Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-20 00:00:00

На підставі договору купівлі-продажу від 19 липня 2007 року позивачу належить квартира під [ADDRESS] Після укладення договору купівлі-продажу квартири та реєстрації права власності на квартиру, попередній власник - відповідач [PERSON] добровільно не знімається з реєстрації, хоча не є членом сім'ї позивача, а його право власності на квартиру припинено, а тому позивач за захистом своїх прав та інтересів з відповідним позовом звернулася до суду. Позивач у судовому засіданні позовну вимогу підтримала з підстав, наведених у позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з'явився. Відповідно до довідки селищної ради (а.с. 7), акту обстеження матеріально-побутових умов (а.с. 8), заяви селищного голови (а.с. 19), відповідач зареєстрований у [ADDRESS], але за цією адресою не проживає з 2007 року. Відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином (абзац 3 ч. 5 ст. 74 ЦПК України). Положення частини п'ятої статті 74 ЦПК України щодо зміни порядку виклику та повідомлення осіб, які беруть участь у справах, про судовий розгляд позовів і скарг без їх присутності у судових засіданнях, визнано конституційним згідно з Рішенням Конституційного Суду № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року. Судом на підставі ч. 4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України ухвалено провести заочний розгляд справи. Розглянувши справу в судовому засіданні, дослідивши та оцінивши наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності, заслухавши пояснення сторін, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] підлягає до повного задоволення. Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користування інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом. Право на повагу до житла визначено і ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно ст. 150 Житлового Кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Договором купівлі-продажу житлового будинку (а.с. 9), витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 15291763 від 19 липня 2007 року (а.с. 10), витягом із Державного реєстру правочинів № 4311021 від 19 липня 2007 року (а.с. 11), витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно та реєстрацію іпотеки № 42907495 від 27 серпня 2015 року (а.с. 12) стверджується, що [PERSON] із 19 липня 2007 року є власником квартири [ADDRESS] Цим же договором купівлі-продажу стверджується, що у [PERSON], у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України, припинено право власності щодо квартири [ADDRESS] Частиною 1 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Довідкою селищного голови Мурованокуриловецької селищної ради № 3428 від 03 листопада 2016 року (а.с. 7) та актом обстеження матеріально-побутових умов проживання [PERSON] (а.с. 8) стверджуються, що у квартирі, яка належить останній на праві власності, зареєстрований [PERSON], який з 2007 року за вказаною адресою не проживає. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права, чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого, немайнового, або майнового права та інтересу. Наведені вище норми цивільного законодавства України свідчать про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування чи розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В судовому засіданні доведено, що право власності відповідача на квартиру [ADDRESS] припинено 19 липня 2007 року і з тих пір не проживає в цій квартирі та на території Мурованокуриловецької селищної ради. Таким чином, вимога позивача про визнання [PERSON] таким, що втратив право користуватися житловим приміщенням, підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Як вбачається з положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Тому позовна вимога щодо зняття відповідача з реєстраційного обліку не підлягає задоволенню.

Outcome: partial