSON] . Поквартальна зйомка земельної ділянки 1956 року генеральний план БТІ 1956 року, а також генеральний план БТІ 1990 року не є правовстановлюючими документами на земельну ділянку. Згідно відповіді Управління держземагенства у місті Маріуполі Донецької області від 12.12.2012 року за результатами розгляду заяви не виявлено невідповідності розмірів та розташування земельних ділянок схемі КП «Госпрозрахунковий земельно-кадастровий центр». Повідомлено, що акт винесення та закріплення меж земельної ділянки [PERSON] підписаний нею особисто, що підтверджує, що вона згодна з розмірами вказаним в державному акті. Згідно висновку експерта судово-технічної експертизи №16 від 27 серпня 2014 року, має місце накладення земельної ділянки [ADDRESS] з розміром 8,35м по червоній лінії на суміжну земельну ділянку [ADDRESS] по держактам. Накладення земельної ділянки становить (7,8 + 0,55 + 7,5-0,2 = 0,35м) по червоній лінії забудови за фактичними замірами. Згідно розрахунку накладення становить 350 мм. Згідно листа ПП «Пале» за результатами звернення [PERSON] встановлено, що земельна ділянка [ADDRESS] , яка належить [PERSON] розширена за рахунок земельної ділянки [ADDRESS] , який належить [PERSON] . Фактична площа земельної ділянки по [ADDRESS] складає 00369 га, що менше на 10 кв м, ніж в державному акті, про що надано план зовнішніх меж, складений директором ПП «Пале» [PERSON] . Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29 грудня 2014 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 26 лютого 2015 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Колективне підприємство «Госпрозрахунковий земельно-кадастровий центр», [PERSON] , треті особи Управління Держземагенства у м.Маріуполі Донецької області, Маріупольське міське комунальне підприємство «Маріупольське бюро технічної інвентаризації», Маріупольська міська рада про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та земельної ділянки, визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку, акту КП «Госпрозрахунковий земельно-кадастровий центр», схеми квартальної зйомки МКП «Маріупольське БТІ». Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що в 2013 році до неї звернулася [PERSON] для встановлення меж земельної ділянки, оскільки вони відрізняються від розміру, зазначеному в державному акті не земельну ділянку. Нею був складений земельно-будівельний висновок. Вона не є судовим експертом. Фактичне користування земельною ділянкою нею враховувалося по паркану. V. Норми права, які застосовує суд при вирішенні спору та мотиви суду: Як передбачено, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК). Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Суд на підставі ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Статтею 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За змістом частини першої статті 374 Цивільного кодексу України та статті 80 Земельного кодексу України суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності. Згідно із частиною першою статті 116 Земельного кодексу України (далі - Кодекс) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки (частина перша Кодексу). Відповідно до частин 1, 3 статті 125 Кодексу в редакції, що діяла на момент виникнення в позивача права користування земельною ділянкою, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Як передбачено частинами першою, другою статті 103 Кодексу, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Згідно зі статтею 106 Кодексу власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин. Статтею 107 Кодексу передбачено, що основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин. Частиною другою статті 152 Кодексу передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до частини першої ст. 155 Кодексу у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом (частина п`ята стаття 158 Кодексу). Статтею 110 ЦПК України передбачено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Згідно з статтею 115 ЦПК України висновок експерта у галузі права не є доказом, має допоміжний (консультативний) характер і не є обов`язковим для суду. Суд може посилатися в рішенні на висновок експерта у галузі права як на джерело відомостей, які в ньому містяться, та має зробити самостійні висновки щодо відповідних питань. Слід відмітити, що при проведенні вищезгаданої судової земельно-технічної експертизи в рамках іншої цивільної справи, експерт зазначив, що технічні паспорта БТІ та технічні паспорта на земельні ділянки не є правовстановлюючими документами. На підставі ст.ст.78, 92, 126 ЗК України доказами, що посвідчують право на земельну ділянку є державний акт. Крім того, відмітив, що межі досліджуваних земельних ділянок не були винесені внатурі, отже експерт приймав їх відповідно до показань сторін, вимірів, відносно сусідніх ділянок по [ADDRESS] та розмірам, зазначених в кадастрових планів. Експертний висновок щодо фактичного користування виконано виходячи з показів сторін. Виходячи з землевпорядної документації наявність перетину земельних ділянок не встановлено, Крім того, експерт не взяв до уваги, що межа до складання технічної документації існувала, і спору з приводу її не було. Таким чином, суд не приймає до уваги, як доказ, висновок судово-будівельної експертизи, оскільки експертиза була проведена однобічно, без врахування та аналізу інших обставин справи. Також суд критично ставиться до показів [PERSON] , оскільки при проведенні дослідженні останньою не враховано обставини, що домоволодіння [ADDRESS] перебудовувалось та збільшився його розмір. Також відхиляються судом і доводи позивача відносно того, що з позивачкою не погоджено межі земельної ділянки, з огляду на наступне. Стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною. Стаття 198 Земельного кодексу України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є «погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами». Із цього не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж - слід вважати, що погодження меж не відбулося. Якщо власник суміжної земельної ділянки відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті. При цьому, у разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення незаконним. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів. Для передачі у власність заявнику земельної ділянки органу місцевого самоврядування достатньо власних повноважень. Чинне законодавство не обмежує право органу місцевого самоврядування на таку передачу відсутністю підпису суміжного землекористувача. Такий правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №681/1039/15-ц, від 18 квітня 2018 року у справі №346/4408/15-ц та постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №350/67/15-ц. Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд доходить висновку, що з наданих позивачем доказів та наявних в матеріалах справи документів неможливо встановити достовірність обставин, які можуть бути підставою для задоволення позову, об`єктивно виявити дійсні межі земельних ділянок та причини виникнення їх взаємного перетину (накладення), відсутні належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували як саме порушуються права [PERSON] на земельну ділянку чи які виникають перешкоди у її використанні. Крім того, позивачем не доведено обставин щодо незаконності прийнятого виконкомом Маріупольської міської ради народних депутатів рішення №231/4 від 20.06.2021 року. Отже, з урахуванням встановлених по справі обставин та вимог матеріального закону, позовні вимоги [PERSON] про визнання протиправним та скасування рішення Маріупольської міської ради народних депутатів від 20.06.2001 року №231/4, визнання незаконним та скасування державного акту на право приватної власності на землю, задоволенню не підлягають. Щодо заяви відповідача та її представника про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне. За змістом ч. 1 ст.261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача, за захистом якого він звернувся до суду з позовом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі №367/2271/15-ц зазначено, що перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду, та у разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених стороною позивача поважних причин її пропуску. Оскільки судом встановлено, що права чи інтереси позивачки не порушені, суд відмовляє у позові з підстав його необґрунтованості, судом не досліджується питання щодо наявності чи відсутності підстав для застосування строку позовної давності. VI. Судові витрати: Статтею 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з ч.ч.1, 2 ст.15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом. За змістом ч.1 п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст.137 ЦПК України, передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представником відповідача надано суду: копію Договору про надання правової (правничої) допомоги від 08.08.2019 року, укладеного між адвокатом Коршок В.М. та Ігумнової Л.Г., ордер на надання правової допомоги серії ДН №028163 від 08 серпня 2019 року, додаткову угоді від 08.09.2021 року, звіт про виконану роботу адвокатом Коршок В.М. за додатковою угодою від 08.09.2021 року, чеки №6 від 08.08.2019 року на суму 5000 грн., №5 від 23 березня 2021 року на суму 2500 грн., №9 від 08 вересня 2021 року на суму 1000 грн. Оскільки в задоволенні позовних вимог позивачки відмовлено в повному обсязі, також враховуючи складність справи та обсяг виконаних робіт, принципи співмірності та розумності судових витрат, суд приходить до висновку, що понесені відповідачем витрати пов`язані з наданням професійної правничої допомоги слід покласти на позивача у розмірі 8500 грн. Згідно з приписами ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що судом у задоволенні позову відмовлено, судові витрати, понесені позивачем щодо сплати судового збору відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: approved